Haartmaninkatu
Vantaanjoen varressa on kartanoalueita (Helsingin pitäjän kartano, Tuomarinkylän kartano, Herttoniemen kartano, Kulosaaren kartano ynnä muut kartanot pääkaupunkiseudun alueella). Milloin kartanot ovat olleet aktiivikäytössä? Ovatko omistajat olleet isojakin vaikuttajia 1800–1900-luvulla? Onko ollut isoja riitoja kartanoiden välillä, ja ovatko omistajat olleet sukua mitenkään? Onko alueen kartanoelämästä mitään romaani- tai muistelmakirjallisuutta kirjaston valikoimassa? Kartanoiden historiaa löytyy seuraavista kirjoista: Lönnqvist, Bo: Vanhoja kartanoita Helsingin seudulla Gardberd, C.J.: Suomen kartanoita Suomen kartanot ja suurtilat, toimittanut Eino Jutikkala Pakilan seudun historia, toimittanut Pakilan seudun historia ry. Kartanomatka Vantaalla, toimittaneet Jukka Hako, Senja Hako ja Pia Lillbroända Kautto, Risto: Malminkartano, Luutnantin puustelli: lehtiä Malminkartanon historiasta Halminen, Erkki: Kulosaaren kartano vuosina 1937-1987 Mannila, Maarit: Munkkiniemen kartanon Kaartintorppa Ojanen, Eeva: Helsingin pitäjän seurakunnan historia Romaaneja, joissa on tapahtumia alueen kartanoissa ovat muun muassa: Aho, Elisabet: Tammien kartano Pohjolan-Pirhonen, Ursula: Rakkautta vanhoissa kartanoissa ja muita romaaneja Talvio, Maila: Itämeren tytär Tuominen, Pirjo: Mariaana Utrio, Kaari: Ruma kreivitär Kirjojen saatavuustiedot osoitteessa www.helmet.fi Kartanoiden historiasta ja väestä kannattaa kysellä myös Museovirastosta sekä Suomen sukututkimusseurasta.
Sotaoikeuden talo
E 11 rakennettiin vuonna 1875 linnoitusrykmentin laboratorioksi kiväärin patruunoiden valmistusta varten. Se toteutettiin hirsirakenteisena, vaikka ensin suunniteltiin kivirakenteista taloa. Vuonna 1881 talossa toimi linnoituspataljoonan sotaoikeus, jota varten olivat oikeuden istuntohuone, oikeuden neuvotteluhuone, todistajien huone ja eteinen. 1885 tehtiin peruskorjausta: pintalattia uusittiin, ulkoseinät tilkittiin ja sisäseinät rapattiin, rakennettiin tuulikaappi, purettiin liesi, korjattiin ikkunoita ja ovia ja puhkaistiin uusi väliovi oikeuden neuvotteluhuoneen ja istuntohuoneen välille. 1897 talossa toimi apteekki ja linnoituspataljoonan välskärin vastaanotto- ja odotushuoneet. Odotushuoneeseen asennettiin ilmaklosetti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa rakennus peruskorjattiin sotilasasumukseksi. Viaporin vankileirin aikaan 1918–19 talo oli saksalaisen sotaväen ja siviilivartioston kasarmina ja myöhemmin suomalaisena aikana edelleen asuntona. Talo oli jaettu kahdeksi asunnoksi vuoteen 1931 mennessä, sisäänkäynti oli yhteisen eteisen kautta. Vuonna 1951 kumpikin asunto sai oman sisäänkäynnin suoraan ulkoa. Rakennus liitettiin vesi- ja viemäriverkostoon ja sisään rakennettiin WC:t. Myös lämmitysjärjestelmä uusittiin vesikiertoiseksi patterilämmitykseksi.
Kunnostustyön yhteydessä kaksi asuntoa yhdistettiin yhdeksi neljän huoneen ja keittiön asunnoksi. Ulkoseinien alimpia hirsiä vaihdettiin. Hirsiseinien sisäpuoliset kalkkirappaukset kunnostettiin, seiniin asennettiin huokoinen puukuitulevy ja ne tapetoitiin paperitapeteilla. 1950-luvun pintarakenteita säilytettiin ja keittiökalusteita kunnostettiin. Joitakin myöhemmin lisättyjä väliseiniä poistettiin. Kylpyhuone, wc, vesi- ja viemärilinjat sekä sähköasennukset rakennettiin kokonaan uudestaan. Toteutusaika: 2004 Huoneistoala: 97,0 m² Kerrosala: 114 m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Tiina Koskenniemi Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Sampsa Karvinen LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Jussi Tuomola Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Pääurakoitsija: Rakennusliike Aaltola & Haapsaari Oy LVI-Urakoitsija: Lvi E.Hulkko Oy Sähköurakoitsija: Vartiokylän Sähkö Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) E 11 rakennettiin linnoitusrykmentin laboratorioksi kiväärin patruunoiden valmistusta varten vuonna 1875. Se toteutettiin hirsirakenteisena, vaikka aluksi oli suunniteltu kivirakenteista taloa. Vuonna 1881 talossa toimi linnoituspataljoonan sota-oikeus, jota varten olivat seuraavat huonetilat: oikeuden istuntohuone, oikeuden neuvotteluhuone, todistajien huone ja eteinen. 1885 tehtiin peruskorjausta: pintalattia uusittiin, ulkoseinät tilkittiin ja sisäseinät rapattiin, rakennettiin tuulikaappi, purettiin liesi, korjattiin ikkunoita ja ovia ja puhkaistiin uusi väliovi oikeuden neuvotteluhuoneen ja istuntohuoneen välille. 1897 talossa oli apteekki ja linnoituspataljoonan välskärin vastaanotto- ja odotushuoneet. Odotushuoneeseen asennettiin ilmaklosetti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa rakennus peruskorjattiin sotilasasumukseksi. Viaporin vankileirin aikaan 1918-1919 talo oli saksalaisen sotaväen ja siviilivartioston kasarmina ja myöhemmin suomalaisena aikana edelleen asuntona. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 113 Suomalaisen kauden alun numero E 10 Lähteet: MV SL VIK E 228-231. Kuva: MV SL VIK E 231.
Maan pohjoisimmassa osassa saamelaiskulttuuriin liittyvän keskeisen elinkeinon, poronhoidon tunnistettavimpia ja tunnetuimpia rakenteita ovat poroaidat. Poroerotuspaikat kuuluvat paimentolaiseen poronhoitoon ja niillä on paikalliselle väestölle myös huomattava kulttuurinen ja yhteisöllinen merkitys. Valikoimaan sisällytetyt poroaidat edustavat alueellisesti, ajallisesti ja rakenteeltaan eri tyyppisiä ja eri käyttövaiheessa olevia aitoja. Käytöstä pois jääneet, kunnostetut tai osittain maatuneet poroaidat ovat merkittäviä poronhoidon historiaa kuvastavia rakenteita. Käytössä olevat poroerotuspaikat ja -aidat ovat hyviä esimerkkejä kehittyneen porotalouden luonteenomaisesta tuotantorakenteesta. Poronhoidon juuret ovat peuranpyynnissä ja Lapin alueelta tunnetaan useita laajoja peurakuoppajärjestelmiä esim. Hetan ja Peltovuoman alueilta. Poronhoitoon elinkeinona liittyviä rakenteita ovat aitojen lisäksi muuttoreitit, vasotusalueet, rykimäpaikat ja lypsyniemet. Poroerotukset liittyvät porojen luontaiseen vuotuiskiertoon ja poroaitoja ja erotuspaikkoja on rakennettu laiduntamisalueille. Keväterotusalueiden poroaidat on rakennettu vasojen merkintää varten. Erotuskaarteet on suunniteltu syksyisin tapahtuvaa esim. teuraiden ja ajoporojen erottamista varten. Poroaitojen muoto on kehittynyt satojen vuosien aikana. Porot on ensin koottu ja johdettu aitauksiin. Teurastusaitausten suistosta porot ohjataan syöttöaitaan ja siulojen kautta kaarteeseen. Kirnussa elo- ja teurasporot erotellaan pienempiin aitauksiin, konttoreihin. Merkitsemisaitauksissa ei ole yleensä kirnua eikä konttoreita. Erotuspaikoille on rakennettu kämppiä ja kammeja poromiesten majoittumista varten, usein laajalle erotuspaikan ympäristöön. Poroaitojen rakentamisessa on käytetty tarkoituksenmukaisesti saatavilla olevia rakennusmateriaaleja, mäntymetsää kasvavalla seudulla hirsiä, tunturikoivikossa koivua ja puuttomalla tunturialueella kiviä ja risuja. Uudemmat aidat on tehty sahatavarasta ja verkoista. Valikoimaan on sisällytetty esimerkkinä seuraavat poroerotuspaikat ja -aidat, jotka ilmentävät aitojen käyttötarkoitusta, erilaisia rakennustapoja ja -materiaaleja, ajallista ja alueellisesta jakaantumista Utsjoki - Erttetvárrin ja Bádošoaivin 1800-luvun kivikaarteet Paistunturien alueella; Erttetvárri on rakennettu peuranpyyntiä varten ja sitä on käytetty myöhemmin poroaitana - Ristenašoaivvi miessemearkunáidin vasanmerkitysaidan alueella kaksi vanhaa kataja-aitaa 1940- ja 1950-luvuilta ja kolmas uudempi verkkoaidasta ja laudasta - Ailigaksen erotuskaarre Karigasniemen lähellä, edelleen käytössä oleva Paistunturin paliskunnan poroerotuspaikka - Vadat, Kaldoaivin paliskunnan talvisten poroerotusten pääpaikka 1900-luvun alkupuolelta 1950-luvulle, rakennettu paikan päällä kaadetuista koivuista - Cohkavárri, Kaldoaivin paliskunnan toiseksi vanhin talviporoerotuspaikka; ollut käytössä 1952-1967; erotusalueella ollut runsaasti kämppiä ja kammeja - Gárdemaras, 1900-luvun alun koivuista ja katajista rakennettu aita - Hánnomarrasa miessemearkunáidi, risuista tehty Kaldoaivin paliskunnan vanha vasanmerkitsemisaita tiheässä koivikossa, uudelleen käyttöön 1940-1950-luvulla Enontekiö - Kaarremarasto, Näkkälän paliskunnan vasanmerkitysaita Ounastunturin itäpuolella, alkuaan nykyistä paljon pienempi ns. risuaita. Nykyisenkaltainen 1937-1938 rakennettu puuaita on korjattu 1990-luvulla vasanmerkitysaidaksi - Pihtsusjärven 1930-1950-luvuilla tehty kivikaarre - Enontekiössä on lisäksi lukuisia vanhoja ja uusia, käytössä olevia ja käytöstä poisjääneitä vasanmerkitysaitoja, ratkonta-, erotus-, myynti-, lypsy- ja teurastuskaarteita, joista osa on rakennettu kivistä, osa risuista Inari - Sallivaaran jo 1800-luvulla käytössä ollut poroerotuspaikka on Lemmenjoen kansallispuiston alueella; suuri, 0,5 kilometrin pituinen kaarre on rakennettu vuoden 1933 aidan mukaisesti puusta (uluista) ja uusittu 1980-luvulla; kaarteeseen liittyy kaksi pidätystä ja erotuskaarteeseen 22 konttoria; kämppiä tai niiden jäänteitä erotuspaikalla on yhteensä 17 Sodankylä - Vuomaselän poroerotuspaikka, Lapin paliskunnan vuodesta 1898 edelleen käytössä oleva erotusaita, jota on uusittu lukuisia kertoja; legendaarinen erotuspaikka, jossa on ollut poroja aidassa kerrallaan tuhatmäärin; erotuspaikalla on ollut 1900-luvun alkupuolella useita kämppiä, yksityisten kämppien lisäksi mm. nimismiehen kämppä ja kahvilakämppä Kittilä - Sammalselän poroaita; toinen vanhan muotonsa hyvin säilyttänyt poikkeuksellisen suuri aita, sulkee sisäänsä n. 60 ha maa-alan, erotuspaikalla kahdeksan kämppää Savukoski - Saarivaaran poroaita, rakennettu perkoista (hirsistä); ollut nykyisellä paikalla jo 1700-luvun loppupuolella; erotuksiin tuotu suurimmillaan tuhansittain poroja; käyttö loppunut 1970-luvulla, kunnostettu 1990-1992, erotuspaikalla on muutamia porokämppiä Saarivaaran, Sallivaaran, Sammalselän ja Erttetvárrin poroaidat on kunnostettu 1990-1992 valtion toimesta.
Kirjalliset tiedot poronhoidosta Fennoskandian alueelta ovat olleet hajanaisia vuosien 892-1500-luvun alun osalta. Poronhoito oli aloitettu viimeistään 1500-luvulla, ensin pienimuotoisena villipeuran kesyttämisestä ja käytöstä houkutuseläimenä. 1500-luvun jälkeen, kirjallisten aineistojen lisäännyttyä veroluetteloihin ja virkamiesten kirjoituksiin tuli mainintoja poronhoidosta ja siihen perustuvasta vuotuismuutosta. Nykyiseen Ylä-Lappiin paimentolaisporonhoito levisi pääelinkeinona viimeistään 1600-luvun kuluessa. Poronhoito väistyi uudisasutuksen tieltä ja etsiytyi laajemmille häiriöttömille laidunalueille pohjoisemmaksi. Kirjallisiin lähteisiin perustuen saamelaisen poronhoidon varhaista kukoistuskautta oli aika 1750-luvulta vuoden 1852 rajasulkuun asti, jolloin poronhoitoa voitiin harjoittaa porojen luontaisen vaellusvietin mukaisesti sisämaan ja merenrannikon välillä. Rajasulkujen jälkeen saamelaisporonhoito joutui sopeutumaan uuteen laiduntilanteeseen. Suurporonhoidon kehittymistä on pidetty suhteellisen nuorena ilmiönä, mutta kysymystä tutkitaan edelleen eikä yksiselitteistä tulkintaa asiasta toistaiseksi ole. Suurporonhoidon synty liittyy saamelaisten kulttuurinsisäiseen dynamiikkaan. Saamelaisessa poronhoitokulttuurissa poronhoitotyöt hoidettiin paimennussiidan kautta. Paimennussiidat vastasivat porojen paimennuksesta ja muista poronhoitotöistä perinteisillä nautinta-alueillaan. Suomen ensimmäinen poronhoitolaki annettiin 1932. Uudemmat lait säädettiin 1948 ja 1990. Poronhoitotöiden motorisoituminen ja liikkumisen helpottuminen on muuttanut poronhoidon käytäntöjä. Pysyvästi asuttujen kylien lähellä olevilla erotuspaikoilla ei enää yövytä ja osa kämpistä on siirretty muualle tai jäänyt vaille käyttöä.
Poroerotuspaikat ja -aidat (Erttegvarri)
Ravintola Kannas
Aarni Krohnin artikkeli "Kruununhaka - kotikaupunkini"
This graph contains nearly 2000 areas of interest, gathered by Finland's National Board of Antiquities.
RKY
Arkkitehti Hilding Ekelundin omaleimainen ja korkeatasoinen arkkitehtuuri Karjaalla liittyy sotien jälkeiseen julkisten palveluiden rakentamiseen maamme kaupungeissa ja kauppaloissa. Ekelundin vaikutus kaupunkikuvaan on huomattava; asemakaavojen laatimisen ohella hän suunnitteli useimmat Karjaan 1940-60-lukujen kunnalliset ja kirkolliset rakennukset. Ekelundia voi pitää Karjaan kauppalanarkkitehtinä, joka luottamustoimiensa ansiosta vaikutti vuosikymmeniä myös kauppalan rakentamisen ohjaukseen. Ekelundin panos koulusuunnittelun kehittäjänä liittyy sotien jälkeiseen kiivaaseen koulurakentamisen kauteen maassamme. Karis-Billnäs samskola on Ekelundin ensimmäinen Karjaalle toteutunut koulusuunnitelma. Sen tiilinen, satulakatteinen hahmo on porrasteinen ja koostuu kaksi- ja kolmikerroksisista, kulmittain toisiinsa liittyvistä siivistä. Samskolanin tontin kokonaisjäsentely viheralueineen on olennainen osa koulun alkuperäistä suunnitelmaa, jossa koulu piha-alueineen liittyy puisto- ja bulevardimaisemaan. Kilan koulukeskus on läntisellä Uudellamaalla poikkeuksellinen läpileikkaus 1900-1960-lukujen kouluarkkitehtuurista. Keskuksen näkyvin, alkuaan ruotsinkieliseksi kansakouluksi valmistunut rakennus on pohjaltaan T-muotoinen, tiilinen ja roiskerapattu. Sen hahmo siipien keulamaisine, kolmionmuotoisine päätyineen ja laakeine satulakattoineen on Ekelundin arkkitehtuurille yleisemminkin tunnusomainen. Lärkkullan kristillinen kansanopisto kirkon eteläpuolella sijaitsevalla mäellä on Porvoon hiippakunnan kurssi- ja kokoontumiskeskus, jonka toiminnallisena esikuvana on ollut Ruotsin Sigtuna-keskus. Opiston päärakennus muodostuu kahdesta kolmikerroksisesta siivestä ja niitä yhdistävästä matalasta väliosasta. Siivet on sijoitettu vinosti toisiinsa nähden siten, että niistä piirretyt akselit yhdistyvät Karjaan kirkon alttarilla. Itäsiivessä on kappeli ja juhlasali sekä kirjasto ja vierashuoneet. Asuintilat ovat länsisiivessä. Alueella sijaitsee myös kaksi henkilökunnan asuinrakennusta ja 1980-luvulla rakennettu ns. kurssirakennus (arkkitehti Carl-Johan Slotte). Pumppulahden rannalla oleva Västra Nylands yrkesskola on vaiheittaisesta rakentamisestaan huolimatta yhtenäinen kokonaisuus. Sen pitkä osittain rapattu, osittain tiilipintainen rakennus on taitteinen ja vaihtelevasti kaksi-kolmikerroksinen. Sen arkkitehtuuri sisältää myös muita Ekelundin tuotannolle tyypillisiä piirteitä, kuten laakean satulakaton ja nauhamaisesti sijoitetut ikkunat. Rakennusmassa myötäilee maastoa jättäen mäen laen rajatuksi pihamaaksi. Kaupungintalo on osa toteutumatonta monumentaalisuunnitelmaa. Alkuperäisen suunnitelman kolmesta peräkkäisestä ja erikorkuisesta rakennusosasta on toteutunut matala väliosa. Karjaan vesitorni rautatieaseman eteläpuoleisen kallion huipulla koostuu pohjakaavaltaan kahdesta sylinteristä, joita yhdistää lasinen kuilu. Tornin harjalla on pieni tähtitorni. Alkuaan valkoinen vesitorni on ollut rapattu, mutta se on myöhemmin verhoiltu aaltopellillä. Siitä huolimatta Karjaan vesitorni on valittu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia 1920-luvun lopulta 1970-luvulle. Karjaan kappeli ja seurakuntakeskus ovat Karjaan hautausmaan päätteenä mäntykankaalla, keskellä tiivistä rakentamista. Krematoriokappelin ulko- ja sisäpinnat ovat paljaaksi jätettyä punatiiltä, jonka Ekelundin arkkitehtuurissa tyypillistä 1950-luvun lopulta lähtien. Kappelin vieressä on pulpettikattoinen, nauhaikkunainen kappelin arkkitehtuuriin mukautuva seurakuntakeskus. Katarinakodin vanhustentalo on Ekelundia tyypillisimmillään: kolmeen osaan porrastettu, rinnetontille sijoitettu tiilirakennus on roiskerapattu, laakea satulakatto katettu sementtitiilin ja ikkunat on sijoitettu pääosin nauhamaisesti.
Arkkitehti Hilding Ekelund (1893-1984) oli arvostettu arkkitehti, jolla oli myös vaikutusta opettajana (TKK/lehtori 1927-41 ja asuntosuunnittelun professori 1950-58) ja kirjoittajana (Arkkitehti/toimittaja 1929-30, päätoimittaja 1931-34). Ekelund toimi Helsingin kaupunginarkkitehtina 1941-49 ja oma toimisto hänellä oli vuodesta 1926. Ekelund oli 1930-luvulta lähtien mukana Karjaan taajaväkisen yhdyskunnan, vuodesta 1930 kauppalan ja 1970-luvulta lähtien kaupungin, suunnittelussa. Hän toimi kauppalan järjestysoikeuden kaava- ja rakennusasioiden asiantuntijajäsenenä 1942-1973 ja osallistui kaupungin asemakaavan ja rakennusjärjestyksen suunnitteluun sekä suunnitteli lähes kaikki Karjaan julkiset rakennukset 30 vuoden ajan. Karis-Billnäs samskola valmistui 1943 ja sitä jatkettiin 1957-1958 luokkahuonesiivellä. Kaupungintalo valmistui 1945 vain osana alkuperäisestä suunnitelmasta, johon toteutuneen matalan väliosan lisäksi olisi kuulunut myös kolmikerroksinen kulmatornilla varustettu päämassa ja lounaispuolella kaksikerroksinen siipi. Arkkitehtien Hilding Ekelund ja Eva Kuhlefelt-Ekelundin yhdessä suunnittelema Lärkkullan koulutuskeskus valmistui 1949. Karjaan seurakunta luovutti tarvittavan maa-alueen ja Porvoon hiippakunta sai rakentamiseen huomattavaa tukea Amerikan evankelisten seurakuntien Suomen kirkolle myöntämistä lahjoitusvaroista. Vesitorni valmistui 1951. Ekelundin vesitornin ympärille suunnittelemaa luonnontieteille, taiteelle ja museotoiminnalle tarkoitettua kulttuurikeskusta ei toteutettu. Västra Nylands yrkesskola rakennettiin nykyiseen laajuuteensa 1951-1965 neljässä vaiheessa. Katarinakoti eli vanhainkoti valmistui 1954. Karjaan Pyhän Olavin krematoriokappeli valmistui 1960 vanhan taitekattoisen kappelin tilalle. Kappeliin liittyvä seurakuntakeskus valmistui 1962. Kilan koulukeskuksen vanhimmat rakennukset ovat 1800-luvulta. Tilojen käydessä ahtaiksi rakennettiin 1953 Ekelundin suunnittelema suuri ruotsinkielinen kansakoulu. Ekelundin suunnittelemat uusi suomalainen koulu ja ja kansalaiskoulu valmistuivat 1963 ja 1966.
Hilding Ekelundin arkkitehtuuri Karjaalla (Karjaan kaupungintalo)
Aapelin Baari
Ekebladin paviljonki/Ehrensvärd-museo
no restrictions
free entry
always open
normal
VeePee ja Virve Vainio asuvat Runeberginkadulla.
Numminen, M.A.
Aleksanterinkadulla oli valoisaa ja mulla oli laukussa yksien tyttöjen kirjoituksia.
Korsubaari
Alppiharju
Kolmikulma
Punkalaitumenjoen varren koskipaikkoihin keskittyneet kylät muodostavat yhdessä joenrantapeltojen, jokea mutkitellen seurailevan vanhan maantien ja siltojen kanssa edustavan ja harmonisen kokonaisuuden. Useimmat jokivarren kylistä on asutettu keskiajalla, ja alueella näkyy asutuksen keskittyminen viljavaan jokilaaksoon ja erityisesti sen koskipaikkohin. Pöyriälän, Hirvelän, Riesolan, Rieskalan, Naatulan, Hurulan, Hakunin ja Suttilan kylien talot vanhoilla kylätonteilla ovat sijoittuneet tasaisin välimatkoin lähelle rantaa, etupäässä koskipaikkojen yhteyteen. Ne muodostavat jokivarteen harvan ketjun. Kylätontit ovat edelleen asuttuja, osa taloista on siirtynyt kauemmaksi jokilaaksoa raajaville metsäkumpareille ja harjanteille. Lisäksi maiseman reunoilla on taloihin liittynyttä pienasutusta. Asuin- ja tilarakennusten lisäksi kulttuurimaisemaan kuuluvat eri-ikäiset sillat ja nuorisoseurantalo. Pääosin kapea peltomaisema laajenee Ali-Naatulan länsipuolella laajahkoksi joenvarsiviljelmäksi. Pöyriälän ja Hirvelän kylät sijaisevat vastakkain joen rannassa. Kyliä yhdistää joen ylittävä silta. Pöyriälän kylätontilla ovat Pöyrin ja Sakarin talot. Hirvelän kylässä on sillan kupeessa koulu. Kylän taloista Erkkilä, Keskitalo ja Vahela ovat sijoittuneet kaummaksi tiestä, väljään riviin peltojen väliselle kannakselle. Rakennukset ovat vanhoilla isonjaon aikaisilla tonteilla. Riesolankosken lähelle rakentuneessa Riesolan kylässä talonpoikaista rakennuskantaa on säilynyt Erkkilän, Tapalan, Hekalin tiloilla. Nuorisoseurantalo Kalliola ja VPK:n talo ovat maantien laidassa. Taloista Tiuttu on säilynyt vanhalla kylätontilla, muut ovat siirtyneet läheisille peltokumpareille. Koskessa on ollut kylän myllynpaikka. Rieskalan kyläkeskusta sijaitsee joen suvantolahden rannalla. Kyläkeskustassa on säilynyt pienempää asutusta. Tilat ovat siirtyneet läheiselle harjanteelle. Yli-Toikan 1886 valmistunutta päärakennusta jatkettiin poikittaissiivellä 1916. Naatulankosken partaalla olevalla Naatulan kylätontilla ovat säilyneet yksinäistalosta varhain jaetut Yli- ja Ala-Naatulan tilakeskukset tiiviinä ryhmänä. Koskessa on ollut myllynpaikkoja. Hurulankosken partaalla olevan Hurun tilan punamullatut rakennukset sijaitsevat vanhalla kylätontilla. Hannulan yksinäistalosta jakamalla syntyneet Ala- ja Yli-Hannulan talot sijaitsevat vanhalla kylätontilla. Hakunin kylän Hakunin talo on vanhalla kylätontilla. Hakunin päärakennus on 1810-luvulta. Yli-Hakuni ja Ranta-Hakuni ovat myös sijoittuneet maantien varteen. Suttilan ja Hakunin kylien maisemassa maantie myötäilee tiukasti jokea. Joen eteläpuolella ovat Suttilan kylän pellot. Koivujen reunustaman kylätien varrella olevan Mikolan päärakennus valmistui 1895. Vanha tiiviisti joenrantaan sijoittunut kylätontti on säilynyt asuttuna. Mikolan lisäksi kylän tuntumassa on Vähä-Sutti Sutinkosken tuntumassa. Kylän myllynpaikka on koskessa. Punkalaitumen kautta Huittisiin kulkeva Punkalaitumentie on yksi Suomen virallisista matkailuteistä.
Punkalaitumenjokivarren asutus on ilmeisesti varhais- ja myöhäiskeskiaikaista perua ainakin Rieskalan, Riesolan ja Naatulan osalta. Huittisista Punkalaitumelle ja Urjalaan kulkeva tie rakennettiin 1700-luvun loppupuolella yhdyssiteeksi Porin läänin eteläosan ja Hämeenlinnan välille. 1560-luvulla jokivarressa olevien Hirvelän, Riesolan, Rieskalan, Hannulan, Naatulan, Hurulan, Hakunin ja Suttilan kylissä oli yhteensä 16 taloa. Suurin kylistä oli Riesola, jossa oli 4 taloa. Tiiviit rakennetut kylät keskittyivät joen koskipaikkoihin. 1700-luvun lopulla koskipaikoissa oli seitsemän myllyä.
Punkalaitumenjoen kylä- ja viljelymaisema
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Runkaus)
'Nousin ylös, kuljin asuintaloni ohi ja astuin sisään nurkan takana sijaitsevaan Avikaisen leipomoon. Se oli sentään edelleen omalla paikallaan. Ostin aamiaiseksi kaksi nakkipiirakkaa. Vanharouva tervehti minua tuttavallisesti, aivan kuin olisin käynyt ostoksilla viimeeksi eilen. Piirakoita mutustellen palasin kotiin.' (s. 55)
Aria harmittaa Ervastin divarin tilalle tullut thai-hierontapaikka.
Laivanvarustajankatu 9
Kempeleen 1600-luvulla rakennettu puukirkko kuuluu Suomen vanhimpiin. Kirkossa on 1700-luvun tunnetuimman kirkkomaalarin Mikael Toppeliuksen maalaukset. 1600-luvun puukirkko, 1700-luvun kellotapuli ja hautausmaan toisessa laidassa oleva 1990-luvulla rakennettu uusi kirkko muodostavat historiallisesti monisyisen rakennusryhmän mäntyjä kasvavalla hiekkaharjulla. Länsitornillinen tukipilarikirkko kuuluu tyyppinsä pienimpiin, siinä on vain yksi pilaripari. Seinillä ja holvissa on Mikael Toppeliuksen 1785-1795 tekemät maalaukset. Niistä pohjoisseinän Marian ilmestys ja länsiseinän Ristiltäotto ovat 1700-luvun kauneimpia kirkollisia taideteoksia. Läpikäytävällinen pohjalainen renessanssitapuli on rakennettu rakennusmestari Heikki Väänäsen johdolla 1768-1769. Uusi Pyhän Kolminaisuuden kirkko yhdistyy vanhaan miljööseen kirkon sisääntulokatoksen valeperspektiivin rajaamana elementtinä.
Kempele perustettiin Limingan kappeliksi 1688 ja seurakunnan kirkko rakennettiin Limingan Ängeslevästä kotoisin olleen kirkonrakentaja Matti Härmän johdolla 1689-1691. Kirkon kuoriosan ikkunat laajennettiin 1840-luvulla ja perusteellinen korjaus toteutettiin 1954-1955, jolloin mm. penkistö uusittiin. Toppeliuksen maalaukset konservoitiin 1981-1982. Kempeleen uusi kirkko valmistui 1994 arkkitehti Jorma Tepon suunnittelemana. Pohjanmaan rantatie on kulkenut Kempeleen kirkonmäen kautta.
Kempeleen kirkonmäki
Ari Aalto joutuu identiteettivarkauden kohteeksi Sarjakuvapiirtäjä Ari Aalto palaa Japanista Suomeen rikostoimittaja Räsäsen houkuttelemana, ja ylikonstaapeli Klinga järjestää hänelle ikimuistoisen kotiinpaluun. Keskusrikospoliisin etsivä tutkii outoa henkirikosta: uhrin taskusta ovat löytyneet Arin taitavasti väärennetyt henkilöllisyyspaperit. Ari Aalto on joutunut identiteettivarkauden kohteeksi, mutta kuka on hänen papereitaan kantava kuollut mies? Klingan omalaatuiset metodit hyppäävät silmille, ja Ari joutuu palloteltavaksi keskusrikospoliisin ja Helsingin murharyhmän etsivien välillä. Kotikulmilla moni asia on muuttunut. Edes entinen avovaimo Riitta Rautio ei siedä miestä silmissään. Kun Ari huomaa, että hänen tilinsä on tyhjennetty, ja ympärillä alkaa todella tapahtua, hän on varma, että joku ei ole mielissään hänen paluustaan. Mitä syvemmälle Ari ja Räsänen seuraavat varastetusta identiteetistä lähtevää polkua, sitä karummaksi maisema näyttää muuttuvan. Pian parivaljakon silmien eteen avautuu netissä toimivan lääkebisneksen pimeä puoli. www.gummerus.fi
Upseerikerho C53
Upseerikerho C 53 rakennettiin vuosina 1875-76 samaan aikaan, kun viereistä bastioni Bielkeä peruskorjattiin. Upseerikerhon alimman kerroksen rakentamisessa käytettiin hyväksi paikalla aiemmin sijainneen Taitetun kurttiinin seitsemää kasemattia. Kerhon huonejärjestys noudattaa kasemattien jakoa. Samaisten kasemattien päältä purettiin kuitenkin ensin puinen upseerikerhorakennus, joka oli rakennettu jo vuonna 1812. Uuden kivisen kerhorakennuksen porraskäytävä sijoitettiin Taitetun kurttiinin keskimmäiseen kasemattiin. Seinät revetoitiin sisältä tiilellä. Pihanpuoleiseen muuriin puhkaistiin neljä ikkuna-aukkoa ja oviaukko, eteläpäätyyn rakennettiin sekä ovi että ikkuna ja puolustusmuuriin uusi ikkuna. Eteläpäätyyn rakennettiin rungon ulkopuolinen porrastorni kuivakäymälöineen. Pääjulkisivu ja pohjaratkaisu ovat säilyneet pääpiirteissään muuttamattomina. Rakennuksessa oli voimakkaasti profiloidut räystäs- ja jakolistat. Nurkat ja keskirisaliitti olivat rustikoidut. Attika oli koristettu amfora-aihein. Ulkoseinät rapattiin vuonna 1876, mutta ilmeisesti talo lopullisesti valmistui vasta 1877, koska se silloin mainitaan saatetun "paraatikuntoon". Ylimmässä kerroksessa olivat varsinaiset kerhotilat: tanssisali, biljardihuoneet, pelihuoneet ja kaksi kirjastohuonetta. Keskikerroksen pohjoispäässä oli luokat tyttöjä ja poikia varten sekä opettajan asunto. Koulu oli tarkoitettu "alempien arvojen" lapsille, koska "ylempien arvojen" lapset opetettiin kotona, kunnes vuonna 1894 rakennettiin paraatikentän laitaan puinen koulutalo. Keskikerroksen eteläpäässä oli ravintola keittiöineen. Alakerrassa olivat opettajan keittiö ja vahtimestarin ja kokin huoneet. 1880- ja -90-luvuilla tehtiin monenlaisia pieniä korjaustöitä. Yläpohjat valkaistiin ja lattiat maalattiin. 1882 korjattiin käymälöitä ja maalattiin katto. Koulu muutti pois vuoteen 1886 mennessä (puurakennukseen C 14), jolloin sen tiloihin tuli kirjasto ja ylimmän kerroksen biljardihuonetta laajennettiin. 1889 tehtiin upseerikerhon lahjoitusvaroin välipohjaan kaksi ilmanvaihtoputkea kattokruunun yläpuolelle. 1893 maalattiin katto. Vuonna 1894 rakennettiin pääoven eteen puinen eteishuone, kun siinä aiemmin oli ollut pelkkä katos ja sisäpuolinen tuulikaappi purettiin. Bastioni Bielken puoleiseen kasemattiin tehtiin palvelusväen asuinhuone ja puhkaistiin ikkuna-aukko. Väliovi porrashuoneeseen muurattiin umpeen. Pohjakerros oli palvelusväen asuntoina ja huoltotiloina. Ravintolan keittiö siirrettiin keskikerroksesta pohjakerrokseen. Itse ravintola, joka käsitti neljä kaariaukoin yhdistettyä salia, oli toisessa kerroksessa. 1890-luvun puolivälissä rakennuksen käyttäjänä mainitaan Sotaseura. Sotaseura piti kokouksia, joissa esitelmöi aina vuorollaan joku seuran upseereista jostakin ammattialaansa liittyvästä aiheesta. Esitelmistä kirjoitettiin Suomessa ilmestyneessä venäjän kielisessä Finlandskaja Gasetassa. 1895 korjattiin ja parannettiin kellarikerroksen palvelijahuoneita: eteläisimpään kasemattiin puhkaistiin uusi ikkuna ja seinä revetoitiin tiilellä. Myöhemmin pääsisäänkäynnin eteen rakennettiin kivinen eteishuone vanhan puisen sijaan. 1900 taloon tehtiin ulkopuoliset ullakolle vievät rautatikkaat. 1904 upseerikerhoa kunnostettiin, mutta miten, sitä lähteet eivät kerro. Suomalaisella ajalla rakennuksessa on toiminut upseerikerho tanssisaleineen, keittiöineen, perinnehuoneineen, saunoineen ja kaljakellareineen. Eteishuone kunnostettiin rapaten ja maalaten sekä sisältä että ulkoa 1990-luvun alussa. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 132 Vuonna 1927 rakennusnumero C II 80 Lähteet: MV SL VIK C 1128-1158. KA VSA 15039 17044 15783. Kuva: MV SL VIK C 1133 vuodelta 1875.
residential building
asuinrakennus
Helvi Hämäläinen itse kertoo muistelmissaan Ketunkivellä (s.151-152), että kuvaus talosta, sen asukkaista ja yleisestä ilmapiiristä 1930-luvun laman aikaan perustuu täysin hänen omiin kokemuksiinsa. Hän asui Vallilassa Suvannontie 17 - Mäkelänkatu 18 kulman kivitalossa.
Mikä on Helsingin pisin rakennus? Asuintaloista pisimmäksi voisin tarjota Mäkelänkadun varrella sijaitsevaa Käpylän niin sanottua Käärmetaloa. Käärmetaloon kuuluu kaksi vuokrataloa ja huoltorakennus. Kahdesta talosta pitempi on 216 metrin mittainen. Arkkitehti Yrjö Lindegrenin suunnittelema kiemurtelevan muotoinen rakennus valmistui 1951. En löytänyt mistään valmiina tietoja kaupungin rakennuskannan mitoista. Google Earth-ohjelmaa käyttäen tutkin sitten Helsinkiä ilmasta. Aika hyvinhän sillä rakennusten mittasuhteet erottuvat. Ohjelma sisältää myös työkalun, jolla voi mitata etäisyyksiä. Aker Yardsin telakkarakennus Hietalahden kulmilla näyttäisi olevan noin 315-metrinen. Pohjois-Pasilasta Metsälän maalikennekeskuksen alueelta löytyi vieläkin pitempi, yli 420 metriä pitkä rakennus. Lieköhän junavaunujen tms. kuljetuskaluston suoja. Lähde: http://www.nic.fi/~tuikka3/kapyla/kaarmetalo.html
Asuinparakki C100
Peltikattoinen pystylaudoitettu parakki rakennettiin vuonna 1972 Suomenlinnan työsiirtolan ensimmäisessä rakennusvaiheessa. Suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela. Tämä parakki sijoittuu majoitusparakkijonon viimeiseksi lähimmäksi saaren eteläkärjen puistoa ja vesialtaita. Rakennuksessa oli yhdeksän kahden miehen huonetta, keittiö, wc, suihku- ja kuivaushuoneet. Myöhemmin yhteisiä tiloja on laajennettu vähentämällä majoitushuoneiden lukumäärää kahdeksaan. Kirkkaan vaaleansininen talo maalattiin vihertäväksi kesällä 1992 ja sisäänkäynnin ylle rakennettiin viistopylväinen katos viihtyisyyden parantamiseksi. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Järvenpään kirkko
Joroisten kartanoiden ryhmä on omaperäinen, maan varsinaisen kartanovyöhykkeen ulkopuolelle syntynyt ilmiö, joka on voimakkaasti leimannut pitäjän rakennettua kulttuuriympäristöä. Kartanoiden joukkoon kuuluu arkkitehtuurihistorian merkkiteoksia. Joroisten kartanot ovat osa laajempaa Savon kartanot -kokonaisuutta, johon kuuluvat Joroisten lisäksi Rantasalmen ja Juvan kartanot. Sotilasvirkatalojärjestelmän ja Rantasalmen kadettikoulun vaikutuksesta kehittynyt savolainen kartanoalue keskittyy lähinnä Joroisille, Juvalle ja Rantasalmelle. Joroisissa kartanoita ovat mm. Frugård, Paajala, Joroisniemi, Järvikylä, Koskenhovi, Torstila, Kotkan hovi, Stendal, Vättilän hovi, Pasala ja Korhola. Moniin kartanoihin johtaa pitkä, jopa kilometrejä pitkä, suora puukujanne vanhalta maantieltä. Kartanoiden torpparit ovat muodostaneet merkittävän osan pitäjän väestöstä 1920-luvulle asti, ja tuolloin itsenäistyneitä torppia on vielä pitäjän asuinrakennusten joukossa. Kotkatlahden alavaa, Keriselästä työntyvän kapean lahden länsirannan viljelymaisemaa hallitsevat Frugårdin, Paajalan ja Kotkan kartanoiden rakennusryhmät ja pihapuistot. Frugårdin kartano sijaitsee Kotkatlahden kulttuurimaisemassa järveen viettävien peltojen reunassa. Kumpareella sijaitsevaan pihapiiriin johtaa koivukuja. Suorakaiteenmuotoinen pihapiiri muodostuu keltamaalatusta, mansardikattoisesta päärakennuksesta, kahdesta punamullatusta asuinrakennuksesta, makasiinista ja navetasta. Päärakennuksen keskiakselissa olevan puutarhakäytävän molemmin puolin on istutettu muotopuutarha. Frugård on vanha ratsutila ja muodostettu 1700-luvulla viidestä talonpoikaistalosta. Sitä ovat omistaneet Grotenfelt-, Wright- ja Collan-suvut. Kartanon päärakennus, jonka pohjakaava on Carl Wijnbladin mallipiirustusten mukainen, periytyy kustavilaiselta ajalta. Kustaa III:n tallimestari Adolf Fredrik Munck on rakennuttanut kartanon äidilleen Hedvig Juliana Munckille. Mansardikattoinen rokokoorakennus on valmistunut 1784. Se on merkittävimpiä kartanorakennuksia maassamme ja rokokoon asumiskulttuurin huippuesimerkki. Kaikissa puutarhanpuoleisissa huoneissa on alkuperäiset pellavalle maalatut tukholmalaistapetit ja alkuperäiset puiset rintapaneelit sekä rokokookauden uunit. Mansardikerroksen päädyissä on pienet lämmitettävät kamarit ja varsinainen ullakko-osa, jonka kattoikkunat on avattu myöhemmin, on sisustettu kartanon kotimuseoksi. Paajalan (Örnevikin) vanhan ratsutilan empiretyylinen päärakennus on siirretty nykyiselle paikalleen 1830-luvulla ja se on säilyttänyt tuon ajankohdan asun. Ympärillä on tuuhea puisto. Kotkan hovin kaksikerroksinen, rapattu päärakennus on vuodelta 1930. Rakennuksen on suunnitellut rakennusmestari Kokkonen. Vanhan Kuopiontien varressa olevaan pihapiiriin kuuluu talousrakennuksia, puutarha, puukuja ja kuusiaita. Joroisniemen kartanon rakennusryhmä on avarien peltojen ympäröimä. Pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi sivurakennusten tapaan sijoitetut kaksi aittaa, ns. vanha tupa, jossa asuintuvan lisäksi on ollut väentupa, hevostalli ja nyttemmin autotalliksi muutettu vaja. Istutettu puisto ympäröi kartanorakennusta. Kartanon päärakennus on peräisin 1700-luvun lopulta. Sen jäsentelemättömässä ulkoarkkitehtuurissa on nähtävissä venäläisen kartanorakentamisen vaikutteita. Järvikylän päärakennus on lääninagronomi Alfred Sjöströmin suunnittelema. Aumakattoisen päärakennuksen päätyihin on lisätty neljä pyramidikattoista tornirakennelmaa, mikä luo puolustuslinnamaisen vaikutelman. Pihapiirissä on runsas historiallinen talousrakennuskanta sekä 1924-26 arkkitehti Urho Åbergin suunnittelema kookas puimala-varastokompleksi. Järvilylän kartanoon kuuluu myös oma kappeli. Torstilan 1681 muodostettu ratsutila, jonka on omistanut mm. Tiegerstedt-suku. Torstilassa on asunut myös J. A. Sandels. Nykyinen nikkarityylinen päärakennus on arkkitehti Leander Ikosen suunnittelema 1894. Peltojen ympäröimään rakennusryhmään kuuluu lisäksi arkkitehti J.S. Sirenin suunnittelema 120 lehmän navetta ja muita talousrakennuksia. Torstilan ja Järvikylän avarat rantapellot ovat syntyneet järvenlaskun yhteydessä 1860-luvulla. Pasalan rakennusryhmä, johon kuuluu klassistinen päärakennus, talousrakennuksia ja puisto, sijaitsee laajan Pasalankylän peltoaukean reunassa. Vättilän hovin vanhin osa on 1700-luvulta ja nuorin on huvila Villan. Pihapiiriin kuuluu aitan lisäksi navetta (1927), puimala (1928). Vättilä, joka on ollut mm. Swartz- ja Enckell-sukujen hallussa, on taidemaalari Torger Enckellin ja kirjailija Rabbe Enckellin lapsuuden ympäristö. Koskenhovin päärakennus on rakennettu monessa osassa. Sen vanhin osa on empiretyylinen keskeissalirakennus vuodelta 1844. Rakennusta on sittemmin jatkettu 1870- ja 1890-luvuilla. Kartanon puisto laskee Muurikoskeen, jossa on mylly sekä maamme vanhimpiin kuuluva sähkövoimalaitos.
Savossa oli 1600-luvun alussa vain neljä kartanoa. Läänitetyt tilat peruutettiin 1680-luvulla ja muodostettiin ratsutiloiksi ja sotilasvirkataloiksi. Savon kartanokulttuurin kukoistuskaudella 1760-1860 kartanoita oli siviilivirkamiesten ja upseerien omistuksessa yli sata. Savon ja sitä kautta Joroisten kartanoiden synty 1700-luvulla liittyy Haapaniemen kadettikoulun 1781-1819 toimintaan. Upseerit hankkivat kartanotiloja Rantasalmen lisäksi lähiympäristön pitäjistä Joroisilta ja Juvalta. Monet kartanorakennuksista ovat peräisin autonomian ajalta 1800-luvun alkupuolelta.
Joroisten kartanot (Koskenhovi)
Backholm, Karl-Gustav
'Roihuvuori oli valittu kylämäisyytensä vuoksi Helsingin ihannekaupunginosaksi. Siihen saattoi samaistua. Talot olivat matalahkoja ja niiden välissä oli luontoa, kalliota ja mäntyjä, kaikki valkoista kuin pumpuli. Pehmeästä lumesta huolimatta japanilaisen puutarhan puut ja pensaat erottuivat maisemasta kuin yllättävä veistosnäyttely.' (s.104)
Hoivakoti Onnela sijaitsee Roihuvuoressa.
"Juha Toropaisen ravintola oli alkujaan ollut tavallinen kalja- ja pihvipaikka Toro. Sitten omistaja oli ryhtynyt kehittämään bisnesideaansa; uusinut sisustuksen, tuonut parin viikon välein vaihtuvat stripparit ja lohkonut salin takaosaan yksityisloosit privaattiesityksiä varten." (s. 51)
Riihimäen urheilupuisto
Pajamäki
Helsingin normaalilyseo
"Koulusta sai luistelukuponkeja Braahikselle. Jos kävi enemmän kuin kaksi kertaa viikossa, piti maksaa lippu itse." (s. 58)
Ahlfors, Bengt
Rauman rautatieasemarakennus on hyvä esimerkki tyylillisesti uusrenessanssia edustavista asemista 1890-luvulta. Asema-alueella on sen lisäksi talousrakennus ja asemapuisto. Asemaa vastapäätä radan toisella puolella on poikkeuksellisen komea ja yhtenäinen tavaramakasiinirivistö. Varastot ovat rautatiealueella, mutta yksityisten liikkeiden rakennuttamia. Valtakadun päätteenä oleva SOK:n Rauman konttori- ja varastorakennus kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan.
Rauman kaupunki päätti 1895 itse kustantaa 48,59 km pitkän yhteysradan Porinradan Peipohjaan kun oli käynyt ilmi että valtio ei rataa rakentaisi. Rautatie valmistui 1897 ja samana vuonna valmistuivat asemarakennus, ulkorakennus, myöhemmin purettu veturitalli ja varastomakasiinit. Asemarakennuksen suunnittelija ei ole tiedossa. Asemarakennusta laajennettiin 1910. Kaupungin omistama rautatie siirtyi valtiolle 1950 ja matkustajaliikenne Raumalle lakkautettiin kannattamattomana 1988. Rautatie toi kirjaimellisesti uuden ajan Raumalle. Kaupungissa ja sen ympäristössä oli noudatettu paikallista aikaa, joka oli 14 minuuttia jäljessä Valtionrautateiden käyttämästä Helsingin ajasta. Noin neljä vuotta elettiin Raumalla siten, että raatihuoneen kello näytti liki neljännestuntia vähemmän kuin aseman kello. 4.7.1900 siirrettiin raatihuoneen kelloa eteenpäin ja kaupunki siirtyi virallisesti Helsingin aikaan. Hyvien liikenneväylien, satamien ja rautatieasemien, yhteyteen rakennettiin usein yritysten ja kauppiaiden toimesta varastomakasiineja. Rauman ratapihan tuntumaan SOK:n rakennuttama ja Erkki Huttusen ja Valde Aulangon suunnittelema vaaleaksi rapattu funktionalistinen-rakennus valmistui 1931. SOK:n oman tavaraliikenteen kasvun myötä keskusjärjestö perusti vilkkaimmille osuuskauppaseuduille sivukonttoreita, jotka toimivat alueellisina SOK:n "edustustoina". Arkkitehti Erkki Huttunen oli SOK:n rakennusosaston palveluksessa vuodet 1928-41, vuodesta 1939 sen johtajana. Hän suunnitteli eri puolille Suomea myymälöitä, konttorirakennuksia ja teollisuuskiinteistöjä ja oli luomassa koko maahan ulottuvaa SOK:n arkkitehtuurin virtaviivaista ja modernia tyyliä.
Rauman rautatieasemanseutu
Ravintola Casa Mare
Helsingin Fredrikinkadun tienoille sijoittuvan dekkarin teemoja ovat vanhemmat ja lapset, äidinrakkauden vaikea rakentuminen, hylkäämiset ja perheeksi muotoutuminen. Nuori Noora on saanut vauvan eikä arki ja äitiys suju, vaikka hyvä ystävä Jonna auttaa parhaan taitonsa mukaan. Noora kärpistelee uudessa kodissaan keskellä purkamattomia muuttolaatikoita ja lapsenitkua. Suljettujen sälekaihdinten takaa loistavat uuden sisustusliike Retrodesignin valokilvet. Eräänä vaikeana iltana Nooran elämään astuu alakerran naapuri, näkymätön kuusikymppinen Eila Airaksinen, jolla on yllättävän tiukat otteet elämään - myös Nooran elämään. (Tuija Lassila, Sanojen aika)
Riikamaria
"Asunto oli isohko, muttei megalomaaninen. Keittiöön mahtui kuitenkin baaritiski, ja siitä aukeni olohuone. Keittiöstä katsoen eteinen oli vasemmalla ja nurkassa olevat kierreportaat veivät yläkerran makuuhuoneisiin." (s. 191)
Rikollisliigan johtaja J-P Niinisalo asuu Lauttasaaressa sijaitsevassa rivitalossa. Sieltä käsin hän jakelee käskyjään ja tapaa toisinaan alaisiaan.
Muut melkein on menneet jo nukkumaan. Istun penkillä Torkkelinmäellä, joku koiraansa puistossa kusettaa. Muutama janoinen ehkä liikkeellä.
Hangon Keksin teollisuusrakennukset ovat vanhimmat, jotka ovat säilyneet Hangon tunnetusta elintarviketeollisuuden tuotantoalueesta. Tuotantolaitoksen vaaleat rakennukset ovat Tvärminnen tehtaan kalkkihiekkatiilestä, mikä antaa niille yhtenäisen ilmeen. Hangon Keksi on maankuulu tavaramerkki, jonka hymyilevä logo on jäänyt elämään keksituotannon loputtuakin. Suomen varhaista elintarviketeollisuutta edustavan, 1910 toimintansa aloittaneen, yrityksen rakennukset ovat sijainneet liikenteellisesti edullisessa rauta- ja maantien risteyskohdassa. 1920-luvulta alkaen tuotantolaitos on tunnettu Hangon Keksinä. Päärakennus on arkkitehtien Walter ja Ivar Thomé suunnittelema. Tehdasrakennukset ovat vanhimmilta osin vuodelta 1916, päärakennusta on jatkettu 1936. Kookkaan päärakennuksen päätyjä ja räystäitä on detaljoitu mm. punatiilisin hammaslistoin. Alueen muita keksitehtaan aikaisia rakennuksia ovat päärakennusta pienempi laatikkotehdas radan eteläpuolella, päärakennuksen koillispuolella on klassistinen varastorakennus ja entinen voimakeskus. Päärakennus ympäristöineen on 1930-luvun tulipalosta ja sotavuosien vaurioista ja teollisen toiminnan loppumisesta huolimatta säilyttänyt alkuperäistä asuaan.
Liikenneyhteyksien kannalta edullinen sijainti edesauttoi teollisuuden keskittymistä Hankoon. Hanko Pohjoiseen, rautatieseisakkeen yhteyteen ja asuinalueen ulkopuolelle kasvoi 1880-luvulta alkaen monipuolinen teollisuusalue. Sinne keskittyi elintarviketuotantoa, 1910-luvulta myös keksi- ja makaroniteollisuutta. Hankoon perustettiin 1910 Suomalais-Englantilainen Biscuit-tehdas Oy, joka siirtyi uusiin rakennuksiin 1916. Yritystä johti 1919-1927 kauppaneuvos Hemming Elfving, joka laajensi huomattavasti tehtaan toimintaa. 1920-1923 aloitettiin margariinin, lakritsan ja vohveleiden valmistus aiempien keksien lisäksi. Yrityksellä oli oma laatikkotehdas, kirjapaino ja voimakeskus. Tehdas siirtyi 1927 helsinkiläiselle Oy Karl Fazer Ab:lle, joka toimi Hangossa 1970-luvulle asti. Lakkauttamisen aiheutti Fazerin toimintojen keskittäminen Vantaalle. Hangossa leivottujen keksien tuotemerkit olivat nimeltään mm. Albert ja Marie. Keksin pakkauslaatikkoon ja itse pyöreään keksiin painettu hymyilevät kasvot jäivät elämään sanonnassa ”Hymyilee kuin Hangon keksi.”
Hangon Keksin teollisuusrakennukset
Korkeavuorenkatu 15
Marja Pehkonen: Herttoniemen saviastia- ja kaakelitehdas
Nuutajärven lasitehdas on vanhin maassamme yhä toiminnassa oleva lasitehdas. Tehdasalue on yksi uusrenessanssin tyylikauden arkkitehtonisesti yhtenäisimmistä teollisuusalueista. Lasitehtaan ydinalue on rakennettu lääninarkkitehti G.T. Chiewitzin laatiman asemakaavallisen suunnitelman mukaan Nuutajärven ja Rutajärven väliselle kannakselle. Tehtaan vanhin rakennuskanta on Chiewitzin ja Julius Basilierin yhteistyönä suunnittelemaa. Rikkain puuleikkausdetaljein koristellut konttori- ja makasiinirakennukset ovat peräisin 1850-luvulta. Vanhan tehdasalueen reunalla on tehtaan vanhin työväen asuinrakennus 1850-luvulta. Tehdasalueen länsipuolella on 1900-luvun mittaan useassa vaiheessa rakentunut työväen asuntoalue. Lasitehtaalta johtaa pitkä koivukuja laajan englantilaistyylisen puiston ympäröimälle kartanolle, jonka rakennuskannasta suurin osa on pääosin 1800-luvun jälkipuoliskolta. Kartanon päärakennus valmistui 1822.
Nuutajärven kartano sai alkunsa 1606 kuningas Kaarle XI:n sotapäällikölleen Carl Bäckille lahjoittamista, jo aiemmin suurtilaksi muodostetuista tiloista. Nuutajärven kartanon omistaja kapteeni Jakob Wilhelm de Pont sekä Honkolan kartanon silloinen isäntä saivat kauppakollegiolta privilegion ikkunalasia ja muita lasituotteita valmistavan lasiruukin perustamiselle 25.2.1793. Lasinvalmistukseen tarvittavaa hiekkaa saatiin tehtaan lähiympäristöstä, Tourulta ja Valajärveltä. Nuutajärven kartano ja lasitehdas siirtyivät 1843 turkulaiselle professori Törngrenille. Uusi vaihe tehtaan historiassa alkoi 1850-luvulla, jolloin varatuomari Adolf Törngren modernisoi sekä tehtaan tuotannon että tuotantorakennuksia voimakkaasti. Tehdasalueen asemakaavan laati 1855 lääninarkkitehti G.T. Chiewitz, joka piirsi Julius Basilierin kanssa myös sveitsiläistyyliset tehdasrakennukset. Osittain kaksikerroksinen, puuleikkauksin koristeltu konttorirakennus valmistui 1857. Samaan aikaan rakennettiin tiilinen, kolmikerroksinen kivirakennus, prykäri (nykyinen lasimuseo), kolmikerroksinen hirsinen lasimakasiini, tiilinen rapattu prykäri, hiomo, lasaretti ja pakari. Yksi tehdasalueen vanhimmista rakennuksista ns. kellopytinki siirrettiin paikalle 1842. Tulipalon tuhottua vanhan lautahytin rakennettiin paikalle 1951 uusi, nykyinen Vanha hytti. Puristelasin tuotantoa varten rakennettiin 1968 automaattilinja ja mänkkihalli. Uusi käyttölasitehdas, Hakahytti, mänkkihalleineen rakennettiin 1973-1975 arkkitehti Markku Annilan suunnitelmin. Nuutajärven kartanon päärakennus valmistui 1822 ja nykyiseen uusrenessanssiasuunsa rakennus korjattiin 1869 arkkitehti L.I. Lindqvistin suunnitelmien mukaan. Väentupa valmistui 1846 ja kaksikerroksinen rakennus, jonka alakerrassa toimi meijeri 1870. Kivinavetan runko rakennettiin 1800-luvun alkupuolella. Kartanon englantilaistyylinen puisto istutettiin 1870-luvulla. Tehdasalueen länsipuolelle rakentui 1900-luvun aikana työväen asuntoalue. Alueeseen liittyy lisäksi Ratalahden rannalla oleva seurantalo.
Nuutajärven lasitehtaan alue
Savolainen, Salla
Ruumishuone
Ruumishuoneen paikalla sijaitsi vuonna 1799 harjakattoinen palovaja "spruthus nummer 6". Se kuului suunnitelmaan, jonka mukaan kaikille Viaporin saarille piti rakentaa vähintään yksi palovaja. Ruumishuone kuului vuoden 1844 yleiseen sairaalasuunnitelmaan ja se toteutettiin vuosina 1845-46. Keltaiseksi maalattu empiretyylinen rakennus on ulkoiselta asultaan säilynyt melko hyvin. Siinä on päätykolmion alla kolmikaarinen avogalleria. Gallerian lattia on maan tasoa jonkin verran ylempänä, kaariaukoissa on kolme porrasta kussakin. Frontonissa oli puolipyöreä lynetti-ikkuna. Sivuseinillä oli kaksi ikkunaa ja takapäädyssä kolme valeikkunaa. Neliömäinen pohjakaava on yhtenevä 23 vuotta aiemmin rakennetun vartiotuvan (nykyinen D 15) kanssa, vain isomman ja pienemmän huoneen sijoittelun osalta rakennukset ovat peilikuvia. Pienessä rakennuksessa oli eteisgallerian lisäksi vain kaksi huonetta. Rakennuksessa lienee suoritettu myös ruumiin siunauksia, koska rakennusta asiakirjoissa aina välillä kutsuttiin kappeliksi. Huoltokorjauksen luonteisia töitä tehtiin ainakin vuosina 1859, 1877 ja 1887. Vuonna 1893 lautalattioiden tilalle laskettiin asfalttilattiat ja seinät, lattiat ja sisäkatot maalattiin öljymaalilla. Leikkaushuoneessa (pienempi huone) kunnostettiin ikkuna ja lämmityskamina. Ruumiinavauksissa käytetty graniittinen obduktiopöytä talletettiin museoviraston varastoon sen jälkeen, kun sitä oli 1900-luvun puolivälissä käytetty puutarhapöytänä. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 161 Vuonna 1927 rakennusnumero D 7 Lähteet: KrA Ö 62. MV SL VIK D 291-295 455. PLM Suomenlinnan kasarmihoitoalue 425. VA VSA 15798 17044. Kuvat: MV SL VIK D 291. MV SL Valokuva-arkisto Rakennuksen katon harjalla on rautaristi merkkinä rakennuksen käytöstä kappelina.
Ingman, Lauri
Kus sä lähdet Hesaan, näet siellä suuren talon. Ja siellä talossa asustaa kaljupäinen gangsteri
related web page
liittyvä web-sivu
"Coronan baaritiskiltä/ näen kuorma-auton/ Eerikinkadulla,/ se vie jätelunta./ Tiskin toisella puolella/ nuoret miehet/ piirittävät kaunista naista." (runosta Baaritiskillä, s. 210)
Tiehallinnon valitsemat museosillat kuvastavat maamme liikenneverkon ja sillanrakennustaidon kehitysvaiheita 1700-luvulta nykypäiviin saakka. Museosillat -teemakohteessa mainittujen siltojen lisäksi lähes parikymmentä museosiltaa sisältyy laajempiin alueisiin tai museotiekohteisiin. ENONKOSKEN kirkonkylän halki virtaavan kosken maisema levittäytyy luonnonkivestä rakennetun holvatun vanhan yksiaukkoisen kivisillan ja nykyisin liikennettä välittävän yksiaukkoisen betonisillan molemmin puolin. Kosken varrella on jäänteitä 1700-luvulta 1900-luvun alkuun saakka toimineesta sahasta sekä kauppatoiminnasta. EURAJOEN Lapin kirkonkylässä oleva Lapijoen silta (1883) on luonnonkivistä ladottu, kiilakivillä tiivistetty kolmiaukkoinen silta. Holviaukot ovat matalia ja kaiteena on kivitukien varaan asennettu rautaputki. HAMINAN Mullinkosken silta (1949) on teräsbetoninen palkkisilta, jonka kokonaispituus on 25,5 m. Se on rakennetekninen edelläkävijä, ensimmäinen Mangelin menetelmällä esijännitetty silta Suomessa ja Pohjoismaissa. JOENSUUN Huhtilammilta Lastujärvelle vievällä tieosuudella oleva Haarajoen silta (1926) on varhainen teräsbetoninen ulokepalkkisilta. 31 metriä pitkän sillan vesipilarit on muurattu luonnonkivestä. Siltatyyppi on harvinainen ja tiehallinnon Pohjois-Karjalan piirin toiseksi vanhin silta. JOUTSAN Viherin kaksiaukkoinen tukiansaiden varaan rakennettu puusilta (1887) on 29,5 metriä pitkä. KIHNIÖN Markkulan 14 metriä pitkä puusilta (1959) Koskenkylässä on rakennettu perinteistä palkki- ja riippuansastekniikkaa käyttäen ja sen rantamuureina ovat kivillä täytetyt hirsiarkut. Siltatyyppi on nykyään harvinainen. KUHMON Tervasalmen yksiaukkoinen betonisilta (1935) ylittää Ontojärven ja pienen Nurmesjärven välisen salmen vanhalla Kuhmoon johtaneella tiellä. MUHOKSEN kirkonkylän taajamasta Kirkkosaareen johtava Ponkilan silta (1931) on teräsrakenteinen, puukantinen 71 metriä pitkä riippusilta. MUSTASAAREN Tuovilan silta (1781) johtaa Laihianjoen yli. Se on luonnonkivistä ladottu kaksiaukkoinen holvisilta. Silta on toiseksi vanhin säilyneistä kivisilloista. MÄNTYHARJULLA Virransalmen vesistön poikki kulkeva silta (1937) on rakennettu vanhalle lossipaikalle. Silta on harvinaistunutta teräsristikkotyyppiä. Se on perustettu maatukien ja puupaalujen varaan. NURMIJÄRVEN kirkolta Palojoelle ja Tuusulaan johtava maantie ylittää Palojoen Metsäkylässä Myllykosken. Myllykoski on noin 300 m pitkä ja jyrkkärantainen. Kosken rannoilla on voimalaitoksen, myllyjen ja patojen raunioita. Kosken yläpuolella oleva sirorakenteinen Myllysilta (1966) on puinen tukiansassilta. Sillassa yhdistyy vanha kirvesmiestaito ja nykyaikainen insinööritiede. NÄRPIÖN Nybro (1842) ns. Adolf Fredrikin postitieltä risteävällä tiellä ylittää joen Finbyssä. Paikalla on koskenperkaustoimikunnan luutnantti C.F. Favorinin piirustusten mukaan paikallisesta Bölen graniitista rakennettu kolmiaukkoinen lohkokivisilta. Nybro on varhaisen kivisilta-arkkitehtuurimme kauneimpia saavutuksia. PIHTIPUTAAN Heinäjoen silta (1924) sijaitsee Myllysuon paikallistiellä Pihtiputaan kirkonkylässä maisemallisesti kauniissa jokimaisemassa. Silta on myös Puutaan sillan nimellä tunnettu kaksiaukkoinen lohkokivistä rakennettu holvisilta. PYHÄJOELLA Pohjanmaan rantatie ylittää Pyhäjoen virran Etelänkylässä. Silta (1837) on todennäköisesti vanhin käytössä oleva tukiansassilta. Kalliolle perustettu silta on 77,5 metriä pitkä ja neliaukkoinen. Silta-arkut ja jääesteet on muurattu suurista harkkokivistä. Kunkin aukon molemmin puolin on kuusi kaksoistukiansasta. Myös kansirakenne on puuta. Harvinaisen tukiansassillan puuosat, joista osa on alkuperäistä puumateriaalia, on punamullattu ja tervattu. RAAHEN Pattijoen silta (1896-97) on kunnan keskustaajamassa ja sitä käytetään kevyen liikenteen väylänä. Kymmenen metriä pitkä yksiaukkoinen Pohjanmaan rantatien kiviholvisilta ja sen maatuet on rakennettu luonnonkivestä. RISTIJÄRVI-Hyrynsalmi -maantieosuuden levähdyspaikalla nykyisin oleva yksiaukkoinen 14 metriä pitkä Möykkysenjoen silta (1926) on rakennettu lohkokivestä. SONKAJÄRVEN Männikön silta (1925-26) on teräsbetoninen kolmiaukkoinen ulokepalkkisilta. TAIVASSALON Muntin silta (1850) sijaitsee vanhalla tieosalla nykyisen maantien vierellä. Silta on yksiaukkoinen luonnonkivestä ladottu holvisilta. Rantamuurit koostuvat pienistä luonnonkivistä. Kansi on sorapeitteinen ja sitä reunustavat kivipylväisiin tuetut kaksinkertaiset putkikaiteet. TAMPEREEN Aunessilta (1899) on yksi Pohjoismaitten korkeimmista yksiholvisista graniittisilloista. Kämmenniemen kylässä sijaitseva silta on rakennettu Teiskon graniitista. Yksiaukkoisen sillan 19-metrinen kaari on erinomainen näyte kivimiesten ammattitaidosta.
Varhaisten ratsupolkujen ja vaunuteiden kosteikot ja vesistöt ylitettiin pitkospuilla ja kivilatomuksilla, lautoilla ja veneillä tai rakentamalla puusiltoja. Kivenkäsittelyn ja holvaustekniikan hallinta toi vilkkaille teille kivisiltoja 1700-luvun lopulla. 1800-luvulla rakennettiin yhä eniten puusiltoja, mutta kivisiltojen määrä nousi 1880-luvulta itsenäisyyden alkuun 1200:sta 4000:een. Siihen vaikutti valtion osallistuminen rakennuskustannuksiin. 1918 tielain myötä luovuttiin käytännöstä, jossa rakentaminen oli sidottu maanomistukseen ja paikalliseen työvoimaan. Teollisen yhteiskunnan teräs- ja teräsbetonisillat perustuivat mekaniikan, matematiikan ja tekniikan kehittymiseen. Sillanrakentamista edistivät sotien jälkeinen jälleenrakentaminen ja lisääntynyt autoilu. Alla museosillat ryhmiteltynä rakenteen ja rakentamisajan mukaan. Suluissa laajempiin alueisiin sisältyvät museosillat (ks. kohteet ao. kuntien kohdalta). KIVISILLAT 1700-l (Espoo: Espoonkartano 1770-luvulta.) Mustasaari: Toby stensbro 1781. Maaherra määräsi 1775 Mustasaaren, Vöyrin, Isokyrön, Ilmajoen, Vähäkyrön, Maalahden, Laihian, Lapväärtin ja Lapuan pitäjät rakentamaan kivisillan Tuovilanjoen yli. Talonpoikien valituksesta huolimatta rakennettiin maanmittari Nils Ekholmin mittaamalle paikalle rakennettiin kivisilta. Urakoitsija oli todennäköisesti muurarimestari D. Olander Vaasasta, apunaan T. Rijf Pietarsaaresta. KIVISILLAT 1800-l Närpiö: Nybro 1842. Taivassalo: Muntin silta 1850. Kapea Muntinsalmi on erottanut Taivassalon kirkonkylän mantereesta. Ensimmäinen kirjallinen maininta siltayhteydestä on 1793. (Merikarvia: Lankoski 1887.) Eurajoki: Lapijoen silta 1883. Rakentamisen sai torppari Isak Pienessuo Paneliasta. 300 kuormaa kiviä toimitti 70 taloa 11 kylästä. Raahe: Pattijoen silta 1897. Korsholman-Oulun välinen ratsupolku kunnostettiin 1600-l lopussa Pattijoen kautta kulkevaksi maantieksi, joka valtatie nro 8:na kulki 1960-l saakka Pattijoen kirkonkylän halki. Pattijoen yli kulki puusiltoja ennen kiviholvisiltaa. (Korsnäs: Harrström 1898.) Tampere: Aunessilta 1899. Salmen puusilta oli 1894 rappeutunut, ja kunnallislautakunta päätti uuden sillan rakentamisesta. Arkkitehti G. Schreckin suunnitteleman sillan rakentamista valvoi tie- ja vesiylihallituksen rakennusmestari K. Grip. KIVISILLAT 1900-l (Hamina: Salmen silta 1902; Enonkoski 1904.) Pihtipudas: Heinäjoen silta 1924. Työt aloitettiin 1919, jolloin talollisille jaettiin manttaalin mukaiset kivien kuljetusosuudet. Kolmena talvena tuotiin paikalle holvien kiviä, graniittipaasia ja rakennettiin penkereitä. Tie- ja vesirakennusten ylihallitus rakennutti Granit Oy:n urakoiman sillan. Ristijärvi: Möykkösenjoen silta 1926. Silta rakennettiin TVH:n toimesta. Suunnitelmat laati ins. Armas Olson. Tielaitoksen Kainuun piiri entisti sillan 1982-1983. (Enontekiö: Ahdaskurun silta). PUUSILLAT 1800-1900 -l Pyhäjoki: Pyhäjoen silta. Pitäjänkokous päätti 1833 rakentaa Pyhäjoen sillan everstiluutnantti F. A. Hällströmin suunnitelmin. Keisarin päätös tuli 1834, katselmus oli 1837. Silta korjattiin 1970-l. (Halikko: Vanha silta 1866.) Joutsa: Viherin silta. Kunnallislautakunta päätti rakentamisesta 1887. Rakennustyöstä vastasi I. Hellgren. Puupäällys, kaiteet, virtapilarit ja maatuet korjattiin 1944 ja 1962. 1971 rakennettiin uusi silta vanhalla puutekniikalla. Kihniö: Markkulan silta 1959. Nurmijärvi: Myllysillan 1966 suunnitteli DI E. Kokkonen. Myllykoski on Nurmijärven tärkeä historiallinen myllynpaikka. 1500-l koskessa oli kaksi myllyä. 1800-l lopulla toimi myös saha ja pärehöylä. 1920 rakennettu voimalaitos purettiin 1982. TERÄSSILLAT 1800-1900-l (Kouvola: Koria 1870; Isokyrö: Perttilä 1910.) Muhos: Ponkilan silta 1931. Oulun läänin maaherra määräsi 1925 rakennettavaksi Pyhäsivun kylätien sillan, jonka suunnitteli ins. L. Ilmoniemi. Mäntyharju: Virransalmen vanhalle lossipaikalle suunniteltiin 1881 puinen riippuansasvaarnapalkkisilta ja seuraava silta 1910. 1936 alkoi TVH:n ins. Hanneliuksen suunnitteleman teräsristikkosillan rakentaminen. Saksassa valmistetut teräsosat asensivat saksalaisasentajat. TERÄSBETONISILLAT 1900-l (Orimattila: Tönnö 1911; Ylivieska: Savisilta 1912; Hauho: Alvettula 1916; Kokemäki: Tulkkila 1918; Hattula: Mierola 1919; Alahärmä: Mattilan silta 1921; Rovaniemi: Saarenputaan silta 1925.) Joensuu: Haarajoen silta 1926. Sonkajärvi: Männikön silta 1926. (Pyhtää: Savukoski 1928.) Kuhmo: Tervasalmen silta 1935. Hamina: Mullinkosken silta 1949. (Anjalankoski: Keskikoski 1954.)
Museosilta (Tuovilan silta)
Jansson, Tove
'Kotimatkalla Kontulasta Jappe kävi Gulfin huoltoasemalla pyytämässä tarramerkkejä ja jäi sitten Kuisminin eteen lukemaan lehteään. Kaupan taakse kaivettiin jo monttua Mellunmäen uudelle ostarille, mutta Kuismin piti vielä puoliaan, vaikka mineriittiset seinät halkeilivatkin.' (s. 26)
1970-luvun Mellunmäkeä rakennetaan kiivaasti.
Ravintola Kaveri, Pekan ja Pätkän hetkellinen työpaikka.
Reposaari on Kokemäenjoen suiston uloin saari Selkämeren ulapan äärellä. Reposaari yhdessä Mäntyluodon (kts. Mäntyluodon luotsi- ja satamaympäristö) kanssa muodostaa Porin kaupungin edustalle 1800-luvun jälkipuoliskolla kasvaneen yhdyskunnan, jolla on eritoten satamatoimintojen, telakan ja höyrysahan ansiosta ollut suuri paikallinen ja valtakunnallinen merkitys. Reposaaren taajaman säännöllinen, pitkänomainen ruutuasemakaava valmistui 1874. Yhtenäinen, vaatimaton puinen rakennuskanta on pääasiassa merenkulun kulta-ajalta 1800-luvun jälkipuolelta ja 1900-luvun alusta. Poriin kuuluva Reposaaren kaupunginosa kirkkoineen, kouluineen, hotelleineen ja vehreillä tonteilla olevine klassillistinehenkisine puutaloineen muodostaa pienoiskaupungin. Reposaaren kuusikulmainen puukirkko ja kahdeksankulmainen tapuli rakennettiin 1876, kansakoulu 1877, luotsiasema 1800-luvun loppupuolella ja arkkitehti Johan Nordstrandin suunnittelema VPK:n talo 1901. Alueen rakennuskannan vanhimman osan muodostavat 1838 valmistunut hotelli ja 1800-luvun puolimaisssa rakennetut porvarishuvilat, joista näyttävin on 1892 valmistunut kolmikerroksinen Villa London. Reposaaren entisen sahan alueeseen liittyy puinen konttorirakennus sekä yhdeksän työväenasunnon yhtenäinen ryhmä. Maan tärkeimpiin suursahoihin kuuluneesta 1995 palaneesta Reposaaren sahasta on jäljellä enää savupiippu, kun palaneen sahan rauniot kesällä 2000 on purettu. Entinen sahayhdyskunta on säilynyt tiiviinä alueena. 1896 perustetulla hautausmaalla on torpedovene S2:n uppoamisessa 1926 menehtyneiden yhteishauta, jolle pystytettiin Väinö Aaltosen veistämä ja 1930 paljastettu muistomerkki. Nykyisessä linnakepuistossa on 1930-luvulla rakennettu betoninen bunkkeriasema ja juoksuhautoja. Reposaaren puinen luotsiasema kuuluu sataman rakennuskantaan ja on harvinainen esimerkki varhaisten satamaluotsien toiminnasta. Satamatoiminnot, telakka ja höyrysaha muodostivat elinkeinollisen perustan 1960- ja 1970-luvulle saakka, jonka jälkeen keskittäminen ja kilpailun kiristyminen on saanut ne lopettamaan toimintansa.
Suojaisan ja syvän luonnonsatamansa ansiosta Reposaari oli jo varhain tunnettu välietappi tultaessa Itämereltä Pohjanlahden jokien kauppapaikoille. Vastaperustetun Porin kaupungin nautintaan ja käyttöön saari annettiin 1558. Saari oli aluksi lähinnä karjanlaitumena, mutta jo 1600-luvulla sen satamaa käytettiin isoimpien laivojen lastaamiseen. Ensimmäinen laituri rakennettiin saareen 1775 ja satamavouti aloitti 1780. Kokemäen suiston madaltuessa Reposaaresta tuli 1700-luvun lopulta alkaen Porin virallinen ulkosatama. Reposaaressa laivanrakennuskausi alkoi 1826. Nykyisessä Varvinrannassa toiminut veneveistämön viimeinen laiva laskettiin vesille 1863. Ruukinpatruuna Gustaf Tigerstedt sai 1871 senaatilta luvan höyrysahan rakentamiseksi Reposaareen. Sahan rakentajaksi ja omistajaksi tuli seuraavana vuonna tukholmalainen tukkukauppias J.E. Francke. Saha oli 1900-luvun alkupuolella yksi Suomen merkittävimmistä sahalaitoksista. Vientisatama ja saha synnyttivät saarelle 1800-luvulla oman yhdyskuntansa. Asutuksen kasvu edellytti rakentamisen ohjausta ja asemakaava vahvistettiin 1874. Reposaari oli 1870-luvulla Suomen suurin vientisatama, mikä näkyi taajaman voimakkaana kasvuna. Tällöin rakennettiin mm. kirkko ja koulu. Reposaari säilytti asemansa tärkeänä vientisatamana aina 1890-luvulle, jolloin vastapäiseen niemeen, Mäntyluotoon, rakennettiin uusi satama ja rautatie. Satamatoiminta keskittyi 1900-luvun aikana yhä enemmän Mäntyluotoon ja myöhemmin pengertien valmistumisen jälkeen uuteen syväsatamaan, Tahkoluotoon. Reposaaren satama muutettiin kalasatamaksi 1967. Reposaarelle Lampanluodon ja pienten saarien yli kulkeva pengertie valmistui 1956. Reposaaren konepaja perustettiin 1916. Toiminta laajeni sotakorvausten seurauksena 1945 laivanrakennukseen. Kilpailun kiristyminen ja yrityskaupat lopettivat konepajan kuten myös sahan toiminnan 1970-luvulla. Konepajan rakenteet ovat pääosin purettu ja sen alueella pidetään loma-asuntomessut 2008. Krimin sodan aikana Reposaarta käytettiin tähystyspaikkana. 1900-luvun alkupuolella venäläiset rakennuttivat Riitakalliolle tykkipatterin, joka oli osa laajaa Pietarin kaupungin puolustusvyöhykettä. Reposaaren merisuojeluskunnan rannikkopatteri rakennettiin 1935 vapaaehtoisena maanpuolustustyönä lähelle Reposaaren eteläkärkeä. Tähystystorni rakennettiin seuraavana vuonna. Patterin kustansi kauppaneuvos Werner Hacklin. Patteri laajennettiin linnakkeeksi 1939. Linnoituksen päätehtävänä oli sataman ja Porin kaupungin suojaaminen. Nykyisin alue on museona.
Reposaaren yhdyskunta
Olimme lastenteatteriesityksessä Sinebrychoffin puiston salaperäisessä tornissa. Olisimme kaikki halunneet tietää tornin historiikin, mutta siitä oli esiintyjien mukaan vain luulotietoja. Voisiko niin surkeasti olla? Jotain tuosta kahdeksankulmaisesta tornista tiedetään. Se on toiminut ainakin vartiotornina, joten sen tiedetään olleen pystyssä ainakin vuonna 1854, jolloin amiraali Arkas tuomitsi sen kierroksellaan tähystystarkoitukseen kelpaamattomaksi. Tuomion saivat myös muut puistoon rakennetut puolivarustukset, jotka tiettävästi olivat venäläisten rakennuttamia. Nikolai Sinebrychoff perusti olutpanimonsa taakse englantilaistyylisen puiston vuonna 1835. Olutpanimon varastot purettiin 1970-luvulla, mutta punatiilinen torni jäi jäljelle. Nykyisin torni on museoviraston suojeluksessa. Lähde: Ollila, Kaija: Puhvelista Punatulkkuun (8. p. Sanoma, 1998) Kuvia: http://www2.helsinginsanomat.fi/extrat/kaupunki/panorama/Hki_panorama_iso.swf
Suomen Punomotehdas
1998: Jackista Temppeliaukion kirkko muistutti nurin käännettyä vokkipannua. Kallioon hakatut kiviseinät olivat pakanallisen yksinkertaiset; kupoli taas oli kuin elävä muna, joka työntyi esiin meteorin kraatterista. Kirkkoa ympäröivät asuintalot näyttivät kaikki yhtä lailla ankaran yksinkertaisilta. (Keskiluokkaisia asuinrakennuksia 1930-luvulta.) Kirkon sisällä oli lisää kalliota. Urkuri istui kaiken kansan näkyvillä seurakunnan vasemmalla puolella. Tyhjät, kaarevat penkkirivit - kuoroa varten - olivat suoraan edessä. Kuorot olivat täällä tärkeitä. Kupariset urkupillit näyttivät hyvin moderneilta tummaa ja vaaleaa puuta vasten. Saarnastuoli oli verhoiltu kivellä; Jackista se näytti juoma-automaatilta.
Yleisökäymälä C46
Arkkitehtitoimisto P&P Mannerin selostus : (Arkkitehti 2-2007) Kevättalvella 2006 valmistunut C 46 on ensimmäinen viiden uuden yleisökäymälän sarjasta, jonka luonnokset toimistomme teki vuonna 2004. Suunnittelun lähtökohdaksi kiteytyi ajatus mahdollisimman pelkistetyistä, muutaman tasopinnan muodostamista yksiköistä, jotka eivät loukkaa paikan historiallisia arvoja. Kantavana ideana oli, että sisääntulojulkisivuna on pystysuora levy, joka tukeutuu visuaalisesti johonkin ympäristön nousevaan aiheeseen: muuriin, rinteeseen, rakennukseen. C 46:ssa nousevana aiheena on 1980-luvulla uudelleen rakennettu venäläiskauden tiilimuuri, jonka tuntumaan asetettiin muurin suuntainen Corten-levy. Teräslevyn kätkemiin käymälätiloihin mennään sisään muurin viereen jäävästä kapeasta solasta. Julkisivun suoraan maasta kasvava Corten-pinta elää ja patinoituu samalla tavoin kuin Suomenlinnan keskeiset rakennusmateriaalit, luonnonkivi ja tiili. Raskas lvis-varustus on pakattu keskivyöhykkeen tekniikkatilaan, muun muassa ilmastointikone, lämmöntalteenottolaitteisto, ilmastoinnin äänenvaimentimet sekä sähkökeskus ja säätölaitteet. Ilmastoinnin tulo- ja poistoilmalaitteet sijoitettiin katon sijasta rakennuksen seinäpintoihin, jotta tielle näkyvä vesikatto säilyisi puhtaana pintana vailla piippuja ja pönttöjä. Emme näe C 46:ta rakennuksena, vaan ajattomana ja tyyleihin sitoutumattomana teoksena – kasana ruostuneita rautalevyjä, jotka joku on joskus sattunut jättämään oikeaan asentoon ja oikeaan paikkaan. Toteutusaika: 2005-06 Laajuus: 17 brm2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Leena Häkli Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto P&P Manner Oy/ Bitumi ja Pekka Manner Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Oy Matti Ollila & Co/ Eero Kotkas LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Markku Kallio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Pääurakoitsija: Infratyö Oy Teräsurakoitsija: Wötö Oy
Lappeenranta on harvinainen ja monipuolinen rajamaakuntaan rakennettu linnoitus- ja varuskuntakaupunkikokonaisuus, jonka strateginen merkitys on vaihdellut eri aikoina. Saimaaseen pistävään niemeen sijoitettu Lappeenrannan linnoitus on eurooppalaisen linnoituskaupunki-ideaalin mukaan rakennettu bastionien suojaama ruutukaavoitettu kaupunki. Lappeenrannan linnoitus- ja varuskuntakaupungin eri osat kuvastavat kehitystä puolustus- ja varuskuntahistoriassa Ruotsin, autonomian sekä itsenäisyyden ajalla. Kokonaisuus muodostuu ruotsalaisten 1721 jälkeen perustamasta linnoituksesta ja venäläisten siihen 1741 alkaen tekemistä linnoitteista, rakennuksista ja ulkopuolisista etuvarustuksista sekä linnoitusniemen kaakkoispuolelle 1800-luvulla perustetusta Rakuunamäen kasarmialueesta sairaalamäkineen, 1880-luvun reservikomppanian alueesta sekä entisestä rakuunarykmentin leirikentästä eli 1930-luvulla perustetusta maasotakoulun alueesta. Lappeenrannan linnoituksen ohella Suomen linnoituskaupunkeihin lukeutuvat Hamina sekä Taavetti Luumäellä. Linnoituksella ja kunnostetuilla linnoituslaitteilla on huomattava merkitys Lappeenrannan kaupunkikuvalle. Maisemakokonaisuuteen liittyy Pallonlahden alue ja Kaupunginlahti puistoistutuksineen. Linnoituksesta lounaaseen on samaan linnoitusjärjestelmään kuuluva Nikolainlinnake 1790-luvun bastioneineen. Lappeenrannan linnoituksen historiallisia sotilasrakennuksia ovat mm. komendantin talon kiviosat, portin viereinen vartiotupa ja viisi kasarmirakennusta 1700-luvun lopulta, puurakennukset 1800-luvulta ja tiiliset sotilaskasarmit 1910-luvulta. Etelä-Karjalan maakuntamuseo sijaitsee kahdessa pian vuoden 1800 jälkeen rakennetussa tykistövarikkorakennuksessa. Jumalansynnyttäjän muistolle pyhitetty kirkko vuodelta 1785 on maamme vanhin kreikkalaiskatolinen kirkko. Venäläistä barokkia edustavan yksilaivaisen kellotornillisen kirkon arvokkain taideteos on 1780 valmistunut Neitsyt Marian ilmestys -aiheinen nimikkoikoni, ns. Pokrovan ikoni. 1800-luvun puolivälissä uusitun Ikoniseinän kankaalle maalatut kuvat on tehty Pietarissa. Linnoitukseen nivoutuu varuskuntahistoriansa ja sijaintinsa ansiosta Rakuunamäen kasarmialue, joka on säilynyt pääosin alkuperäisessä muodossaan. 1800-luvun lopun kasarmirakennukset ovat kolmikerroksisia. Rantatien varrella on ryhmä kaksikerroksisia, osin tiili-, osin puurakenteisia upseeriston asuinrakennuksia sekä upseerikerho. Tallit ja kalustovajat muodostavat oman laajan kokonaisuutensa. Osa kasarmeista on arkkitehti Sebastian Gripenbergin Suomen sotaväelle suunnittelemia, osa taas venäläisiä 1900-luvun alun kasarmeja. Sairaalanmäen punatiilisen sotilassairaalan toiminta alkoi 1893 ja se on maamme vanhin yhtäjaksoisesti toiminut sotilassairaala. Puolustusvoimien kantahenkilökunnalle Valtakadun varteen rakennetut asuinkerrostalot Rakuunamäen eteläpuolella ovat 1950-luvulta. Sotaväki on kokonaan jättänyt linnoituksen, mutta Rakuunamäellä on sotilas- ja siviilitoimintoja rinnakkain. Kasarmialueen itäpuolella, 1790-luvun Nikolainlinnakkeella, on 1910-luvulla rakennettu tiilinen, alun perin ortodoksinen sotilaskirkko. Kirkko on nykyään kaupungin evankelisluterilaisen seurakunnan kirkko. Kasarmialueen itäpuolella on kaksi vanhaa koulua, Lönnrotin entinen kansakoulu vuodelta 1888 (W.Backmansson) ja Lappeenrannan Lyseo vuodelta 1897 (O.Tarjanne), laajennukset 1907 (K.Hård af Segerstad) ja 1939 (M.Välikangas). Huhtiniemen suomalaisen reservikomppanian alue on yksi yleisen asevelvollisuuden järjestämisen yhteydessä 1882 perustetuista kasarmialueista. Entisen reservikomppanian yksi- ja kaksikerroksiset puurakennukset sijaitsevat alueella hajallaan laitoslajin suunnitteluperiaatteiden mukaisesti. Rakuunamäen eteläpuoliselle leirikentälle on 1930-luvulla noussut Lappeenrannan maasotakoulu, jonka rakennuskantaa on täydennetty 1900-luvun mittaan.
Lappeenrannan linnoitus sai ensimmäisen kaavasuunnitelmansa 1649, jota pidetään kaupungin perustamisvuotena. Uudenkaupungin rauhan jälkeen 1721 Lappeenrannasta tuli Ruotsin itäisin kaupunki, jonka linnoitustyöt käynnistettiin. Turun rauhan 1743 jälkeen kaupunki jäi Venäjän puolelle ja venäläiset jatkoivat linnoittamistöitä. Uusi asemakaava vahvistettiin 1775. Linnoitusta vahvistettiin kenraali Suvorovin johdolla 1790-luvulla, jolloin rakennettiin mm. linnoituksen luoteispuolelle ns. Nikolain vallit sekä linnoituksen sivustoille Pallon ja Kimpisen etuvarustukset. Lappeenranta liitettiin muun Vanhan Suomen osana 1812 Suomen suuriruhtinaskuntaan, jolloin aiempi rajakaupunki menetti strategisen merkityksensä. Vanha linnoitusesplanadi muodostettiin yleiseksi puistoksi. Varuskunta toimi yhä linnoituksessa, vaikka 1819 osa rakennuksista tuli kehruuhuoneen eli naisvankilan käyttöön. Miesten vankila-alueen rakentaminen muutti linnoituksen miljöötä 1881 alkaen samoin kuin satamatien ja rautatien rakentaminen. Viimeinen suuri rakennusvaihe oli ennen ensimmäistä maailmansotaa, jolloin useita tiilirakennuksia tuli venäläisten joukkojen käyttöön. Linnoituksen 1785 käyttöön vihitty ortodoksikirkko korvasi paikalla aiemmin olleen 1740-luvulla tehdyn puisen rakennuksen. Nykymuotonsa kirkko sai 1903 valmistuneessa laajennuksessa. Kirkko restauroitiin 1984. Linnoituksen länsipuolisen Pallonlahden rantaan vakiintui asutusta jo 1700-luvun lopulla. Alueelle syntyi tehtaita, telakoita, myllyjä 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Pallon kaupunginosaa on uudisrakennettu 1900-luvun lopussa. Rakuunamäen ranta-alueilla toimi linnoituksen Saimaan laivasto. Laivaston rakennusten viereiselle mäelle perustettiin 1889 Suomen rakuunarykmentti, jonka punatiiliset kasarmit rakennettiin 1889-1893 alun perin kansallisen asevelvollisen ratsuväen käyttöön (arkkitehdit S. Gripenberg, J. Ahrenberg). Suomen rakuunarykmentti lakkautettiin 1901 ja rakennukset luovutettiin venäläisille joukoille, joille rakennettiin myös uusia kasarmeja 1910-luvulla. Rakennuksia, joiden sotilaskäyttö päättyi 1990-luvulla, on Lappeenrannan kaupunki kunnostanut asuin- ja toimitilakäyttöön. Yleisen asevelvollisuuden järjestämisen yhteydessä perustettiin 1882 kunkin tarkkampujapataljonan alueelle neljä reservikomppaniaa. Järjestelyn seurauksena syntyi 32 uutta kasarmialuetta, joista yksi on Mustolan kylästä erotettu Huhtiniemen suomalaisen reservikomppanian alue. Kaikki reservikomppaniat rakennettiin yleisten rakennusten ylihallituksessa laadittujen piirustusten mukaisesti. Huhtiniemen alue ampumaratoineen, harjoituskenttineen, miehistöparakkeineen ja muine rakennuksineen oli virstan päässä Rakuunamäen eteläpuolisesta leirikentästä, jonka paikalle 1930-luvulla nousi arkkitehti Ragnar Ypyän suunnittelema Lappeenrannan maasotakoulu. Alueen täydennysrakentamisen suunnitteli pääosin arkkitehti Osmo Lappo.
Lappeenrannan linnoitus- ja varuskuntakaupunki (Linnoitus ja Rakuunanmäki)
Hilton Helsinki Strand Hotel
Kuinka pitkä on Vuosaarensilta liikuntasaumasta liikuntasaumaan? Vuosaaren silta on Helsingin kaupungin omistama teräsbetoninen jatkuva kotelopalkkisilta. Sillan kannen pituus (liikuntasaumasta liikuntasaumaan) on Siltarekisterin mukaan 416,10 m. Sillan kokonaispituus on 422,50 m. Tieto on saatu Tiehallinnon Siltojenhallintajärjestelmästä.
Nuhjalan kartano kuuluu Mynälahden suureen kartanokeskittymään ja on erinomainen esimerkki pienehkön 1700-luvun kartanon rakentamistavasta ja kulttuuriympäristöstä. Arkkitehtuurihistoriallisesti merkittävän kartanon päärakennuksen on suunnitellut Turun kaupungin muurarimestari C.F. Schröder. Vehmassalmen suulla sijaitsevan Nuhjalan kartanoalue koostuu 1764 rakennetusta päärakennuksesta, siihen liittyvästä sivuiltaan rakennetusta pihapiiristä, merenpuoleisen julkisivun puolella olevasta vanhasta puutarhasta ja ympäröivästä agraarimaisemasta peltoineen, teineen ja työväen asuinrakennuksineen. Tiilestä muurattu mansardikattoinen ja yksikerroksinen päärakennus on rakennettu rinteeseen niin, että sokkeliosa kellareineen muodostaa puutarhan puolella kokonaisen kerroksen. Rakennus on yksi Turun kaupungin muurarimestari C.F. Schröderin suunnittelemista rokokookartanoista, joiden arkkitehtoniset esikuvat, varsinkin huonejako on saatu Carl Wijnbladin mallikirjoista. Kartanon sisätiloissa on runsaasti rokokookauden kiinteää sisustusta 1930-luvulla tehdyistä muutoksista huolimatta.
Nuhjala kuului keskiajalla Turun tuomiokirkolle. 1500-luvulla kartano oli aatelisomistuksessa oleva rälssisäteri. Kartano sijaitsi Turusta Tukholmaan johtaneen vanha talvitien läheisyydessä.
Nuhjalan kartano
Imatra ja Lauritsala ovat Vuoksen vesistön ja Saimaan kanavan vaikutuspiiriin, kuljetusyhteyksien ja puutavaran saannin kannalta edulliseen paikkaan 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa syntyneen puunjalostuksen suuryritysten ensimmäiset keskittymät. Tornatorin tehdas Tainionkoskella aloitti Imatran seudun teollistumiskehityksen ja se on osa Suomen teollistumisen ja elinkeinorakenteen muutoshistoriaa. Vuoksen varrelle Tornansaarelle perustetun tehtaan puuhiomo ja lankarullatehdas sekä paperitehdas aloittivat toimintansa 1890-luvulla. Alueen vanhimmat tuotantorakennukset ovat tehtaan perustamisajalta. Rullatehdas sijaitsee saaren pohjoisosassa ja paperitehtaan säilyneet rakennukset eteläosassa. Tainionkosken voimalaitos on rakennettu 1947-51 ja sen on suunnitellut Antero Pernaja. Aumakattoinen virkailijakerho on alunperin arkkitehti Selim Savoniuksen suunnittelema Tornator-tehtaitten ruokala vuodelta 1914. Alkuaan kolmikerroksisen ruokalan alin kerros on muuttunut kellaritiloiksi paikalle kuljetetun maan vuoksi. Vuoksen itärannalla vastapäätä Tornansaarta on Neitsytniemen kartano, jonka kertaustyylinen päärakennus vuodelta 1900 on Edvard von Nottbeckin rakennuttama ja arkkitehti K.A. Wreden suunnittelema. Tornatorin työväestön asuma-alueen, Niskalammen, ensimmäinen vaihe on 1910-luvulta, jolloin Viktor Einolan suunnittelemat talot valmistuivat. Aluetta on rakennettu ruutuasemakaavan mukaisesti seuraavilla vuosikymmenillä niin, että eri vuosikymmenten rakennustyypit muodostavat omat ryhmänsä. Vaikka Niskalammelta on 1950-1970 -luvuilla purettu suuri joukko rakennuksia, se muodostaa edelleen hyvän ja yhtenäisen kokonaisuuden.
Imatran seudun teollistuminen pääsi vauhtiin ja Vuoksen koskien vesivoimaa alettiin hyödyntää suurteollisuudessa, kun alueen kuljetusyhteydet paranivat rautatien valmistumisen myötä 1890-luvulla. Ensimmäisiä teollisuusyrityksiä alueella oli Aktiebolaget Tornator, Tainionkosken entinen paperi- ja lankarullatehtaan perustajayhtiö. Tornatorin alkuna oli 1888 toimintansa käynnistänyt Lahden rullatehdas. Yhtiö osti maata Niska- ja Tainionkosken länsirannalta 1895, puuhiomo ja paperitehdas käynnistettiin 1897 ja lankarullatehtaan toiminta alkoi seuraavana vuonna. Yhtiö rakensi työväelleen Ritikanrantaan 1890-luvulla asuinrakennuksia, joista jäljellä olevissa avattiin teollisuustyöväen asuntomuseo 1975. Tornatorin tehdas oli 1910-luvulla maamme suurin ruskean paperin tuottaja ja myös lankarullien valmistajana Suomen suurimpia. Yhtiö oli ostanut 1914 Neitsytniemen Tainionkosken koskioikeuksineen, jonka jälkeen sen hallussa oli Tainionkosken ja Niskakosken kosket kokonaisuudessaan. Toimintaa oli laajennettu sellun valmistukseen. Toiminnassa tapahtui huomattava muutos 1918 kun Suomen valtiosta tuli yhtiön suurin osakkeenomistaja. 1932-1933 osake-enemmistö siirtyi Enso-Gutzeit Oy:lle, johon yhtiö fuusioitiin 1942. Teollinen toiminta on päättynyt Tornansaarella kokonaan. Rullatehdas lopetettiin kannattamattomana 1946, sulfiittisellutehdas pysäytettiin 1962 ja paperitehdas kolme vuotta myöhemmin. Tainionkosken länsirannalla sijainneen sulfiittisellutehtaan rakennukset on purettu kalanterisalirakennusta lukuun ottamatta.
Tornansaaren teollisuusalue, Neitsytniemen kartano ja Niskalammen asuntoalue
Eläintarhan urheilukenttä
'Takamäki astui edellä Mamma Rosan ovesta. Sisäänkäynti kuusikerroksisen, vähän ennen toista maailmansotaa rakennetun talon kivijalassa sijaitsevaan ravintolaan oli Runeberginkadun puolella. Ajomatka poliisitalolta oli kestänyt vain kymmenen minuuttia. Auto oli jäänyt isohkon Töölöntorin parkkiruutuun.' (s. 260)
Takamäki saa vinkin tulla Joutsamon kanssa Mamma Rosaan.
Valpurintie 4
Kouvolan rautatievarikon alue
Paasikivenkatu 4-6
Tohtori Länsimäen sairaala (vv. 1930-51)
Björninen, Juha
Entinen Tyrvään rautatieasema (vuodesta 1955 Vammalan rautatieasema) on edustava ja hyvin säilynyt Tampere-Pori -radan IV luokan maaseutuasema. Asema-alueen monipuolista rakennuskantaa rikastuttaa poikkeuksellisen komea vesitorni, tiilinen osuuskaupan mylly ja viljamakasiini. Asemarakennuksen ohella asema-alueeseen kuuluvat tavaramakasiini, kaksoisvahtitupa sekä asuinkasarmi liitereineen ja kellareineen. Asemapihan itäpuolella on kaksoisvahtitupa talousrakennuksineen. Asemakokonaisuuteen liittyy puisto, tiilinen vesitorni sekä entinen OTK:n mylly.
Tampereelta Porin Mäntyluotoon kulkevaa, Satakunnan teollisuutta palvelevaa rataa suunniteltiin 1880-luvun alusta lähtien. Päätös sen rakentamisesta tehtiin 1889. Rata valmistui 1895. Rata oli viimeinen, jonka varren asemarakennukset toteutettiin säästösyistä Oulun radan piirustusten mukaan. Tyrvään IV luokan asemarakennuksen lisäksi molemmat kaksoisvahtituvat sekä osa talousrakennuksista valmistui 1895. Aseman rakennukset säilyivät, kun suuri osa Vammalan kauppalaa tuhotui 1918 sisällissodassa. Asemarakennusta laajennettiin 1925 pihasiivellä. Tavaramakasiini rakennettiin 1930, vesitorni 1932 ja asuinkasarmi 1942. Ratapihalla sijainnut tiilirakenteinen veturitalli purettiin vuosituhannen vaihteessa.
Tyrvään rautatieasema
Laulajan, sanoittajan ja säveltäjän elämäkerta. Liitteena lukuisia hakemistoja: Levytetyt sanoitukset, aakkosellinen diskografia, lauluvihkot ja kirjat, näytelmät, revyyt ja musikaalisuomennoks et, elokuvakäsikirjoitukset, radio-ohjelmat, televisio-ohjelmat, asiahakemisto ja henkilöhakemisto.
"Eräänä päivänä Linda pääsee Saderunoilijan mukana stadionille katsomaan Suomi-Italia-ottelua. Sinne on menossa niin paljon ihmisiä että Lindan on pidettävä Saderunoilijaa kädestä, jottei kadottaisi häntä kun he seisovat jonossa." (S. 51.)
Linda käy Saderunoilija-isänsä kanssa katsomassa stadionilla jalkapallo-ottelussa.
Riihimäen kasarmialue on merkittävimpiä 1910-luvulla rakennettuja varuskuntiamme, jota luonnehtii erityisesti topografisesti omaleimainen sijoittelu. Varuskunta-alueen rakennuskanta on valmistunut pääasiassa kahdessa vaiheessa, ensin venäläisten toimesta 1910-luvulla ja suomalaisten täydennysrakentamisvaiheessa 1950-luvulla. Sotilaskäytössä pysynyt kasarmialue sijaitsee kaupungin keskustasta koilliseen. Rakennukset on ryhmitelty harjulle niin, että kasarmialue on hyvin pitkä ja kapea. Perustamisvaiheen rakennuskanta - miehistön majoistusrakennukset ja päällystön asuintalot sekä mm. upseerikerho, sairaala, kirkko ja lukuisat varastot ja tallit - on pääosin säilynyt ja käsittää puolensataa rakennusta, kaikki tiiltä ja ulkoasultaan puhtaaksimuurattuja. Kasarmialueen yleisilme on säilynyt entisellään huolimatta rakennuksissa tehdyistä muutoksista ja alueen lisärakentamisesta.
Venäjän keisarikunnan 1900-luvun alkupuolella tekemillä joukkojenkeskityksillä Etelä-Suomeen varauduttiin torjumaan Saksan maihinnousuyritykset ja mm. turvaamaan rautatieyhteydet viime kädessä Pietarin pohjoisen sivustan varmistamiseksi. Yksi tällöin alkunsa saaneista kasarmialueista rakennettiin Riihimäelle. Varuskuntapaikkakunta Riihimäestä tuli 1909, jolloin ensimmäinen sotilasosasto siirrettiin Riihimäen asemakylään. Maa-alue kasarmia varten pakkolunastettiin 1910. Rakennustyöt käynnistyivät Venäjän sotaministeriön tyyppipiirustusten mukaan vielä samana vuonna ja jatkuivat neljättä vuotta. Alueelle majoitettiin ensiksi 10. Suomenmaalainen tarkkampujarykmentti. Kevään 1918 sisällissotatapahtumien ja niitä seuranneen vankileirivaiheen jälkeen kasarmialue vakiintui 1919 uudelleen sotilaskäyttöön. Venäläisen sotilaskirkon rakennustyöt alkoivat 1913 ja rakennus valmistui seuraavana vuonna. Suomalaisten aikana rakennusta käytettiin mm. ammusvarastona. Rakennus kunnostettiin ja vihittiin 1960 Riihimäen luterilaisen seurakunnan käyttöön. Suomalaisena pääkäyttäjänä oli 1920-luvun alusta 1930-luvun lopulle Kenttätykistörykmentti 3. Nykyisen kaltainen viestivaruskunnan olemus kasarmialueella on ollut 1950-luvun lopulta, jolloin punatiilisten kasarmien reuna-alueille rakennettiin puolustusministeriön ja arkkitehti Heidi Vähäkallio-Hirvelän suunnittelemia kasarmi- ja asuinrakennuksia mm. viestikoulu, sähkötekninen koulu ja kantahenkilökunnan asuinrakennuksia.
Riihimäen kasarmialue
Taivaskallio
"Joutsamo käveli murharyhmän käytävää. Joku oli ripustanut väkivaltatoimiston tutkimien isoimpien juttujen kehystettyjä lööppejä seinälle: "Eduskunnan pääsihteeri teloitettiin virkahuoneessaan", "Kaksi ruumista löytyi merestä luksusvenekerholta", Korkea poliisimies puukotettiin kotonaan"... (s. 75)
Kari Takamäen tutkijatiimin päämaja on Pasilan poliisitalossa. Tämä on murharyhmän majapaikka, joka tulee tutuksi kaikissa Kari Takamäki -romaaneissa.
Agenttijännäri kylmän sodan ajan Helsingistä
Agenttijännäri ohjustiedustelusta ETY-kokouksen kulisseissa Kesällä 1975 Suomesta tulee idän ja lännen kohtaamispaikka ainutlaatuisella tavalla. Presidentti Urho Kekkosen unelma ja vuosikausien työ puolueettomuuspolitiikan hyväksi toteutuvat Ety-kokouksena, joka saa 35 maan johtajat saman pöydän ääreen. Liennytyksen vastavoimat kuitenkin tekevät työtään kokouksen kulisseissa. Neuvostoliiton uusien mannertenvälisten ohjusten piirustukset putkahtavat esiin helteisessä Helsingissä ja niitä kaupataan CIA:lle. Lännen agentit koettavat saada tilanteesta selvyyttä. Venäläiset ehkä pelaavat maailmanpolitiikkaa kaksilla korteilla, tai sitten kysymyksessä on disinformaatio, jonka tarkoituksena on harhauttaa lännen tiedustelu, ellei jopa tuhota kokouksen tulokset. Tapahtumien keskiössä toimii KGB:n agentti Ivan Petrov, joka liikkuu niin vilkkaasti, että hän katoaa myös maanmiehiltään. Hän on päättänyt ottaa kohtalonsa omiin käsiinsä ja vetää välistä jotain itselleen uuden elämän aloittamiseksi. Mauri Paasilinnan agenttiromaani Ivan Petrov ja Helsingin henki on nostalginen ja jännittävä kertomus ajalta, jolloin maailmassa vielä saattoi valita hyvän ja pahan väliltä. Ongelmana oli vain erottaa ne toisistaan. (www.gummerus.fi)
Taucher, Gunnar
Kirurginen sairaala
Taipaleen kanavat
Helsinginkatu 2
Kirjan kehyksenä Helsingin Olympiastadionilla pelattava vuoden 2058 Suomen cupin loppuottelu HJK - FC Haka.
"Pysäköin autoni kierrätyskeskuksen parkkipaikalle. Aurinko oli lämmittänyt asfalttia koko pitkän päivän eikä se ollut laskenut vieläkään. Tuoksui kesälle: asfaltille valuneelle bensalle ja öljylle, paljaille jaloille, rusketukselle ja merelle. Tämä oli kesää, kyllä. Tonttien välissä kasvavien vaivaisten koivujen lehdet eivät olleet vielä alkaneet kellastua. Vähä-älyinen talitintti piipitti liikennevalolta oppimaansa säveltä. Ehkä se oli riemuissaan. Kävelin tielle ja ylitin sen. Ovella viime aikoina minua riivannut olo yllätti minut taas. Tunsin itseni seuratuksi." (s. 153)
Kirjan päähenkilö, Heikki "Norsu" Norén käy tulitaistelun moottoripyöräjengin kanssa Kyläsaaressa sijaitsevassa varastorakennuksessa.
Johansson, Pepe
Nahnian kylän ja Sammun kylän Takkulan ratsutilan perinteinen rakennuskanta on säilynyt hyvin. Rautakautinen kalmisto ja alueen nimistö viittaavat pitkään asutushistoriaan Kokemäenjokeen laskevan Sammunjoen varrella. Sampujoen etelärannan viljelysaukealla Nahnian kylän vanhoja maatiloja ovat Kylä-Juusela, Mäki-Juusela, Ala-Juusela ja Yli-Juusela, joiden tilakeskukset sijaitsevat isossa jaossa osoitetuilla paikoilla. Pihapiirien rakennuskanta ja rakennusten sijoittelu on säilynyt rakentamisaikaisessa, etupäässä 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun, muodossa. Sammunjoen varrella vanhassa kyläkeskuksessa ovat Ytin talo ja Kylä-Juusela. Säätyläisrakentamista edustavan Takkulan ratsutilan päärakennus, osa talousrakennuksista ja puisto ovat 1700-luvulta. Pihapiirissä on rautakautinen kalmisto. Nanhian kylä rantapeltoineen on jäänyt uuden yhdyskuntarakenteen keskelle ja viljelysaukeat Huittisten kirkonseudun ympärillä ovat nykyisin osin uutta pientalo- ja teollisuusaluetta. Sammun kylätontin vanha asutus on tuhoutunut ja rakennuskanta uudistunut Takkulan tilaa lukuunottamatta.
Nanhian ja Sammun kylien asutus Sammunjoen varrella on todennäköisesti peräisin jo esihistorialliselta ajalta, mihin viittaavat rautakautiset kalmistot ja läheinen Käräjämäki. 1560-luvulla Sammun kylässä oli 17 taloa, mikä teki siitä yhden seudun suurimmista kylistä. Nahnian kylässä oli 8 taloa. Keskiaikainen, Turusta Ylä-Satakuntaan johtanut maantie ylitti joen Sammun kylän kohdalla. Sammu ja kylään kuulunut Takkula muodostivat Suur-Huittisten hallinnollisen ja asutuksellisen keskuksen viljavine peltoneen. Sammun ja hieman pienemmän Nahnian tiiviit ryhmäkylät sijaitsivat joenvarrella olevilla moreenisaarekkeilla aina isojakoon saakka. Takkula on keskiajalla syntynyt ratsutila, jonka omistajia olivat 1500- ja 1600-luvulla nimismiehet ja 1700-luvulla pappissuvut. Päärakennus rakennettiin merikapteeni Fredrik Idmanin aikana 1790-luvulla ja sen suunnitteli lääketieteen professori, amatööriarkkitehti Gabriel Bonsdorff yhtäaikaisesti Huittisten pappilan kanssa. Keskiosa korotettiin kaksikerroksiseksi 1800-luvun alkupuolella empiren hengessä.
Nanhian kylä
Missä oikeasti sijaitsevat metron maanalaiset asemat? Esim. Rautatientori on noin keskustan Sokoksen ja Lasipalatsin alla. Tästä Tarinoiden Helsingin kartalta löydät metroasemat. Helsingin metroasemien sijainteja voi yrittää tiirailla myös Helsingin maanalaisesta yleiskaavasta.
Toivo Vuorelan perhe asui Ostrobotnian talossa, ensin Töölönkatu 3 A 1:ssä sittemmin 3 A 6:ssa. Ulla Vuorela kuvaa varhaislapsuutensa puitteita.
Finlandia-talo, Kaupunginteatteri ja Kulttuuritalo ovat saleineen, näyttämöineen ja lämpiöineen kokoontumis- ja kulttuurirakennuksia, jotka kuuluvat kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Pääkaupungin keskustaan 1970-luvulla valmistunut Finlandia-talo on kansallinen juhlatalo ja kansallinen symbolirakennus muiden ympäristön vastaavien rakennusten kuten Eduskuntatalon, Kansallismuseon ja Helsingin rautatieaseman tavoin. Finlandia-talo on myös vakiintunut kansainvälisten kongressien pitopaikka. Arkkitehti Alvar Aalto on alkuaan suunnitellut Finlandia-talon osaksi Töölönlahden kulttuurirakennusten rivistöä, mutta Aallon Helsingin keskustasuunnitelmasta vain Finlandia-talo on toteutunut. Carraran valkoisella marmorilla ja osittain mustalla graniitilla verhottu rakennus sijaitsee kaupunkirakenteesta irrallaan puistossa, jonne konserttitalosta ja kongressisiivestä koostuvaa rakennusta lähestytään juhlavasti. Konserttisali erottuu muita tiloja korkeampana. Päähuonetilat, 1750-paikkainen konserttisali ja 350-paikkainen kamarimusiikkisali, sijaitsevat salikerroksessa ja hallintotilat parvekekerroksessa. Valkoisten marmoripintojen juhlistamat, Töölönlahdelle avautuvat aulatilat ovat muunneltavissa erilaisiksi tilayhdistelmiksi tilaisuuksien mukaan ja kongressisiiven kaksi salia voi yhdistää yhdeksi tilaksi. Finlandia-taloa ympäröi Hakasalmen puisto. Hakasalmen 1843 rakennetussa huvilassa on toiminut Helsingin kaupunginmuseo 1911 alkaen. Helsingin kaupunginteatteri on modernin teatterisuunnittelun edustava esimerkki. Teatterin julkiset yleisötilat avautuvat ympäröivään puistoon ja Eläintarhanlahden vesimaisemaan suurten lasiseinien kautta. Vaaleilla muotoklinkkereillä verhotuista julkisivuista näyttämö erottuu tornimaisena muuten horisontaalisesta, maisemaan sopeutetusta rakennusmassasta. Kulttuuritalo on Suomen ensimmäinen kongressi- ja konserttikäyttöön suunniteltu rakennus Alppiharjun kaupunginosassa. Rakennus kuuluu arkkitehti Alvar Aallon punatiilikauden päätöihin. 1950-luvulla rakennetun teräsbetonirunkoisen Kulttuuritalon vapaamuotoisen viuhkamaisen saliosan kaareva julkisivumuuri on verhoiltu punatiilellä, joka on Alvar Aallon tarkoitusta varten muotoilema erikoistiili. 1500 hengen salia vastapäätä oleva suorakaiteinen viisikerroksinen toimistosiipi on julkisivuiltaan lasia ja kuparia. Sali- ja toimistosiipeä yhdistää sisääntuloaula- ja kokous- ja luentosaliosa. Rakennuksen osat kehystävät kivettyä sisäpihaa, pihalla olevassa suihkulähteessä on Wäinö Aaltosen kupariveistos "Suomalaisen työmiehen käsi".
Kulttuuritalo rakennettiin Suomen kommunistisen puolueen (SKP) juhla- ja kokoontumistiloiksi sekä puoluetoimistoksi. 1958 valmistunut talo toteutettiin suurelta osin talkoovoimin. Alkuaikoina talossa toimi erilaisia kerhoja, elokuvateatteri sekä urheiluseura. Akustiikaltaankin onnistunut pääsali oli alusta alkaen tärkeä konserttitila ja Radion sinfoniaorkesteri oli pitkään Kulttuuritalon vuokralaisena vuodesta 1963. Kulttuuritoiminnasta vastasi Kulttuurityö ry 1990-luvun alun SKP:n konkurssiin ja rakennuksen omistajanvaihdokseen asti. Sen jälkeen rakennuksesta vuokrattiin korkeakoulu- ja virastokäyttöön. Helsingin Kaupunginteatterin suunnittelukilpailun 1961 voittivat arkkitehdit Timo Penttilä ja Kari Virta. Rakennuttajana oli Helsingin kaupunki ja rakennus luovutettiin Helsingin teatterisäätiön hallintaan 1967. Lisärakennus valmistui 1989 suunnittelijanaan Arkkitehdit Oy Timo Penttilä - Kari Lind - Sakari Tilanterä. Finlandia-talon suunnittelu aloitettiin 1962 ja toteutettiin 1967-1971. Laajennusosa eli kongressisiipi valmistui 1975, jolloin Suomi järjesti Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokouksen. Julkisivujen korjaus aloitettiin 1990 ja valmistui 1999. Ainoastaan Finlandia-talo toteutui Alvar Aallon Helsingin keskustasuunnitelmassa 1961 suurta, viuhkamaista keskustoria ympäröineestä kulttuurirakennusten rivistä. Hakasalmen puistossa, Finlandia-talon vieressä paljastettiin presidentti Kekkoselle omistettu muistomerkki 2000. Muistomerkistä 1997 järjestetyn suunnittelukilpailun voitti kuvanveistäjä Pekka Jylhä ehdotuksellaan Lähde.
Finlandia-talo, Kaupunginteatteri ja Kulttuuritalo (Kaupunginteatteri)
Johan von Bonsdorff asui perheineen pitkään Damaskuksentiellä. Erityisesti Vappujuhlien näyttämö.
Suomalainen kirjakauppa
Kansansävelmä
Lapinlahden kirkon ympäristössä on säilynyt pieni saareke, joka edustaa hyvin pienen maalaiskunnan kehitysvaiheita 1800-luvun alkupuolelta lähtien. Lapinlahden kirkonkylän vanhinta vaihetta edustavat pitäjän ensimmäisen, vuonna 1881 puretun kirkon vieritse kulkevan maantien varteen syntyneet rakennukset ja vanha rukoushuoneen aikainen hautausmaa. Hautausmaan eteläpäähän on lisätty viime sotien sankarihautausmaa. Vanhan kirkkotien (Haapalaisentie) julkisia rakennuksia ovat hautausmaan aidassa oleva pieni ruumishuone ja kookas pitäjän lainamakasiini. Tien varren vanhimmat rakennukset ovat Mykkälän, Apulan ja Törmälän talot. Vanhan kirkon paikkaa osoittaa 1951 pystytetty muistomerkki. Uudempi kirkko sijaitsee vanhan hautausmaan itäpuolella. Uudet tielinjat erottavat kirkonkylän vanhan alueen uudesta kirkonmäestä. Lapinlahden nykyinen puukirkko on valmistunut 1880 maisemaa hallitsevalle mäelle. Leveän suorakaiteen muotoiseen runkohuoneeseen liittyvän poikkilaivan vesikatto jää runkohuoneen kattoa matalammalle. Länsipäässä on korkea torni ja sen sivuilla eteishuoneet. Itäpäädyssä on matala, keskilaivan levyinen sakaristo. Seinäpintoja jäsennöivät pareittain kahteen kerrokseen sijoitetut ikkunat. Julkisivut on koristeltu runsailla puuleikkauksilla, joista osalla on myös rakenteellista merkitystä. Keskilaivaa reunustavat kolmitaitteista kattoa ja lehtereitä kannattelevat pilarit.
Iisalmen emäseurakuntaan kuuluva Lapinlahti sai 1819 luvan rakentaa oman saarnahuoneen. Saarnahuone valmistui 1826, mutta purettiin 1881 uuden kirkon valmistumisen jälkeen. Uusi kirkko rakennettiin 1877-1880 vanhan kirkonkylän reunamalle, ja kirkonkylän rakentamisen painopiste siirtyi kirkon ympäristöön. Kirkon suunnittelija, arkkitehti F.A. Sjöström, suunnitteli myös Kiteen ja Kurkijoen kirkot sekä laati Iisalmen kirkon uudistussuunnitelman. Lapinlahden vanha rukoushuoneen aikainen hautausmaa jäi pois käytöstä 1887. Hautausmaan ruumishuone valmistui 1840-luvulla, viljamakasiini (lainajyvästö) 1859. Mykkälän tilan päärakennuksen vanhin osa rakennettiin 1829, uusi tupapää 1859. Rakennuksessa toimi kestikievari vuoteen 1916 saakka. Apula 1800-luvulta muutettiin kunnanlääkärin taloksi 1928 rakennusmestari M. Pitkäsen uusklassillisen suunnitelman mukaan. Lapinlahden kirkon kunnostus toteutettiin 1955 arkkitehti Kauno S. Kallion piirustuksilla. Tuolloin kirkkosali paneloitiin, kuoriseinän ikkunat suljettiin, penkistö ja saarnastuoli sekä alttarikaide uudistettiin.
Lapinlahden kirkonseutu
Malinen opiskelee Helsingin yliopistossa.
Pääkaupunkiseudun ensilumet 2000-luvulla
Milloin pääkaupunkiseudulle on satanut ensilumi vuosina 2000-2007? Saimme seuraavanlaisen vastauksen Helsingin kaupungin rakennusvirastolta: Ensilumen kriteerinä on ollut se, että lunta on satanut niin paljon, että vähintään kolme kunnossapitopiiriä kuudesta lähtee auraamaan lunta aura-autoilla (vuoteen 2003 asti kriteeri oli viisi kuudesta piiristä). Näin ollen kilpailun ensilumipäivä ei useinkaan ole ollut se sama päivä, jolloin maa on ensimmäisen kerran valkoisena. Kilpailun kriteeri täyttävä ensilumi on satanut: 29.12.2000 9.11.2001 21.11.2002 24.11.2003 20.11.2004 28.11.2005 6.11.2006 2.12.2007 Ilmatieteenlaitokselta http://www.ilmatieteenlaitos.fi/ voisi myös kysellä asiasta.
Mäntyharjun vanha keskusta julkisine rakennuksineen on esimerkki vielä ennen sotia yleisestä kirkonkylien rakennustavasta. Vanha keskusta säästyi suurilta muutoksilta, kun pitäjän kaupallinen keskusta 1800-luvun lopulla kasvoi rautatien vaikutuspiiriin. Mäntyharjun kirkonkylän keskusta on alkanut kasvaa 1800-luvun puolivälin jälkeen nauhamaisesti maantien varteen ja alueella on säilynyt julkisten rakennusten lisäksi vanhaa asuinrakennuskantaa 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta. Vanhan maantien vartella on Matti Salosen johdolla 1819-1822 rakennettu ristikirkko, sitä vastapäätä maantien toisella puolen järven rannassa Salmelan taidekeskus, entinen kunnantupa 1823-1931. Raitin varrella ovat vanha kansakoulu 1873, kunnansairaalana toiminut rakennus 1880-l ja korkealle mäelle rakennettu kirkkoherranpappila, Iso-pappila 1812, sekä maantien eteläpäässä oleva 1950-luvun lääkäritalo. Pyhäveden rannan puistomaisessa ympäristössä on mm. entinen apteekki eli Domanderin talo 1874 sekä postitalo vesimaiseman puolelle avautuvine kuisteineen ja vesirajassa olevine venevajoineen. Kylän etelälaidan mäellä on jugendvaikutteinen seuraintalo, joka on maakunnan vanhin nuorisoseurantalo. Pyhäveden ja Siirlahden välisellä kannaksella sijaitseva monumentaalinen kirkko on tasavartinen basilikaalinen ristikirkko. Kukin ristivarsi on jaettu puisilla pylväillä kolmeen laivaan, joista keskilaiva on leveämpi ja korkeampi, mikä näkyy myös kirkon ulkoarkkitehtuurissa. Sivulaivoja reunustavat lehterit. Ristikeskuksen päällä kohoaa kulmikas lukuisilla ikkunoilla varustettu lanterniini. Kirkkosalin seinät ovat hirsipintaiset. Mäntyharjun entisellä kirkkoherranpappilalla on huomattava asema Suomen pappila-arkkitehtuurissa.
Iitin kappelina toiminut Mäntyharjun seurakunta itsenäistyi 1595. Nykyinen kirkko on seurakunnan kolmas. Kirkon ensimmäisen piirustuksen laati kirkonrakentaja Matias Salonen ja sen pohjalta Charles Bassin Intendentinkonttorissa laadittiin uusi suunnitelma, joka valmistui 1819. Salonen toimi 1819 aloitetun rakennustyön mestarina. Ensimmäinen jumalanpalvelus kirkossa pidettiin tammikuussa 1822. Alttaritaulu Kristuksen taivaaseenastuminen vuodelta 1839 on Berndt Godenhjelmin maalaama. Kirkon vaakasuuntainen ulkolaudoitus tehtiin 1830-luvun lopulla, ristikeskuksen lanterniini valmistui 1861. Kirkon nykyasu on tulos arkkitehti Rafael Blomstedtin johdolla 1929-1930 tehdystä restauroinnista, jolloin mm. alttari siirrettiin lännemmäksi, jotta sakaristosta saatiin seurakuntasali. Sisäkorjaus tehtiin 1975 arkkitehti Heikki Havaksen suunnittelemana. Kellotapulissa on korkea kahdeksankulmainen alaosa ja sen päällä leveä empiretyylisesti laudoitettu nelikulmainen kellokerros. Kirkkotarhaan liittyy kirkon koillispuolella järveen laskeutuvaan rinteeseen 1890-luvulla rakennettu kiviaidan ympäröimä hautausmaa. Kirkkoa vastapäätä olevan entisen kunnantuvan rungon muodostavat kaksi, Savon ja Karjalan, pitäjäntupaa, jotka rakennettiin vierekkäin 1820-luvulla puretun kirkon hirsistä. Pitäjäntuvat yhdistettiin 1850-luvulla ja 1880-luvulla rakennuksesta tuli kunnallishallinnon keskuspaikka. Rakennus laajennettiin 1919 ja korotettiin kaksikerroksiseksi 1931. Iso-Pappila valmistui 1812. Empiretyylinen ulkoasu valmistui pääosin 1850-luvulla. Pihan vanhat talousrakennukset rakennettiin 1820-luvulla.
Mäntyharjun vanha keskusta
Öuranin kalasatama on Pohjanlahden ulkosaaristossa vuosisatoja käytössä ollut pyynnin ja kalastuksen tukikohta, jossa on säilynyt 1900-luvun alun kalatupia talousrakennuksineen. Pitkä ja kapea pohjois-eteläsuuntainen Örarna-niminen saariketju muodostaa Luodon ulkosaaristossa luonnonmukaisen aallonmurtajan avomerta vasten. Saaren luonnonolot muodostuvat korkeimmilla paikoilla olevista puuttomista kivikoista, katajikoista, hillasoista ja tiheistä kuusikoista sekä jääkauden hiomista silokallioista ja hiekkarannoista. Saarelta tunnetaan jäänteitä hylkeenpyytäjien ja kalastajien tilapäisasumuksista. Saarelle luonteenomaisia rakenteita ja rakennuksia ovat jatulintarhat, kivikummelit ja aallonmurtajat. Saarten eteläkärjessä on pieni kalasatama ja noin viidentoista kalastajatuvan muodostama kokonaisuus, joka kertoo kalastuselinkeinon vuosisataisista perinteistä seudulla. Rakennettuun ympäristöön kuuluvat kalatuvat, vajat, yhteiset jääkellarit ja savustusuunit sekä kaivo. Vanhimmat tuvat ovat 1900-luvun alusta, suurin osa 1920- ja 1930-luvuilta. Rannan ja jääkellareiden välissä on jäänteitä vetoradasta, jota pitkin painavia kalalaatikoita on vedetty laiturilta kellariin. Öuran liittyy myös jääkäriliikkeen historiaan. Saarella on vanha jääkärimaja jääkäreiden käyttämän etappitien varrella Ruotsin kautta Saksaan. Jääkärimaja on noin kilometrin päässä kalasatamasta pohjoiseen Sandenin hiekkadyynien ja katajapensaiden joukossa.
Öuranin saari paljastui maankohoamisen seurauksena merestä 700-luvulla. Luodon pääsaarten Larsmon ja Eugmon länsipuoliselle karulle saaristoalueelle ei syntynyt pysyvää asutusta, mutta saaria käytettiin hylkeenpyynnin ja kalastuksen tukikohtina. Samaan aikaan kun Öuranilla harjoitettiin hylkeenpyyntiä, siitä kehittyi myös tärkeä kalastustukikohta. Kalastus oli Luodon asukkaille merkttävä sivuelinkeino. Aluksi kalastettiin pääasiassa silakkaa, jota toimitettiin suolattuna myyntiin Ruotsiin ja myöhemmin myös Venäjälle. Myös suolattu lohi oli tärkeä kauppatavara. Myöhemmin kalastettiin myös siikaa. Kala kuljettettiin Pietarsaaren vanhaan satamaan myytäväksi torilla, aluksi kymmenien kilometrien matka taitettiin soutaen, 1900-luvun alusta moottorivenein. Vähitellen perustettiin kalakauppaan erikoistuneita yrityksiä. Luodon saariston uloimpana kohtana Öuranilla oli merkitystä suojaisana ankkuripaikkana merireitillä Pedersöreen ja Pietarsaareen. Öuran toimi myös kauttakulkupaikkana Ruotsiin. ison vihan ja ensimmäisen maailmansodan rauhattomina aikoina. Öuranin ohi vedettiin tukkilauttoja Pietarsaareen selluloosatehtaalle. Merireitin haasteita ja tragedioista kertovat lukuisat hylyt saaren lähistöllä. Ensimmäiset kalatuvat tiedetään rakennetun Öuranin saarelle 1500-luvulla hylkeenpyytäjien ja kalastajien kausiasunnoiksi. Isojako saariryhmässä suritettiin 1815. Suurimmillaan Öuranilla kalasti 1920-luvun puolivälissä 24 venekuntaa, mutta kalastajien määrä väheni 1930-luvulta alkaen. Laidunnus saarella päättyi 1950-luvulla.
Öuranin kalasatama
*Isoista ikkunoista avautuu koko Helsingin hieno ydinkeskusta: Sokoksen tavaratalo, rautatieasema, pääposti, Mannerheimintie ja Kiasma, jonka ansiosta Marskin patsas on vihdoinkin saanut arvoisensa taustan. -- Lasipalatsin Simonkadun puoleisessa päädyssä on talvipuutarha, jonka voi helposti eristää kabinetiksi. Siellä on julkistettu useampikin kirja ja vietetty erilaisia merkkipäiviä. Tila on riittävän intiimi ja palvelu pelaa.' (s. 144)
Kirja on itsenäinen jatko teokselle Aurora, Vaahteralaakson tyttö.
Viikin Prisma
Tipi oli töissä suutarinliikkeessä Sokoksen talossa, ja hän liikkuu Rautatientorin ympäristössä.
Päätä pyörryttävän vauhdikas päivä pääkaupungissa! Outolan pojat Tatu ja Patu tulevat junalla Helsinkiin. Jori-serkku on luvannut esitellä heille nähtävyyksiä, mutta hän on niin kiireinen, että pojat eksyvät hänestä. Pojat etsivät Joria Olympiastadionilta, Linnanmäeltä, metrosta, Kauppatorilta, Suomenlinnasta, Korkeasaaresta, Kolmen sepän patsaalta, Kansallismuseolta ja Eduskuntatalosta. Ja koska kyseessä ovat Tatu ja Patu, mukaan mahtuu monenlaista hupia ja hulvatonta menoa.
Martin, George R. R.
Nihti
Jo kouluvuosina syntyi ystävyskolmikko Pentti Saarikoski, Matti Klinge ja Anto Leikola. Saarikoski on tallentanut päiväkirjaansa heidän tapaamisiaan, keskustelujaan ja luonnehdintoja ystävistään.
Kosken ruukki on 1600-luvulla perustettu suurvalta-ajan rautaruukki, joka liittyy teollisuushistoriallisesti merkittävään Länsi-Uudenmaan rautaruukkien ketjuun. Koskella 1800-luvun loppupuolelle harjoitetun raudan- ja kuparinjalostuksen ohella ruukinaluetta on muovannut muu Kiskonjoen vesivoimaan tukeutunut teollinen toiminta sekä karjatalous. Kosken ruukinalue sijaitsee viljelysten ympäröimänä Kiskonjoen varrella ja jakautuu ruukinkartanon ja talousrakennusten alueeseen sekä tuotantorakennusten alueeseen. Ruukinkartano sivurakennuksineen ja kirkkoineen on korkealla mäellä, talousrakennukset omana ryhmänään mäen alarinteessä ja tuotantorakennukset joen toisella puolen. Ruukinalueelta johtavat puuistutuksin reunustetut kujat Fiskarsin suuntaan ja Perniön kirkolle päin. Ruukin asemakaava on osittain peräisin 1600-luvulta ja 1730-luvulta, mutta lopullisen asunsa se on saanut 1900-luvun alussa puutarhasommitelmien valmistuttua. Ruukinkartanoa ja työväenasuntoja, joiden vanhimmat osat ovat 1700-luvulta, ympäröi puisto. Päärakennus on alkuaan ollut keskeissalijakoinen, yksikerroksinen ja satulakattoinen. Päärakennusta on korotettu ja sekä sille että sivurakennuksille on luotu 1700-luvun kartanoarkkitehtuuria mukaileva ulkoasu säterikattoineen arkkitehti Jarl Eklundin 1920-luvulla suunnittelemassa korjaus- ja muutostyössä. Kartanon pihapiirissä on 1780-luvulla Antskogin ruukilta siirretty kirkko. Tasavartisen ristikirkon korkealle kohoavat tynnyriholvit ovat puupintaiset. Ovelliset penkit ovat alkuperäiset. Alttarilaite, jonka keskushahmona on seisova Kristusfiguuri, sekä saarnastuoli kuuluvat barokkiajan veistotaiteen hienoimpiin taideteoksiin maassamme. Ne ovat todennäköisesti peräisin Burchardt Prechtin työpajasta Tukholmasta ja hankittu 1694 Uplannissa sijaitsevan Forsmarkin tehdasseurakunnan kirkkoon, josta ne on ostettu Koskelle 1800. Kosken ruukin tärkeimmät tuotantorakennukset Kiskonjoen varrella ovat pääosin hävinneet. Kaksi erikoista metallin jalostukseen liittyvää rakennusta on säilynyt ja joen itärannalla lähellä siltaa on kaksi toisiinsa kiinni rakennettua, slagitiilestä holvattua hiiliuunia. Noin kahden kilometrin päässä joen yläjuoksulla on John von Julinin rakennuttama, 1826 valmistunut kanavasulku. Karjatalousrakennukset ruukinkartanon alapuolella muodostavat tiiviin ja edustavan kokonaisuuden kaudelta, jolloin ruukki on muuttunut merkittäväksi maatilaksi. Ne on rakennettu slagitiilistä 1870-luvulla lukuunottamatta tallia ja varastoa vuosilta 1919-1922.
Kosken ruukki perustettiin 1679 historialliseen Perniön pitäjään, kun vuorikollegion asessori Daniel Faxell (aateloituna Cronmarck) sai privilegion kahden masuunin ja neljän kankirautavasaran perustamiseksi Kosken kruununratsutilan maalle. Koski oli ensimmäinen suuren Pohjan sodan jälkeen toimintansa aloittanut ruukki Suomessa. Kosken ruukki liitettiin maatiloineen Fiskarsin ruukkiin 1737. Orijärven ratsutilan mailta Kiskosta löytyi 1757 kuparimalmia, jota ryhdyttiin jalostamaan Koskella. Ruukin omistajaksi tuli 1783 Bengt Magnus Björkman, joka omisti myös Orisbergin, Fiskarsin ja Antskogin ruukit. Vuodesta 1822 ruukki ja kaivos kuuluivat turkulaiselle John Jakob Julinille. Kuparimalmin kuljetus Orijärven kaivokselta Koskelle helpottui, kun Julin rakennutti 1826 Kiskonjokeen sulun, yhden Suomen ensimmäisistä. Kuparin valmistus lakkasi vuoteen 1867 mennessä ja raudanvalmistus päättyi, kun ruukki paloi 1890. Kreivi C. Mannerheim perusti 1869 Koskenjoen länsirannalle kimröökitehtaan, jonka toiminta jatkui Albert von Julinin omistuksessa vuoteen 1918. Teollista perinnettä Koskella jatkoivat sen jälkeen 1908-1909 rakennetut sähkövoimalaitos, mylly ja saha. 1800-luvun puolivälistä alkaen Koskesta kehittyi huomattava maanviljelystila. Ruukkialueen ensimmäinen kirkko rakennettiin pian ruukin perustamisen jälkeen 1680-luvulla. Kirkko korvattiin nykyisellä 1786 vihityllä, alunperin Antskogin ruukille 1760-luvulla rakennetulla kirkolla. Ruukkiseurakunta lakkautettiin 1869.
Kosken ruukinalue
Minervaskolan
Jusupoffska villan i östra Brunnsparken och dess invånare
Saarijärven vanhan keskuksen kirkollinen, hallinnollinen ja kaupallinen rakennuskanta muodostaa edustavan perinteisen kirkonkylämiljöön. Voimakkaasti kasvaneen ja uusiutuneen keskustataajaman tuntumassa sijaitseva kirkko ja tapuli sekä laaja kirkkotarha ja siihen liittyvä hautausmaa Saarijärven Paavo -patsaineen ovat paikkakunnan identiteetin kantavat tekijät. Kirkon edustalla on avara ja puistomainen urheilupuisto. Kappale Saarijärven kirkonkylän historiaa on säilynyt kirkon ohitse kulkevan maantien varrella. Tarvaalan kappalaisen pappilaan päättyvän tieosuuden varrella on rakennuksia, jotka antavat käsityksen kirkonkylän vanhasta rakenteesta, kunnallishallinnon ja kaupan rakentamistavasta. Lähinnä empiretyyliä edustava puukirkko on keskeisesti korostettu sisäviisteinen ristikirkko, jonka keskitilassa on kahdeksankulmaiselta kookkaalta attikalta kohoava suuri, täysin pyöreä kupoli lanterniineineen. Kirkkosalissa seinät ovat pilasterien jäsennöimät ja ristikeskusta reunustaa kaareva lehterikerros. Kirkon sisätila ja kiinteä sisustus on kokenut lukuisia muutoksia vuosina 1930 (arkkitehti Kauno S. Kallio), 1961 (Veikko Leistén) ja 1997 (Aulis Jääskeläinen) tehdyissä korjauksissa.
Saarijärvi on ilmeisesti ollut saarnahuonekunta jo 1560-luvulla, jolloin se kuului Rautalammen emäseurakuntaan. Kappeliksi Saarijärvi tuli 1628 Palvasalmen nimellä. Itsenäiseksi seurakunnaksi se perustettiin 1639. Saarijärven edelliset kirkot olivat vuosilta 1628 ja 1694. Uusi kirkko rakennettiin 1846-1849 rakennusmestari Jakob Kuorikosken johdolla Intendentinkonttorissa laadittujen piirustusten mukaan. Kirkon luona oleva korkea kellotapuli valmistui 1865, ja sen rakennusmestarina toimi Jakob Kuorikosken poika Henrik Kuorikoski. Saarijärven Paavo on alun perin ruotsiksi kirjoitettu J. L. Runebergin runo, joka kertoo maamies Paavosta. Se loi suomalaiselle sivistyneistölle ihanteellisen kuvan työteliäästä ja hurskaasta suomalaisesta talonpojasta. Runo on noussut yhdeksi tunnetuimmista Runebergin runoista. Hautausmaalla olevan Paavon patsaan (1961), joka on omistettu Keski-Suomen korvenraivaajille, veisti Heikki Varja. Tarvaalan pappila hankittiin kappalaisen virkataloksi 1689. K.V. Reinius suunnitteli pappilaan 1800-luvun lopulla asuinrakennuksen, jonka uusrenessanssin ja uusgotiikan mukainen julkisivukoristelu poistettiin 1948 remontissa. Vanhempi asuinrakennus valmistui 1830-luvulla. Kirkon ja pappilan välissä ovat 1800-luvulta ns. Sillmanin talo, joka muutettiin 1930 kunnantoimisto Kunnantuvaksi, sekä saman piha-aukion entinen lastenkoti eli Sofiankoti, joka oli alkujaan Hongellin 1860-luvun kauppakartano. Sitä vastapäätä on Kotitupa vuodelta 1935. Yrjö Blomstedtin suunnittelema Saarijärven Säästöpankin talo Säästölä on vuodelta 1909. Urheilukenttä rakennettiin 1948.
Saarijärven vanha osa
Sahm, Doug
Luku "Meilahti karkuteillä" kuvaa aluetta 1600-1700-luvuilla.
Rakennuksen arkkitehti yhdessä veljensä K.S. Kallion kanssa.
'Kinaporin kivijalassa värjötteli pieni Amaryllis. Sen katse oli niin liikuttava, että Ratikka pysähtyi. "Ota minut mukaan", punainen kukka pyysi.'
Kun taivaanrannassa kajastaa jo aamu, alkaa Kalliossa aamuyön viimeinen karkelo ja kaupungissa kukkii lempi.
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Kitka-Livo)
Pukinmäki
"Juha Grönberg makasi vatsallaan parketilla olohuoneen ja keittiön välisessä tilassa. Mies oli alaston. Vatsan alta levisi punainen, nyt jo hyytynyt verilammikko." (s. 14)
Sisäministeriön virkamies Juha Grönbergin ruumis löytyy alastomana ja puukotettuna Lauttasaaressa sijaitsevasta asunnosta.
"Kaikki kolme asettuivat paikoilleen ensimmäisen parven keskelle. Lindroosin täti selitti, että hän oli valinnut juuri sen paikan, koska pienet tytöt olisivat alhaalla permannolla joutuneet liian helposti muiden ihmisten selkien taakse eivätkä olisi nähneet mitään. Parvelta oli hyvä näköala joka suuntaan. Tytöistä oli jännittävää jo pelkästään se, että he saattoivat seurata vaivattomasti yleisön valumista permannon istuimille." (S. 71.)
Ros-anna ja Milla pääsevät Lindroosin tädin kanssa oopperaan operettiesitykseen.
Hotakainen, Kari
Raakel ja Maria (Amanda Pilke) viettävät iltaa.
Kertomus ”Melba, Mallinen ja minä” kuvaa värikästä nuoruutta 1970-luvun Marracott Hill’ssä, jonka voi helposti tulkita Munkkivuoreksi ja fiktiivisen tapahtumapaikan taustalla voi kuvitella olevan Ulvilantie 11.
Kela, Anssi
Hietaniemen hautausmaalla on paljon patsaita 1800-luvun lopulta ja 1900 -luvun alkupuoliskolta. Tekijöinä on tunnettujakin nimiä. Löytyykö näistä veistetyistä ja valetuista patsaista kattavaa kokoelmaluetteloa kuvineen ja tekijöineen? HelMet-kirjastoista löytyy useita Hietaniemen hautausmaan hautamuistomerkkejä käsitteleviä teoksia. Kattavin näistä on kenties CD-ROM "Hietaniemi : 1100 hautamuistomerkkiä" (julk. Espoo: CompOpus). Albumit auki -sivustolta löytyy muuten kuvia vasta rakenteilla olevasta Hietaniemen hautausmaasta.
Keskustakirjasto: metropolin sykkivä sydän
Hotelli Torni
Emilia ja Siiri peuhaavat yöllä poikien kanssa Linnanmäellä.
Casa Wihuri
Toinen linja 13
Pydamidikattoiset kesänavetat (Ronkainen)
Kirjan luvut: "Taidetta ja taide-elämää", "Suomen taideyhdistyksen alku" ja "Kevätjuhlat".
Seppälä, Anu
Helsingin vankila
luterilaiset kirkot
lutheran churches
lutherska kyrkor
Drägsbyn kartanon päärakennus ja talouskeskus ovat tyypillinen esimerkki 1800-luvun alun korkeatasoisesta kartanorakentamista Uudellamaan keskiaikaisilla kartanonpaikoilla. Drägsbyn kartano sijaitsee Mustijoen itärannalla, Turusta Viipuriin johtaneen Suuren rantatien eteläpuolella. Seudun viljelymaisemaa ovat keskiajalta alkaen leimanneet kartanoiden suurmaanomistukset. Drägsbyn kaksikerroksinen ja aumakattoinen empirerakennus on valmistunut 1820-luvulla. Empiretyylinen ulkoasu on palautettu 1920-luvulla arkkitehti Birger Brunilan suunnitelmin. Rakennus onkin myös hyvä esimerkki arkkitehtien kiinnostuksesta empireaikaa kohtaan pohjoismaisen klassismin yhteydessä 1920-luvulla.
Drägsbyn entinen rälssisäteri on keskiaikainen asumakartano. 1800-luvun alkupuolella rakennetun kartanon päärakennuksen ulkoasu uudenaikaistettiin 1883 insinööri Hugo Neumanin piirustuksen mukaan. Suunnittelutyön yhteydessä Neuman dokumentoi myös julkisivujen alkuperäisen asun. Tämä piirustus toimi ohjeena, kun arkkitehti Birger Brunila palautti vuorauksen empireilmeen ja detaljit 1920-1921. Muutokset ovat verrattavissa Munck -suvun Hakoisten kartanon ulkoasun muuttamisen ja palauttamisen kanssa.
Drägsbyn kartano
Saksalainen kirkko
Ulrika Eleonoran kirkko
Wiksbergin kartanon päärakennus on yksi rokokooarkkitehtuurimme merkittävimpiä kartanorakennuksia ja muurarimestari C.Fr. Schröderin tuotannon keskeisiä saavutuksia. Kartanon rakennuskanta, johon kuuluu läheisessä metsikössä oleva Pyhän Jaakobin kirkko kirkkotarhoineen ja Rehbinder-suvulle rakennettuine hautakappeleineen, puisto ja siihen liittyvät viljelykset muodostavat huomattavan kulttuurimaiseman Paimionjoen suussa. Wiksbergin mansardikattoinen päärakennus, joka on Schröderin suunnittelemien Fagervikin, Lempisaaren, Teijon ja Haaroisten ohella harvoja 1700-luvun lopun kivisiä asuinrakennuksia, perustuu Carl Wijnbladin muokkaamaan ja tunnetuksi tekemään rokokootraditioon niin pohjakaavan kuin julkisivukäsittelyn osalta. Fasadit ovat sileiksi rapatut ja vain nurkkaliseeneillä ja pintaan maalatuilla ikkunankehyksillä ja kerroslistalla korostetut. Kartanon pihapiiriä ympäröi peltomaisemaan liittyvä puutarha, jossa on vielä nähtävillä Schröderin piha-aukion toiselle puolelle suunnitteleman puurakennuksen kivijalka. Puutarhaa koskevan suunnitelman on tehnyt puutarha-arkkitehti Bengt Schalin 1917 ja 1919. Pihapiirissä on 1800-luvun talousrakennuksia, mm. arkkitehti C.L. Engelin 1820-luvulla suunnittelema viljamakasiini. Kartanolle johtaa kylätieltä puukujanne. Kartanon vieressä vanhan hautausmaan kupeessa sijaitseva myöhäisjugendia edustava Pyhän Jaakobin kappeli on arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema, vanhalle kirkonpaikalle 1928 pystytetty tiilikirkko. Se jatkaa kappelikirkon historiallista traditiota ja on suunnittelijansa paikallisiin oloihin ja voimavaroihin sovittama muunnelma samanaikaisesti Maarianhaminaan suunnitellusta kirkkorakennuksesta. Edeltävään 1909 palaneeseen kirkkoon liittynyt 1730-luvulla tehty kellotapuli on siirretty nykyiselle paikalleen uuden kirkon rakentamisen yhteydessä. Kappelin vieressä on Engelin suunnittelema Rehbinder-suvulle rakennettu pyöreä kupolikattoinen hautakappeli vuodelta 1824. Wiksbergin kartano sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella Paimionjokilaakso.
Paimion Wiksberg (aik. Hevonpää) oli keskiaikainen asumakartano. Pihaa rajasivat rakennukset 1760-luvulle asti. Laamanni Paleen rakennutti Wiksbergin kartanoon uuden päärakennuksen 1770-luvulla. Suunnittelijana oli Turun kaupungin muurarimestari Schröder ja rakennusvaihe koski kahta kaksikerroksista rakennusta, joista kivirakenteinen on säilynyt. Puurakennus purettiin 1900-luvun alussa. Arkkitehti Jarl Eklundin suunnitelmien mukaan lisättiin päärakennuksen julkisivuun 1920-luvulla barokkiaiheinen portaali ja itäpäätyyn katettu altaani. Päärakennuksessa tehtiin restaurointitöitä 1900-luvun alussa ja 1960-luvulla.
Wiksbergin kartano
Apollonkatu 15
Suomenlinna
Kerttuli Wessman: Katajanokan vaatimaton menneisyys. Vanhat piirrokset ja maalaukset kaupunkikansatieteellisenä dokumentteina.
Kysyisin ravintola Kirjan luona olevan pajun ikää? Ihan tarkkaa tietoa Kirjan puistikon salavan iästä ei löytynyt. Se on joka tapauksessa Lasipalatsin vierestä aikoinaan kaatuneen salavan ikätoveri, eli ilmeisesti myös 170-200 vuotta vanha. Tiedot Lasipalatsinkin salavan istutusajasta ovat ristiriitaisia. Rakennusviraston mukaan salava on istutettu 1700-1800 -lukujen vaihteessa. Kaupunginmuseossa uskotaan, että salava oli osa puuriviä, joka istutettiin paikalle 1830-luvulla.
teatteri
teater
theatre
Kruunuvuorenlampi
Oulujoen ja meren yhtymäkohtaan sisältyy Oulun kaupungin historiallisesti merkittävimpiä alueita. Oulujoen suun alue on laaja ja sitä leimaavat monimuotoinen teollisuuteen liittyvä rakennuskanta, vesivoimalaitos sekä joenrantojen puistovyöhyke. Oulujoen suiston saarirakenne on syntynyt maankohoamisen myötä. Oulujoen Linnasaaressa olevat Oulun linnan vallitukset ovat jokisuun vanhinta rakennettua kerrostumaa. Pikisaaressa aivan kaupungin rantaviivan edustalla on pienellä alueella monipuolinen teollisen historian sekä luotsien ja teollisuustyöntekijöiden kaupunkimaisen asumisen keskittymä. Saaren halki kulkevan pääkadun varret muodostuvat tiuhoista asuintonteista. Saaren keskivaiheilla on entisen konepajan rakennuksia ja uudempi käsi- ja taideteollisuusoppilaitos sekä vanha viinanpolttimo makasiineineen ja kellareineen. Pikiruukin jäänteitä on saaren pohjoisrannalla. Suurin osa nykyisistä rakennuksista on 1800- ja 1900-luvun taitteesta. Oulujoen suistoalueen puistovyöhyke koostuu useasta kapeiden vesiuomien toisistaan erottamasta saaresta. Hupisaarten edustalla on jäänteitä lohipadoista ja ohituskanavaksi pengerretystä tervaveneiden vetoväylästä. Hupisaaret ovat 1800-luvun lopulta lähtien olleet kaupunkilaisten virkistysalueena. Arkkitehti Oiva Kallion suunnittelemassa Ainola-rakennuksessa vuodelta 1931 on Pohjois-Pohjanmaan museo. Hupisaarten puistovyöhykkeeseen liittyvät lisäksi Myllytullin vanhan teollisuusalueen Åströmin nahkatehtaan rakennukset. Entisessä Åströmin liimatehtaassa sijaitsee nykyään Oulun taidemuseo ja tehtaan voimalaitoksessa tiedekeskus Tietomaa. Teolliseen historiaan limittyvät myös Åströmin puisto ja sen reunalla sijaitseva, Åströmin suvun 1890-luvulla rakennuttama, Villa Rauhala. Åströmin puistoa reunustaa arkkitehti Jac. Ahrenbergin suunnittelema entinen Oulun tyttölyseo (1901). Hupisaarten puistoalueeseen nykyisin liittyvä Sairaalasaari on ollut nimensä mukaan sairaalakäytössä 1830-luvulta lähtien, jolloin sinne sijoittui lääninsairaala entisen kruununpolttimon rakennuksiin. Sotilaskäytössä vuoteen 1999 olleen sairaalasaaren rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta. Sotilassairaalan päärakennus on 1800-luvun puolivälistä, ns. Kilstupa 1800-luvun alkupuolelta, tiilinen esikuntarakennus vuodelta 1922 sekä entinen mielisairasosasto vuodelta 1879. Oulujoen pohjoisrannalla on Oulun kaupungin sairaalan eli nk. Tuiran puiston alue, joka on rakennettu arkkitehti Magnus Schjerfbeckin 1896 laatimien suunnittelemien mukaan. Mäntymetsäisellä alueella on toistakymmentä sairaalaan kuulunutta rakennusta vuosilta 1898-1925. Magnus Schjerfbeckin suunnittelema sisätautiosasto ja kulkutautisairaala eli Ruttola on valmistunut 1901 ja ylilääkärin asunto sekä hermosairaala eli Hermola V.J. Sucksdorffin piirustusten mukaan 1907. Otto F. Holmin suunnittelema synnytyslaitos on toiminut alkuperäisessä käytössään vuoteen 1975. Alueen rakennuksia on kunnostettu sosiaali- ja terveystoimen käyttöön. Tuiranpuistoon liittyvät viereiset valtion 1900-luvun alussa rakennuttaman kuurojenkoulun rakennukset, jotka on suunnitellut yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehti Th. Granstedt 1902. Oulujoen suistoalueen maisemaa hallitsee Koskikeskus, joka on syntynyt Merikosken voimalaitoksen rakentamisen yhteydessä 1940-luvulla. Merikosken voimalaitoksen rakentaminen on muuttanut suistoalueen ilmettä ratkaisevasti. Voimalaitos ja sen lamellirakenteinen patorakennelma ovat maisemassa erittäin vaikuttavia. Pato toimii yhtenä Oulujoen ylittävistä silloista. Lisäksi Koskikeskuksen elementtejä ovat kanavat ja Alvar Aallon yleissuunnitelman mukaan toteutetut Toivoniemen saaren korkeat pistetalot. Aallon Koskikeskussuunnitelmaan pohjautuvat myös Raatin saaren urheilustadion ja liikenneväylät.
Oulun linna rakennettiin Oulujoen suiston saarelle 1590-luvulla. Kaupunki perustettiin "mantereelle vastapäätä linnaa" vanhalle kauppapaikalle Kaarle IX:n käskystä 1605. Linna tuhoutui 1700-luvulla. Nykyinen puurakennus rakennettiin 1873 observatorioksi entisen kansliarakennuksen kiviosan päälle. Pikisaarella oli laivanrakennustoimintaa 1600-luvulla, ja 1700-luvun puolivälistä lähtien siellä toimi pikiruukki. Pikisaaressa oli Pohjois-Suomen ensimmäinen konepaja, viinanpolttimo 1840-1890-luvuilla sekä villatehdas (nyk. taide-ja käsityöoppilaitos). Maannousun myötä Pikisaari on kasvanut yhteen viereisen Korkiasaaren kanssa. Myös siellä harjoitettiin 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa laivanrakennusta ja sahaustoimintaa. 1860-luvulla toimintansa aloittaneen Veljekset Åström Oy:n nahkatehtaan 1907 valmistuneen tehdasrakennuksen suunnitteli arkkitehti Karl Sandelin. Vesitorni ja voimalaitos valmistuivat 1921-1923 arkkitehti Birger Federleyn suunnittelemina. Tehdas lopetti tuotantonsa 1960. Merikoskessa oli lohipatoja sekä tervaveneiden vetoväylä ennen voimalaitoksen rakentamista. Joen rannasta varattiin alue Merikosken voimalaitosta ja kanavaa varten jo Bertel Jungin laatimassa Tuiran asemakaavassa 1914. Voimalan rakentamisesta järjestettiin 1942 arkkitehtuurikilpailu, jonka jälkeen Koskikeskuksen asemakaava toteutettiin Alvar Aallon ehdotukseen pohjautuen. Merikosken voimalaitoksen koneasema valmistui 1948 suunnittelijanaan Bertel Strömmer. Kanavan rakentamisessa syntynyt maamassa käytettiin Toivoniemen ja Raatinsaaren laajentamiseen. Toivoniemen asuinalue rakennettiin 1940-luvulla arkkitehti Alvar Aallon yleissuunnitelman mukaan, asemakaava vahvistettiin 1949. Oulun ensimmäisenä kaupunginarkkitehtina toimi Martti Heikura 1949-1963. Heikura teki suunnitelmia sekä virkatyönä että omassa suunnittelutoimitossa, kuten ensimmäisten kaupunginarkkitehtien tapauksessa oli yleistä. Heikura suunnitteli Toivoniemen tornitaloista kolme, kanavan toisen rannan kolme tornitaloa ja Raatin saaren urheilukentän katsomon ja uimahallin.
Oulujoen suistoalueen historiallinen kokonaisuus
Juva, Kari
Monikkalan ja Vanantaan kartanot ovat 1500-luvulla perustettuja hämäläiskartanoita, joiden ympäristöön liittyy vuosisatoja jatkuneen viljelyn leimaamat peltoaukeat, rautakautiset muinaisjäännökset, kerroksiset, pitkän ajan kuluessa rakentuneet kartanon talouskeskukset ja kartanopuistot. Kartanot ja niihin kuuluvat peltoaukeat muodostavat laajan viljelymaiseman, joka ulottuu Hiidenjoesta Kernaalanjärveen. Länsipuolella maisema yhtyy Hakoisten kartanon, linnavuoren ja peltomaiseman muodostamaan kulttuurimaisemaan. Vanantaan kartanon kolmikerroksinen, tiilinen päärakennus on valmistunut 1901 arkkitehti Waldemar Aspelinin piirustusten mukaan. Poikkeuksellisen mahtava asuinrakennus liittyy tyyliltään ranskalaiseen barokkiarkkitehtuuriin. Päärakennusta ympäröi laaja hoidettu puisto, jossa on sekä ranskalaisen barokkipuiston että vapaamman englantilaistyylisen puiston piirteitä. Puiston laidassa on vanhan päärakennuksen kivijalalle 1911-12 rakennettu, arkkitehti Max Frelanderin suunnittelema jugendtyylinen asuinrakennus ”Huvila”. Tiilinen 1924 rakennettu tallirakennus on arkkitehti Sigurd Frosteruksen piirtämä. Monikkalan kartanolle johtaa koivujen reunustama tie. Osittain kaksikerroksinen hirsinen päärakennus sijaitsee puiston ympäröimänä rinteen korkeimmalla kohdalla. Rakennuksen runko on 1780-luvulta ja sitä on jatkettu 1800-luvun alussa. Toinen kerros on rakennettu 1839 ja symmetriset pihasiivet valmistuivat 1910. Rakennuksen arkkitehtoninen yleisilme on lukuisista muutoksista huolimatta selkeän uusklassistinen. Talouspihan ympärillä olevat työväen asuinrakennukset ovat 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta. Etelärinteellä sijaitsevat pihamaa ja puutarha ovat peräisin 1840-luvulta.
Monikkalan kartano muodostettiin kahdesta Monikkalan kylän talosta vuonna 1539. Kartanon ensimmäinen omistaja oli kirjuri Knuutti Antinpoika. Vanantaan kartano syntyi 1500-luvun jälkipuoliskolla, kun kylän talot yhdistettiin säterikartanoksi. Kartano on kuulunut mm. Spåre- Bosin- ja Standertskjöld-suvuille.
Monikkalan ja Vanantaan kartanot
Koveron kruununmetsätorppa
rintavarustukset
Kuinka monta kilowattia Helsingin metrojärjestelmä kuluttaa ruuhka-aikana? HKL:n metroliikennejohtajan mukaan aivan tunnin tarkkuudella ei metron energiankulutusta ole laskettu, mutta kolmen ruuhkatunnin kulutuksen arvio on 28 000 kilowattituntia.
"--Rapakossa kelluu appelsiininkuoria kuin/ ylikypsän Cézannen jäljiltä/ kun hedelmä on kadottanut pyöreytensä/ ja aurinko valahtanut jalkakäytävälle./ Puiston kulmalta puretaan talo,/ valo haukkaa siitä nurkan.--" (s. 73)
Teos sisältää runon nimeltä "Ilta Pasilassa".
"Kaupunki, kookas, kivijalkainen,/ kaupunki, sauhua ja seitti muistojen,/ ja Josafatin kallioilla tyttö nukke sylissään,/ hän odottaa, vaan mitä - sitä ei hän tiedäkään." (runosta Vanha nukke, s. 47)
Runni on maamme vanhimpia terveyslähteitä ja paikalla on edelleen toimiva terveyskylpylä. Runnin alueella on Kiurujoen oikaiseva Saarikosken sulkukanava, joka on viimeinen Suomeen rakennettu puusulku. Laajahkon puiston ympäröimä Runnin kylpylä sijaitsee Haapajärven kylässä, polveilevan Kiurujoen etelärannalla. Runnin terveyskylpylällä on uudet tilat, mutta Runniin 1900-luvun alussa rakennetuista rakennuksista on vielä jäljellä ja käytössä vanha hotelli vuodelta 1904 ja kaksi asuntolarakennusta. Kylpylän vanha hoitolaitos on valmistunut 1910. Runnin koskeen 1800-luvulla rakennettu neulatammi, jokeen kylpijöitä varten rakennettu pato, on kunnostettu. Restauroitu, liki 70 vuotta suljettuna ollut Saarikosken kanava puusulkulkuineen on avattu jälleen liikenteelle. Saarikoski liittyy Museoviraston restauroimien ruukkien muodostamaan nähtävyysverkostoon Pohjois-Savossa ja on jatkoa viraston puusulkurestauroinneille, joita on tehty Ilomantsin Möhkössä ja Suonenjoen Kuivataipaleella.
Ensimmäiset vieraat tulivat Runniin jo 1770-luvulla, jolloin terveyslähteitä perustettiin ympäri Suomea. Kuopiolaisen piirilääkäri Emanuel Elfenbergin löytämä radiumpitoinen lähde sijaitsi Wilhelmsdalin eli Liisankorven tilalla. Runnin suosiota lisäsi Henrik Porthanin 1794 kirjoittama artikkeli terveysvesilähteestä. Juomamajan ja kylpylän rakentamisen myötä alueesta kehittyi vilkas kylä. Runnin kukoistuskausi oli 1900-luvun ensimmäisillä vuosikymmenillä. Pitkän lamakauden jälkeen Runni on herännyt eloon lomakotina. Saarikosken sulkukanava rakennettiin 1903-1905. Kanava palveli Kiuruveden väylän matkustaja- ja tavaraliikennettä. Parhaimmillaan kanavaa käytti noin 38 alusta päivässä. Vuonna 1923 avattu Iisalmi-Ylivieska -rataosuus romahdutti vesiliikenteen reitillä ja kanava suljettiin 1932. Runnin seisake rakennettiin lähelle kylpylää.
Runnin kylpylä ja Saarikosken kanava (Saarikoski)
Tiilikanjoen uittorakenteet ovat uittosääntöjen kumoutuessa jäämässä vesistöön merkkeinä maakunnan pitkästä ja merkittävästä uittotoiminnasta. Rautavaaran ja Varpaisjärven kuntien rajalla kulkee Tiilikanjoen uittoväylä. Myllykoskeen (toinen nimi Kalliokoski) on uittoa varten rakennettu 1920-luvun taitteessa noin 20 metriä pitkä, molemmin puolin uomaa oleva kivisuiste. Varpaisjärvellä sijaitsevassa Korkeakoskessa on betoninen 70 metrin pituinen, viitisen metriä leveä uittoränni 1940-1950-luvuilta. Korkeakosken yläpuolella on suvanto, josta vesi laskee padossa olevan aukon kautta betonisuisteisiin samoin kuin sen länsipuolella virtaavaan koskeen. Tiilikan uiton kämppä, jossa on iso tupa, kaksi kamaria ja keittiö, on vuodelta 1946. Heti sotien jälkeen rakennettu yksinkertainen puurakennus sijaitsee Sammakkojärven pohjoispäässä Rautavaaran kunnassa, Tiilikkajärven kansallispuistossa.
Puutavaran uitto puroja pitkin alkoi Tiilikanjoen seudulla 1870-luvulla. Tiilikanjoen väylän uittosääntö on vuodelta 1922. Suisteet ja säästöpadot rakennettiin puutavaran irtouittoa varten, joka tapahtui kevättulvan aikaan. Säästöpadoilla säädeltiin veden korkeutta patoamalla joen yläpuolista järveä. Suisteilla tehtiin koskipaikkoja sujuvan tukinkulun mahdollistamiseksi. Uittomiehet asuivat maakorsussa, kunnes kämppiä rakennettiin. Uiton kämppä rakennettiin 1946 Itkonjoen suuhun lähelle Tiilikkajärveä. Uittokämppä toimii nykyään vuokrakämppänä. Tiilikanjoki perattiin uiton tarpeitten takia 1950-luvulla. Samalla vuosikymmenellä uitto myös loppui. Uittosääntöä ollaan kumoamassa, mutta laitteet jätetään paikoilleen. Tiilikanjokea on kunnostettu kanoottireitiksi.
Tiilikanjoen uittorakenteet (Myllykoski)
Lapin keskuspaikkojen linja-autoasemat (Rovaniemen linja-autoasema)
Kyllönen, Timo-Juhani
Vuosaaren eteläinen ostoskeskus
Schaumanin vanha sikuritehdas ja Leppäluodon rautatieasema Pietarsaaren Alholman satama-alueella muodostavat hyvin säilyneen, 1800- ja 1900-lukujen taitteen liikennehistoriaa ja tuotantotoimintaa ilmentävän kokonaisuuden. Entisen sikuritehtaan 1800-1900-lukujen vaihteessa rakennetut tuotantorakennukset koneineen on säilytetty teollisuusmuseona. Lähellä on 1920-luvulla rakennettu ns. kesäkonttori. Pietarsaaren sataman rautatieasema-alue asemarakennuksineen, tavaramakasiineineen ja talousrakennuksineen on lähellä Schaumanin konttoria, sikuritehdasta ja vanhaa tullihuonetta.
Insinööri Wilhelm Schauman perusti Pietarsaareen sikuritehtaan 1883. Yritys siirtyi pian Leppäluotoon, sataman lähelle. Sikuri on kahvinvahvike, jota käytettiin sotien aikana myös kahvinkorvikkeessa. Leppäluodon sikuritehdas paloi 1892 ja uusi rakennettiin kivestä. Muutamaa vuotta myöhemmin Schauman perusti Leppäluotoon myös sahan. Pietarsaaren satamaan, joka oli merkittävä puutavaran vientisatama, valmistui Oulun radalta Pännäisistä noin 14 kilometrin mittainen rata 1887. Leppäluodon asemarakennus makasiineineen valmistui samana vuonna. Schaumanin tehtaat kuljettivat vielä 1970-luvulla puutavaraa junilla – eikä kuorma-autoilla - Leppäluotoon. Henkilöliikenne Pietarsaareen lakkautettiin 1973. Leppäluodon sikuritehdas oli tuotannossa 1960-luvun alkuun asti. Tehdas kunnostettiin museoksi 1983 ja museo avattiin 1985.
Leppäluodon sikuritehdas ja rautatieasema-alue
Seurasaari oli helsinkiläisten suosima vapaa-ajanviettopaikka jo 1800-luvulla. 1900-luvulla alueelle perustettiin museo.
Lue lisää ja katso dokumentti YLEn Elävästä arkistosta.
Eklund, Jarl
"Keikan loputtua änkesin takahuoneeseen. Näin Remun. Se tsiigas mua ja heitin sille: "Hei jätkä, tuu mun bändiin?" Se tsiigas mua hölmönä ja vastas: "Hei poju, on mua pyydetty Dänin kultapossukerhoonkin." Olin ihan pokkana, enkä välittänyt sen jutuista. Se yritti pompottaa, mutta se ei hämännyt mua. Mä tiesin tarkkaan mitä halusin ja sillä siisti. Seuraavalla viikolla sitten jo treenattiin Remun kanssa. Eka Kalevala oli syntynyt, vaikka nimi vielä antoikin odottaa itseään." (s. 53)
kasarmi
barracks
Oikeustalo, Salmisaarentaloksikin kutsuttu, oli alkujaan Alkon tehdas, keskusvarasto ja pääkonttori - ja Vähäkallion suunnittelema.
Kolme seppää, patsas
Mätäsvaaran kaivosyhdyskunnan asuinrakennukset ovat säilyneet alkuperäisessä asussaan. Kaivos on tyypillinen esimerkki syrjäseudun kaivoksesta ja sillä on myös historiallista merkitystä sotateollisuuslaitoksena. Mätäsvaaran entinen molybdeenikaivos asuntoalueineen sijaitsee Lieksa-Nurmes -maantien varrella. Tuotantorakennuksista on jäljellä enää betonijalustat ja siilot, kaivoskuilut ja laajat jätehiekkadyynit. Asuntoalueen asemakaavassa näkyy hierarkkinen järjestys. Kaupunkimaisesti rakennettu alue jakautuu "herrain puoleen", jossa sijaitsevat johtajien asunnot, klubi ja konttori sekä työntekijöiden asuma-alueeseen.
Mätäsvaaran molybdeeniesiintymä löytyi 1800- ja 1900-luvun taitteessa. Koelouhintaa suoritettiin voimakkaimmin 1920-1922 ja 1932-1933. Molybdeenia käytettiin mm. aseteollisuudessa erikoisteräksen raaka-aineena. Oy Vuoksenniska Ab osti malmialueen 1935 ja kaivos aloitti toimintansa 1939. Kaivosalueen rakentaminen keskeytyi talvisotaan, mutta välirauhan aikana tuotantotoiminta alkoi koko laajuudessaan. 1940-luvulla Mätäsvaara oli maamme toiseksi suurin malmikaivos. Mätäsvaaran kaivosyhdyskunta rakennettiin kunnallistekniikoineen nopeasti. Höyryvoimala tuotti sähköä ympäristönkin tarpeisiin ja yhdyskuntaa varten alueelle rakennettiin myös koulu ja palveluita. Kaivoksen kannattavuus romahti toisen maailmansodan jälkeen ja toiminta loppui 1947. Mätäsvaaran tuotantolaitos hävitettiin määrätietoisesti, ja Oy Vuoksenniska Ab:n Haverin kaivokseen (katso erillinen kohde; Haverin kaivosyhdyskunta) siirrettiin osa Mätäsvaaran rakennuksista ja työntekijöistä 1948-1949.
Mätäsvaaran kaivosyhdyskunta
Tykistökasarmi / Vaasan kasarmi
Kasarmi rakennettiin vuosina 1849-1853 kahta sataa perheellistä rivimiestä varten. Kolmikerroksisessa kasarmissa oli 24 tupaa, kaksi porraskäytävää ja kaksi käymälätornia. Seinät oli rapattu ja maalattu kalkki-värimultaseoksella, jonka sävyä lähteet eivät valitettavasti mainitse. Rapatut listoitukset oli maalattu kalkilla valkoisiksi. Ikkunalaudat oli päällystetty pellillä ja maalattu öljypohjaisella värimullalla. Käytävien lattiat olivat laatoitetut. Alapohja oli tuuletettu 21 putken avulla ulos. Alakerrassa oli koko talon levyinen varastohuone, jossa on nykyinen alikäytäväholvi. Heti valmistumisensa jälkeen 1854 rakennus muutettiin naimattoman miehistön kasarmiksi ja tehtiin lavitsat ja varustekaapit 1180 sotilaalle. Kyseessä oli koko varuskunnan vahvistaminen sodan uhan vuoksi. 1855 tehtiin mansardin muotoon suojakatto kahdesta hirsikerrasta ja maatäytöstä. Seuraavana vuonna maatäyttö kuitenkin poistettiin ja hirsilatomuksen päälle tehtiin pellistä nelilappeinen aumakatto. Merivirasto luovutti rakennuksen maahallinnolle. 1858 madallettiin käymäläsiipien vesikattoa ja korjailtiin peltikatetta räystäiltä. Käymäläsiipien nivelosan ovet ja ikkunat uusittiin. Vuonna 1859 rakennukseen oli majoitettu suomalaisen sapööripataljoonan ja Viaporin tykistövaruskunnan miehistö. 1860-luvulla kaikkiaan 14 huoneeseen pystytettiin kolmeen riviin pilarit suojakaton tueksi ja tehtiin uudet kaksikerroksiset lavitsat. Neljä arestikoppia rakennettiin keskellä taloa, rakennuksen toisessa ja kolmannessa kerroksessa, olevaan poikkikäytävään. Alakerrassa rakennuksen läpi kulkenut holvikäytävä suljettiin, otettiin varastoksi ja rakennettiin kalteri-ikkuna ja suojaovi. Käymälätornit remontoitiin. Vuonna 1871 oli kaksi tupaa komppanioiden koulujen käytössä, kaksi räätälinverstaana, kaksi kansliana, kaksi tupaa vääpeleillä ja kolme varastona. Neljän arestikopin lisäksi loput tuvat olivat linnoitustykistön naimattoman miehistön majoitustiloina. Viisi hollantilaista ja yksi venäläinen uuni uusittiin täydellisesti ja vesikatto maalattiin. Käymälöihin rakennettiin L-muotoiset laajennukset ja tehtiin uudet jätekaivot. Vuosina 1877-80 poistettiin suojakatto, palkit vaihdettiin ja katepelti uusittiin. Samoin lattiat uusittiin, ikkunat ja ovet korjattiin ja uunit muurattiin uudelleen. Portaiden askelmia ja kaiteita korjattiin ja vesikatto maalattiin. Vuonna 1887 tehtiin käymälöihin uudet istuimet ja sinkkipisuaarit. Ilmanvaihtoa parannettiin erityisten uunien avulla. 1889 alakerran varastohuone muutettiin asuinkäyttöön. Vuonna 1890 päällystettiin kasarmin piha mukulakivillä. Kellarin kuivattamiseksi vedettiin salaoja rakennuksen etelä- ja länsisivuille. Koko talo otettiin toisen linnoituspataljoonan neljän komppanian käyttöön (622 majoitettavaa) häätämällä opetuskunta, kirjuri, päällysmiehet ja pakkotyöläiset. Vuosina 1906-09 korjattiin portaita, ikkunoita, peltikattoa, lattioita ja uuneja. 1910 käymälöistä erotettiin yksi istuin omaan eriöön. Sotavankileirin aikaan 1918-19 rakennus oli vankikasarmina no neljä. Suomen puolustuslaitoksen aikana 1900-luvulla Vaasan kasarmi oli 18.8.1964 asti Vaasan Rannikkotykistöpatteriston kasarmina, josta se siis on saanut nykyään käytössä olevan nimensä. Vuosina 1972-1974 rakennus korjattiin asuinkäyttöön. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 69 Vuonna 1927 rakennusnumero C I 25 Lähteet: MV SL VIK C 940-991. VA VSA 14092 17044 17098 15783 17057 15798. Kuva: MV SL VIK C 1868 vuodelta 1849.
Minäkertojan isä on hoidettavana Marian sairaalassa.
Fredrikinkatu 64
Vihdin kirkonkylä on tiiviisti kylänraitin varteen rakentunut, ajallisesti kerroksinen kunnan historiallinen keskus. Kirkonkylään välittömästi liityvät Vanhalan ja Sukselan kylät muodostavat Uudenmaan mittakaavassa merkittävän keskiaikaisperäisen kyläasutuksen viljelymaisemakokonaisuuden. Vihdin kirkonkylä on Hiidenveden Kirkkojärven rannalla. Sen rakennuskantaan kuuluvat Kirkkoniemessä keskiaikaisen Pyhän Birgitan kivikirkon rauniot, kirkonkylän mäellä maisemallisena kiintopisteenä 1700-luvun lopun rapattu tiilikirkko, kylänraitin yhteydessä seurakunnan ja kunnan julkiset rakennukset, kuten pappila, pitäjänmakasiini, entiset kunnantalot ja eri-ikäiset koulut 1800-luvun lopulta 1900-luvun lopulle sekä meijeri ja kirkonkylille ominaiset eri-ikäiset kauppa- ja pankkirakennukset. Vihdin kirkko on päätytornillinen erivartinen ristikirkko, jonka kuoriosa on kolmitaitteinen. Tornin empiretyylinen huippu on kahdeksankulmainen. Kirkkosalia kattaa laakea tynnyriholvi. Kiinteä sisustus edustaa yleisilmeeltään 1920-luvun klassismia. Sakariston ja kuoriholvin koristemaalaukset ovat Bruno Tuukkasen tekemät, alttaritaulu vuodelta 1846 Berndt Godenhjelmin maalaama. Kirkkotarhan lounaisreunassa on kaksi muurattua maanalaista hautaholvia 1790-luvulta. Oravalan Hiidenheimo-suvun hautamuistomerkki vuodelta 1930 on arkkitehti Kauno S. Kallion suunnittelema katettu pylväistö, jonka katossa olevat freskomaalaukset on suunnitellut ja toteuttanut koristetaiteilija Antti Salmenlinna 1936. Kirkonmäellä oleva sankarihauta-alue valkoisine puuristeineen kuuluu Suomen kauneimpiin. Niuhalan kylän kolmen kantatalon punamullatut 1800-luvun lopun päärakennukset sijoittuvat muun kylärakenteen joukkoon, Myyri keskiaikaisella kylämäellä, Liukas keskusraitin ja Kuortila eli Pikkupappila Kirkkoniemeen johtavan tien varressa. Keskusraittiin tukeutuva asuinrakentaminen on peräisin 1800-luvun lopulta jälleenrakennuskaudelle, kirkonkylän ranta-alueelle on rakennettu uudempaa omakotiasutusta. Vanhalan ja Sukselan keskiaikaisperäiset kylät sijoittuvat Kirkkojärven länsipuolen kumpuilevaan peltomaisemaan. Kylien halki kulkee vanha Turun maantie. Vanhalan rakennuskannasta merkittävimpiä ovat Ylöstalon rakennusryhmä, Peltolan harmaakivinavetta 1700-luvulta, Tähkälän talouskeskus sekä Juotilan päärakennus. Kunnansairaala eri-ikäisine sairaalarakennuksineen on Vanhalan kylässä. Sukselan kylän Laatta ja Ryyttä sijaitsevat keskiaikaisella kylämäellä peltojen ympäröimänä. Laatan aumakattoinen kaksikerroksinen päärakennus 1920-luvulta on maltillista uusklassismia. Päärakennuksen vieressä on Laattaan liitetyn Ryytän päärakennus 1770-luvulta. Arkkitehti Eliel Saarisen suunnittelema, Laattaan kuuluva Musta Huvila vuodelta 1905 on tien toisella puolella.
Vihti oli jo historiallisen ajan alussa keskimääräistä vauraampi ja suurempi maanviljelyspitäjä. Kylät olivat neljän, viiden talon ryhmäkyliä. Pitäjän hallinnollinen ja kirkollinen keskuspaikka muodostui keskiajan lopulla Niuhalan kylästä sekä naapurikylistä Vanhalasta ja Sukselasta. Pyhän Birgitan kirkko rakennettiin 1400-luvun lopussa Vihdin seurakunnan kirkoksi. Runkohuoneeseen liittyi sakaristo ja kirkkoa kattoi puuholvi. Holvissa ja sisäseinissä oli 1670 tehdyt maalauskoristelut. Kirkon viereen rakennettiin 1682 puinen kellotorni. Kostean maaperän vuoksi rapistunut keskiaikainen kivikirkko korvattiin 1772 valmistuneella Anders Piimäsen johdolla rakennetulla suurella tiilikirkolla. Kirkko paloi 1800-luvulla kahteen otteeseen salaman sytyttämänä. Vuoden 1818 salamaniskua seurannut Intendenttikonttorin suunnittelema korjaus, jossa myös seiniä korotettiin, toteutettiin Aksel Magnus Tolpon johdolla. Vuonna 1846 palon jälkeisessä, Theodor Johan Tolpon johdolla tehdyssä korjauksessa kirkko sai gotisoivia piirteitä. Arkkitehti Kauno S. Kallio suunnitteli uudistuksia 1928-29. Tällöin mm. tornin yläosa palautettiin Intendenttikonttorin piirustuksen mukaiseen asuun. Kiinteän sisustuksen uusimisen ohella ristivarret erotettiin runkohuoneesta, pohjoisesta tehtiin rippikoulusali ja eteläiseen sakaristo. Korjauksen 1982 suunnitteli arkkitehti Carl-Johan Slotte. Vihdin pappila rakennettiin rappeutuneiden rakennusten tilalle 1855 Intendetinkonttorissa laadittujen piirustusten mukaan, mutta myöhemmin rakennusta jatkettiin ja muutettiin. Pappilan leivin- ja väentupa muutettiin kanttorilaksi 1938. Pappilan maille 1811 rakennetun kookkaan, kolmikerroksinen viljamakasiinin suunnitteli kapteeni C.F. Arnkihl. Hirsimakasiini vuorattiin ja punamullattiin 1844. Niuhalan kylässä oli 1500-luvun loppupuolelta alkaen kolme taloa, Myyrin rustholli, Liukkaan verotalo ja kappalaisen puustelli Kuorttila. Kylä kasvoi hitaasti, 1800-luvun puolivälissä siellä oli neljä taloa, kuusi torppaa ja neljä muonamiesmökkiä. Myyri toimi kestikievarina ja käräjätupana nykyisen päärakennuksen ollessa vuodelta 1882, kivisen viljamakasiinin 1800-luvulta. Myös Kuortilan ja Liukkaan rakennukset ovat 1800-luvun loppupuolelta. Niuhalaan rakennettiin kansakoulu 1874 ja kunnantalo 1911, opettajattarelle asuintalo 1910-luvun lopulla ja kunnankirjurille 1920. Apteekkari rakennutti raitin varteen 1896 asuin-liikerakennuksen, jossa toimi pitkään Vihdin Säästöpankki 1900-luvulla. Meijeri rakennettiin 1908 (laajennukset 1923 ja 1954), työväenasuinrakennuksen vanhin osa 1936. Puhelinyhdistys sai oman talon 1930- ja 1940-lukujen taitteessa. 1938 rakennettua paloasemaa laajennettiin 1952. Pankkirakennuksia nousi raitin varrelle 1950-luvulta lähtien esim. Kansallis-Osake-Pankki 1955 (arkkitehti Niilo Kokko) ja Säästöpankki 1958 (arkkitehti Iikka Martas). Työväen Osuuskauppa aloitti keskusraitin varressa 1917-18. Maanviljelijäin Kauppaosakeyhtiön kauppatalo siirtyi heti valmistuttuaan 1929 Osuusliike Auralle ja oli 1940-luvulla SOK:n suurimpia sivumyymälöitä. Vihdinseudun Osuusliikkeen vanhin osa rakennettiin 1938. 1940-luvulla kylään nousi elintarvikeliikkeitä ja sekatavarakauppoja mm. Keskon tyyppipiirustusten mukaan. Toimintansa aloitti myös elokuvateatteri. Uusi kansakoulu rakennettiin Kirkkoniemeen 1955 Maaseudun keskusrakennustoimistossa laadittujen suunnitelmien mukaan. Sukselan Ali-Jaakkolan rusthollin päärakennuksessa 1930 aloittanut Vihdin yhteiskoulu siirtyi 1959 valmistuneeseen koulurakennukseen. 1800-luvun lopulla kirkonkylään rakensivat asuintalojaan käsityöläiset kuten nahkurimestari, satulaseppä ja kelloseppä, 1920-1950-luvulla kirkonkylissä asuvat ammattienharjoittajat kuten poliisi, kauppiaat, leipurit, teurastajat, kampaajat, vaatturit, autonkuljettajat ja rakennusmestarit. Osa rakennuksista oli paikallisten rakennusmestarien kuten J. Aarnin, osa arkkitehtien suunnittelemia. Vanhalan kantatilat Ylöstalo, Peltola, Juotila ja Tähkälä sijoittuivat Vanhalan rinteeseen Turkuun johtavan maantien varteen. Ylöstalon ja Juotilan nykyiset päärakennukset rakennettiin 1800-luvulla, Peltolan on purettu ja Tähkälän päärakennus rakennettiin 1930-luvulla. Peltolan navetta on harvinaista "fysiokraattista" tyyliä 1700-luvulta. Kunnansairaalan rakentaminen Vanhalan kylään alkoi jo 1800-luvun viimeisinä vuosina. Sukselassa mainitaan keskiajalla 5-6 taloa. Talomääräksi vakiintui neljä, joista kaksi, Jaakkola ja Sipilä siirtyivät 1800-luvulla pois keskiaikaiselta kylätontilta. Ali-Jaakkolassa toimi kestikievari 1920-luvulle asti maantien varressa. Laatan nykyinen päärakennus valmistui 1922 Jussi Paatelan suunnitelmien mukaan. Vieressä oleva Ryytän päärakennus rakennettiin 1770-luvulla.
Vihdin kirkonkylä ja Vanhalan viljelymaisema
Mikä yhteistä on Helsingillä ja Bulgarian pääkaupunki Sofialla? Kaupungeilla saattaa olla montakin yhdistävää tekijää, mutta yhden löysi Suomen Bulgarian suurlähetystö. Molemmissa kaupungeissa on keskeisellä paikalla Aleksanteri II patsas, Sofiassa häntä kutsutaan vapauttajatsaariksi. Sofian patsaan on veistänyt italialainen Arnoldo Zocci, Suomen patsaan taas Walter Runeberg.
Pakarinen, Esa
Sven Gladh: Muisteluksia lapsuudestani 1930-luvulta. Kertoo kouluelämästä 1934-1939.
Kara, Helena
projektiler
ammukset
projectiles
Netistä löytyi tieto, että ensimmäisen maailmansodan aikaisen linnoitusjärjestelmän suurin kallioluola sijaitsee Pasilassa, mutta mikä on sen tarkka sijainti? Sirkku Laineen kirjassa "Ensimmäisen maailmansodan aikainen maalinnoitus Helsingissä" on sivulla 29 karttapiirros Pasilan-Ruskeasuon linnoitteista. Sen mukaan luolat sijaitsevat Kivihaassa Hakamäentien pohjoispuolella. Saman kirjan mukaan luolat ovat nykyisin varasto- tai väestönsuojelukäytössä. Lähde: Laine, Sirkku: Ensimmäisen maailmansodan aikainen maalinnoitus Helsingissä. Helsingin kaupungin rakennusviraston julkaisuja 1996:3.
Ivan Falinin kuja 1
Rautalammin suurtilat on maan varsinaisen kartanovyöhykkeen ulkopuolelle syntynyt ilmiö, joka on leimannut alueen kulttuurimaisemaa. Säätyläisten rakentamilla suurtiloilla on suuri merkitys Rautalammin kirkonkylän maisemassa. Suurtilojen kulttuurimaisema liittyy Hankavedestä pohjoiseen nouseviin kapeisiin lahtiin. Sahalan ja Korholan tilojen arvokkaat rakennusryhmät sijaitsevat laajojen peltojen tuntumassa. Karjalan kartano sijaitsee kirkonkylän itäpuolella niin, että sillä on maisemallinen yhteys Rautalammin kirkkoon. Kirkonkylän ulkopuolella, Hankaveden itäpäässä on Ropolan kartano kaksikerroksisine päärakennuksineen ja järveen laskeutuvine puistoineen. Sahalan tilan päärakennus ja talousrakennukset on rakennettu 1800-luvun alkupuolella. Sahalalla on keskeinen asema Z. Topeliuksen Finland framstäldt i teckningar -teoksen Rautalammin maisemaa esittelevässä piirroksessa. Rautalampi oli harvoja maaseutua esittäviä piirroksia yllä mainitussa teoksessa.
Rautalammille muodostui isojaossa useita säätyläistiloja virkatalojen liikamaille. Sahala eli Tyyrinvirta on 1500-luvun rälssitila, joka oli 1560-luvulla Olavinlinnan linnanvouti Kustaa Fincken omistuksessa. 1600- ja 1700- luvuilla tilan omistus siirtyi monta kertaa. Rovasti Krogius osti sen 1781, jolloin nykyinen talouskeskus rakennettiin. Tila siirtyi nykyiselle suvulle 1873. Korholan kartano, Sahala ja Ropola ovat siirtyneet matkailu- ja ravintolakäyttöön.
Rautalammin suurtilat (Ropola)
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Osbergin konetehdas
Wuorimies, asunto-osakeyhtiö
Heinäsirkka
"Avajaisissa oli koko stadion täynnä ja itse presidentti piti puheen." (S. 145.)
Hanna työskentelee stadionilla muonituslottana Kaatuneiden Urheilijain muistokisoissa kesällä 1940.
Sinikka Vainio: Kestikievareita Malmilla ja Tapaninkylässä. Siltamäen kestikievari.
"Onneksi Kasarminkadulla ei näkynyt sen paremmin kasakoita kuin muitakaan sotilaita. Vain harmaakivisen uusmaalaisten talon edessä seisoi muutamia meikäläisiä, taisivat olla osakunnan omia poikia. Nöyrästi antoivat nuoret miehet tietä, kun pujottelin heidän ohitseen ulko-ovesta sisään." (S. 35.)
Anna Ahlstedt työskentelee suurlakon aikaan uusmaalaisten osakunnan talossa painamalla ruoka-avustuskuponkeja. Osakunnan tiloissa hän myös tapaa salaisen rakkautensa.
Rinne, Teemu
Pietarin suojaksi rakennetun puolustusketjun yksi osa on Viaporin meri- ja maalinnoitus. Se on yksi merkittävimmistä I maailmansodan aikana rakennetuista linnoituskokonaisuuksista. Helsinkiä ympäröivä, maa- ja meriasemista muodostuva linnoitusketju antaa hyvän kuvan linnoitustekniikasta ja sen kehityksestä ensimmäisen maailmansodan aikana. Puolustusketjun hyvin säilyneet, tyypilliset ja harvinaiset osat ja kokonaisuudet edustavat eri linnoitusvaiheita, rakennustapoja, historiallista kerroksellisuutta, linnoitusjärjestelmän alueellista laajuutta ja maisemallisia arvoja. Maalinnoitus kehystää Helsinkiä kahtena puolikaaren muotoisena ketjuna Vantaan, Helsingin ja Espoon alueilla. Maarintaman puolustusvarustukset ovat yleensä asutuksen keskellä. Maarintaman ensimmäinen harva puolustusketju 6-7 kilometrin päässä Helsingin keskustasta rakentuu yleensä maavalleista mäkialueilla. Parhaiten säilynyt esimerkki on Länsi-Herttoniemessä Viikin pelloilta nousevan harjanteen päällä. Toinen ja kolmas linnoitusketju noin 10-12 kilometrin päässä keskustasta on yhtenäisempi ja rakennusaikanaan moderni kantalinnoitettu ketju, jossa tukikohdat muodostuvat erillisistä puolustus-, huolto- ja tykistöasemista. Etulinjan tulipesäkkeitä ja suojahuoneita on kaivettu maahan tai louhittu kallioon ja vahvistettu harkkomuurauksella tai betonilla. Etulinjan takana olevat varustukset on kätketty maastoon. Uloimman puolustusvyöhykkeen kantalinnoitettuja asemia ovat Vantaan Mustavuorella ja Länsimäellä sekä Helsingin Kivikossa, Jakomäessä ja Kontulassa olevat laajoina kokonaisuuksina säilyneet tukikohdat, jotka antavat hyvän kuvan tukikohtien rakennustekniikasta, hajasijoittelusta (puolustusasemat, suojavallit, piikkilankaesteet, luolat, huoltoalueet ja tieverkostot) sekä avoimista ampuma-aloista. Yksittäisiä hyvin säilyneitä rakenteita ovat mm. Vantaalla Maratonpuiston puolustusasemat, Helsingissä Maununnevan suojahuoneet ja asemat ja Myllypuron tykkipatteri. Ala-Malmin Ormusmäessä taisteluasemien luolasuojat ovat sodan loppuvaiheessa rakennettuja. Tuomarinkylän kartanon pihapiirissä olevassa puolustusasemassa on ainoa ehjänä säilynyt katettu konekivääriasema sekä kaksi tähystysasemaa ja suojahuone. Kannelmäen katettujen taisteluhautojen jäänteet ovat ainoat laatuaan. Puolustushistorian eri kerroksia näkyy Vartiokylässä, jossa ovat sekä Linnavuoren linnoituslaitteet että varhaiskeskiaikainen mäkilinna. Pajamäessä on edustavan puolustusaseman lisäksi toisen maailmansodan aikaisia ilmatorjunta-aseman rakenteita. Espoossa Mäkkylän ja Vallikallion mäkien varustuskokonaisuuksissa on sekä tyypillisiä että harvinaisia rakennusratkaisuja, tuliasemia, tykkiteitä ja luolia. Komendantinkalliolla on toisen maailmansodan ilmatorjuntarakenteita. Vallikalliolla on mm. ehjä tähystysasema ja suojahuone. Leppävaaran kalliolla on harvinaisia kaponieerirakenteita. Sisällissodan aikana asemissa taistelivat kaupunkia puolustavat punaiset ja etenevät saksalaiset. Laajalahdessa Koivistontien varrella sijaitsevalla linnoituskukkulalla on tyypillisiä harkkokivestä ja betonista rakennettuja linnoituslaitteita. Westendissä maalinnoituksen uloimman vyöhykkeen läntisimmän pisteen harvinaiset ja tyypilliset linnoituslaitteet ovat kalliojyrkänteellä. Merilinnoitusketjun linnakkeet ja puolustusasemat ovat Helsingin edustan saarilla. Sisä- ja ulkolinjasta muodostuvaan puolustusketjuun sisältyy myös vanhempia linnoituslaitteita ja nuorempia puolustusrakennelmia. Sisävyöhykkeeseen kuuluvat mm. Itäinen Pihlajasaari, Suomenlinna, Vallisaari ja Kuninkaansaari. Etulinjan muodostavat Helsingin edustalla Itä-Villinki, Santahamina, Isosaari, Kuivasaari, Harmaja, Katajaluoto, Rysäkari ja Espoossa Miessaari. Meririntaman linnoituskokonaisuuteen kuuluvat laituri, aallonmurtaja, mukulakiviset tiet, kapearaiteinen rautatie, tykkipatterit, valonheitinasemat, mittaustornit ja varastot. Kasarmi- ja asuinrakennuksia on säilynyt mm. Rysäkarilla, Katajaluodolla ja Miessaarella. Betonipatteri käsittää mm. neljä avoasemassa olevaa tykkiä, joilla on maanalaiset ammusvarastot ja suojahuoneita. Monet merilinnoituskohteet ovat edelleen sotilasalueita.
Venäjän ja erityisesti Pietarin kaupungin puolustuksen kehittäminen Saksan uhkaa vastaan alkoi 1900-luvun alkupuolella. Taustalla oli tappiollinen, Japania vastaan käyty sota, jossa Venäjä menetti merkittävän osan laivastoa. Asian kiireellisyyden ja kustannusten vuoksi ratkaisuksi nähtiin Suomenlahdelle rakennettavat rannikkolinnakkeet. Pohjois-Itämeren ja Suomenlahden saariston linnoittaminen alkoi kuitenkin vasta 1910-luvulla. Aivan ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä päälinnoituksen muodosti Tallinnan, Porkkalan ja Hangon välillä sijaitseva nk. Pietari Suuren merilinnoitus, jonka lisäksi rannikkolinnoituksia sijaitsi useissa puolustuslinjoissa eri puolilla saaristoa. Yhden osan puolustusta muodosti Helsingin Kruunuvuorenselällä ja Katajanokalla sijaitseva sotasatama, jonka puolustuskalusto oli kuitenkin pahasti vanhentunut. Ruotsin vallan aikana rakennettu Viapori uudistettiin ja laajennettiin ensimmäisen maailmansodan aikana meri-, maa- ja ilmapuolustukseen kykeneväksi linnoitukseksi. Viaporin linnoitus (Krepost Sveaborg) laajeni Helsingin edustan ulkosaarille. Varsinaiset puolustuslaitteet sijoitettiin laajaksi kehäksi Viaporin, Kruunuvuorenselän ankkuripaikan ja Katajanokalla sijaitsevan laivastoaseman ympärille. Sotasataman mantereen puoleinen selusta päätettiin suojata kaupungin ympärille rakennettavalla kenttälinnoitevyöhykkeellä. Meripuolustusta palvelevat linnoitustyöt aloitettiin ulommaisen linjan saarilla 1914. Sodan aikana valmistuivat betoniset ja raskaasti aseistetut patterit Pyöräsaareen, Miessaareen, Rysäkarille, Katajaluodolle, Harmajaan, Kuivasaareen, Isosaareen, Itä-Villinkiin ja Vuosaaren Skatanniemelle. Toisen linjan muodostivat vanhemmat linnoitussaaret Lauttasaari, Melkki, Pihlajasaaret, Harakka, Viaporin keskuslinnoitus (Suomenlinna), Lonna, Vallisaari, Kuninkaansaari, Nuottasaari ja Vasikkasaari. Maarintaman ensimmäisten kenttälinnoitteiden rakentaminen alkoi 1914. Linnoitteet muodostivat kaksi ketjua Pikku Huopalahdesta Vantaanjoen suuhun ja Länsi-Herttoniemestä Roihuvuoreen. Linnoitusketjujen piti estää saksalaisten pääsy liian lähelle laivastoasemaa. Ensimmäisen sotavuoden jälkeen maalinnoitusten suunnitelmia muutettiin sotakokemusten, taktiikan ja tykistön kehittymisen vuoksi. Linnoitustöiden toinen vaihe alkoi 1915. Keveät kenttälinnoitteet korvattiin järeämmillä toisen ja kolmannen vyöhykkeen kantalinnoitteilla, joita ryhdyttiin rakentamaan kauemmaksi Helsingistä. Betoni alkoi myös syrjäyttää kiveä rakenteiden pääosana. Linnoittamisen seurauksena Helsinki muuttui seuraavina vuosina valtavaksi linnoitustyöleiriksi. Asemat hajautettiin laajalle alueelle ja taisteluhaudat sijoitettiin usein maisemaa hallitseville mäkialueille. Tukikohtiin liittyi lisäksi laajat avohakkuut ampuma-alan saamiseksi. Työt jatkuivat syksyyn 1917 saakka, jolloin Venäjän vallankumous ja sitä seuranneet Suomen itsenäistyminen ja sisällissota keskeyttivät työt. Maarintaman eturintamaan rakennettiin yhteensä 36 kantalinnoitettua tukikohtaa, jotka ulottuivat laajana kaarena Espoosta Helsingin kautta Vantaalle. Suomen itsenäistymisen jälkeen maa- ja merilinnoituksen varustuksilla ei ollut merkittävää roolia Suomen sisällissodassa. Ainoastaan Leppävaarassa ja Ruskeasuolla olleet linnoitteet olivat punaisten käytössä huhtikuussa 1918 käydyissä taisteluissa. Myöhemmin maalinnoituksen luolia otettiin varastokäyttöön ja rakenteita räjäytettiin metalliromun vuoksi. Linnoiteita on tuhoutunut pääkaupunkiseudun asutuksen ja liikenneyhteyksien rakentamisen yhteydessä. Lisäksi rakenteita on jäänyt fragmentteina asutuksen sisään. Meririntaman linnakkeet otettiin itsenäistymisen jälkeen puolustusvoimien käyttöön ja niitä käytettiin 1918 lisäksi vankileireinä. Meririntaman linnoituksia uudistettiin myöhemmin ja niillä oli merkitystä vielä toisessa maailmansodassa ja myöhemminkin meripuolustuksen osana. Maa- ja merilinnoituksen rakenteet katsottiin muinaismuistolain tarkoittamiksi kiinteiksi muinaismuistoiksi 1971.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Rysäkari)
Tähtitorninvuori
Bottoms Up, ravintola
Sorvali, Ritva
Temppeliaukion kirkko
Rihtniemen kylä kalasatamineen Varsinais-Suomen pohjoisosassa edustaa Varsinais-Suomen pohjoisosien pienipiirteistä rannikkoasutusta, jonka sijoittumisperiaatteet ja perinteinen rakennuskanta ovat säilyneet hyvin. Rihtniemi sijaitsee Pyhärannan pohjoisosassa, mereen pistävällä niemellä Rauman ja Uudenkaupungin välisellä purjehdusreitillä. Kylän toimeentulo on tullut merkittävissä määrin kalastuksesta ja mäntyä kasvavassa ja kallioisessa rinteessä on useita tästä elinkeinosta kertovia pienasumuksia. Keskeistä osaa kylän perinteisen elinkeinon kannalta edustavat kylän sataman kala-aitat 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Epäsäännöllisesti sijoitetut viisi aittaa muodostavat tiiviin ryhmän kylän satamassa, jossa on myös edelleen käytössä olevia verkonkuivaustelineitä. Kantatilat Vilhelmintalo ja Kustaantalo sijaitsevat pienen viljelyaukean laidoilla. Vilhelmintalo sijaitsee kivinavettoineen ja muine talousrakennuksineen vanhalla kylätontilla ja Kustaantalo vanhan viljelyaukean pohjoislaidalla. Vilhelmintalolle johtaa koivukuja ja tie satamaan kulkee sen kautta. Rihtniemen alueella on runsaasti kiviaitoja.
Rihtniemen seutu rajoittui keskiajalla pohjoisessa ja idässä erämaavyöhykkeeseen ennen Kokemäenjoen laaksoa ja Pyhäjärven tienoota. Varsinais-Suomen rannikkoon verrattuna seutu oli harvaan asuttua. Rihtniemi, jota kutsuttiin Ojalaksi, oli yksinäistalo 1540. Talo luovutettiin eversti Åke Tottin ratsumiestilaksi vuoden 1630 tienoilla. Soop-suvun omistukseen siirtynyt läänitys palautui kruunulle 1680-luvulla, jonka jälkeen tila on ollut saman suvun hallussa 1900-luvulle asti. Rihtniemen talo jaettiin 1744 ja molemmat talot ostettiin perinnöksi 1761. Rannikkokylän toimeentulo saatiin pääasiassa kalastuksesta ja merenkäynnistä, joiden ohella harjoitettiin myös maanviljelystä. Pyhärannan pohjoisimmissa kylissä ammattikalastus säilytti asemansa vielä 1900-luvun alkupuolella.
Rihtniemen kylä
'Suhonen pysäytti auton sammuneen katuvalon alle kadun varteen noin 50 metrin päähän Hiihtomäen asunnosta. Katu sijaitsi tällä kohdalla koilliseen suuntaavan Itäväylän länsipuolella. Matkaa Herttoniemen metroasemalle oli nelisensataa metriä.' (s. 181)
Joutsamo ja Suhonen tavoittavat ryöstöstä epäiltyä Rautista tämän asunnolta Hiihtomäentieltä.
Virpi perustaa herkkupuodin & catering-yrityksen, Cielo di Cucina, Hietalahdenkadulle torin tuntumaan.
Jussarön kaivossaaren monipuolinen kultuuriympäristö, majakkapaikka sekä luotsi- ja kaivosyhdyskunta kuvastavat Suomenlahden kalastuksen, merenkulun, puolustuksen ja kaivostoiminnan historiaa useamman vuosisadan ajalta. Jussaröllä on ollut keskeinen merkitys Suomenlahden saaristoväylän merenkulussa. Saaren 1800-1900-luvun kaivostoiminnalla, joka on ollut mittakaavaltaan merkittävää, on teollisuushistoriallista arvoa. Jussarön laaja saari sijaitsee Tammisaaren uloimmalla saaristovyöhykkeellä noin 18 km kaupungista etelään. Jussarön ja Lill-Jussarön välisessä salmessa sijaitseva tuulilta suojainen luonnonsatama on muodostanut merenkulun kiintopisteen Suomenlahden saaristoväylällä. Salmesta on tehty hylkylöytöjä. Jussarön eteläosaan 1891 valmistunut tiilimajakka on räjäytetty poikki toisessa maailmansodassa ja sen tyviosan päälle on myöhemmin rakennettu merivartitorni. Majakanvartijoille kuuluneet rakennukset ovat sijoittuneet tornin juurelle. Jussarön pohjoisrannan luotsiyhdyskunnasta on jäljellä vielä vanha luotsimökki, Kullakojan, joka on peräisin 1800-luvun alkupuolelta. Saaren kallioperä sisältää rautamalmia. 1800-luvun kaivostoiminnasta on saaren pohjoisosassa jäänteenä kymmenkunta saaren poikki nauhamaisesti kulkevaa kaivosaukkoa varppikasoineen. 1960-luvulla perustettu kaivos sijaitsee pääsaaren eteläosassa, jossa on 250 metrin syvyinen vaakatasossa louhittu kaivoskuilu sekä kymmenkunta tuotantorakennusta, mm. murskaamo, rikastamo, konepaja ja varastotiloja. Kaivokselta saaren pohjoisosaan rakennettuun satamaan johtavan tien lounaispuolella on kaivostyöläisten työviikon aikaista oleskelua varten rakennettuja asuinrakennuksia. Saaren koillisosassa on jäänteitä venäläisten 1910-luvun keskeneräiseksi jääneestä linnoitushankkeesta. Saaren rakentamaton länsiosa kuuluu Tammisaaren kansallispuistoon.
Jussarön saari mainitaan satamapaikkana keskiaikaisissa väyläselostuksissa. Perimätiedon mukaan saarella sijaitsi kirkko tai kappeli ja hautausmaa. Saaren kiinteästä asutuksesta ei ole tietoa ennen 1700-lukua. Luotsitoiminta alkoi 1800-luvun alussa ja 1830-luvulla saarelle perustettiin luotsiasema. 1800-luvun aikana saarelle syntyi kalastaja- ja luotsiyhteisö. Jussarön malmin hyödyntämistä ryhdyttiin tutkimaan 1830-luvulla. Saaresta saatava malmi korvasi Suomen rautaruukkien malminsaantia sen jälkeen, kun Suomi oli liitetty Venäjään. Louhinta jatkui jaksoittain vuoteen 1861, jolloin kaivostoiminta lakkautettiin kannattamattomana. Rakennukset myytiin ja kuljetettiin saarelta. 1900-luvun alkupuolella saarella suoritettiin koelouhintaa ja päätös kaivoksen avaamisesta tehtiin 1959. Mantereelle rakennettiin 1960-luvulla Koverharin terässulatto jalostamaan Jussarön rikastetta. Kaivostoiminta lakkasi 1967.
Jussarön kaivossaari
"Baaritiskin yläpuolella oli rohkaiseva kyltti: Kaikki asiakkaat tuottavat meille iloa. Toiset tulemalla, toiset lähtemällä. Pieni Pubi olisi todellakin ollut viihtyisä ilman asiakkaita."
Somermäki, Jarmo
Läntinen ja pohjoinen rantavarustus
Särkän pohjoinen rantavarustus sulki aikoinaan koko saaren pohjoisosan lähes rantaviivaa seuraavana muuriketjuna. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1751 ja työt saatiin päätökseen vuonna 1757. Varustuksen pohjoisinta kärkeä nimitettiin rantavarustuksen bastioniksi. Rantavarustus muodostui harmaakivimuurista ja maavallista. Rintamuurissa ei ollut ampuma-aukkoja muualla kuin em. bastioniosan oikeassa kyljessä, ts. muurinosassa, jonka taakse jää nykyään pukusuoja F 9. 1770-luvulla harmaakivimuureja korotettiin sekä muuraamalla että korottamalla muurin päällä olevaa maavallia. Maasta rakennettuja ampumatasanteita levennettiin ja korotettiin, ja niiden tueksi rakennettiin harmaakiviset tukimuurit. Rintavarustuksen maavalleihin avattiin tykkiaukkoja. Venäläisen kauden alussa, vuonna 1809, avattiin pohjoisrantaan päälaiturin luo uusi komea uusklassinen, holvattu linnoitusportti. Tämä muurinosa on nykyään purettu. Rantavarustuksen huonokuntoisia muureja kunnostettiin 1830-luvulla ja samalla muureja ja maavalleja myös korotettiin. 1860-luvulla rantavarustuksen länsiosasta alettiin käyttää nimitystä patteri 1. Patterin 1 ja kaponieeri Törnen väliin rakennettiin maavalliin hirsirakenteinen ammusvarasto. Maavalleja muotoiltiin jälleen uudelleen. 1880-luvulla patterin keskiosan maavallia levennettiin ja rintavarustukseen rakennettiin ammuskomerot. 1890-luvulla patteri uudistettiin viimeisen kerran, kun sinne oli tarkoitus sijoittaa kääntyvällä lavetilla varustetut 8" tykit. Samassa yhteydessä muotoiltiin uudelleen myös ampumatasanteille johtavat luiskat. Vuonna 1908 patterilla mainitaan olleen neljä 6" mörssäriä ja kaksi 57 mm rannikkotykkiä. Suomalaisella kaudella rantavarustuksen muureja on korjattu muinaistieteellisen toimikunnan toimesta 1930-luvulla ja Suomenlinnan hoitokunnan työnä 1980-luvulla. Läntisen rantavarustuksen edessä kulkeva laituri rakennettiin Helsingin olympialaisia varten vuonna 1952. Samassa yhteydessä puhkaistiin muuriin kaponieeri Törnen kupeessa porttiaukko. Laiturialueella on suoritettu myöhempiä muutoksia Merenkävijät ry:n toimesta. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla patteri 1 Lähteet: KA VSA 17044. KrA L 1-38. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL Valokuvakokoelmat. MV SL VIK SÄ 27-50. Pettersson, Lars, 1947. Särkänlinnan vaiheita. Merenkävijät ry:n vuosikirja. Talvio, Paavo, 1982. Viaporin linnoitus ja sen tykistö vuosisadan vaihteesta vallankumoukseen. Sotahistoriallinen aikakauskirja 2.
Cafe Engel
tunnel
tunneli
Petäjäveden vanha kirkko on pohjoismaisen puurakentamistaidon ja –perinteen korkeatasoinen ja hyvin säilynyt esimerkki. Kirkossa yhdistyvät ainutlaatuisella tavalla kansanomainen puurakennustaito ja hirsisalvostekniikka sekä yleiseurooppalaiset kirkkoarkkitehtuurin tyylipiirteet. Maisemalliset puitteet kirkolle luo Jämsänveden Kirkkolahti, jonka äärelle on sijoittunut myös seurakunnan uusi kirkko. Agraarimaiseman ympäröimä vanha kirkko sekä kirkonkylän taajamassa sijaitseva uusi kirkko muodostavat vuosisataisen katkeamattoman seurakunnallisen jatkumon sekä asutusrakenteen kehitystä kuvastavan parin. Petäjäveden vanha kirkko tapuleineen ja kirkkotarhoineen on sisällytetty Unescon Maailmanperintöluetteloon. Kirkkoniemellä sijaitseva Petäjäveden vanha kirkko on valmistunut paikallisten kirvesmiesten rakentamana 1763-1765 rakennusmestari Jaakko Klemetinpoika Leppäsen johdolla. Kirkko on muodoltaan tasavartinen ristikirkko johon kuuluu yhdyskäytävällä lisätty kellotapuli, jonka on rakentanut Leppäsen pojanpoika Erkki Jaakonpoika Leppänen 1821. Kirkon hirsiseinät ovat ulkopuolelta laudoittamattomat. Kirkkoa kantaa jyrkkä ja ristivarsien päistä aumattu paanukatto. Kirkkoon saavutaan tapulin pohjakerroksen kautta. Sen sisätila on ristinmuotoinen ja sen sakarat kapenevat barokin suosiman valeperspektiivin tapaan ulospäin. Keskellä olevan kellojen nostoaukon kohdalla on säteittäin sijoitetuista laudoista koottu sininen ympyräsommitelma, taivaspyörylä. Kirkkosalin ristivarsissa on korkealle kaartuvat tynnyriholvit ja ristikeskuksen yllä kulmikas välikattokupoli. Holvauksen leveät veistolaudat on kiinnitetty seinien ja niiden päällä olevan sidehirsirakenteen varassa oleviin kattotuoleihin. Kirkkosalin seinät ja holvit ovat maalaamattomat. Vain holvien peiterimoissa ja seiniä jäykistävissä sidehirsissä on punaisella tehtyä maalauskoristelua. Saarnastuoli on kirkkorakennuksen ikäinen. Alttaritauluna on Carl Fredrik Blomin maalaama Pyhä ehtoollinen vuodelta 1843. Sama taiteilija on tehnyt sakariston toisen oven päällä olevat Lutheria sekä Moosesta laintauluineen esittävät öljymaalaukset. Järvimaisemaan kuuluvat Siltaniemi, jossa on kanttorilan tilakeskus 1800- ja 1900-luvun vaihteesta sekä kapea Solikkosaari, jota valtatie 23 ylittää. Vanhan kirkon länsipuolella sijaitseva Lemettilän maatilan eheä rakennusryhmä peltoineen sekä luoteispuolen sodanjälkeisen asutustoiminnan myötä syntynyt omakotialue kuuluvat vanhan kirkon ympäristöön. Lemettilän maatilan asuin- ja tuotantorakennukset ovat 1800- ja 1900-luvuilta. Petäjäveden ns. uusi kirkko on puinen sisäviisteinen ristikirkko Petäjäveden taajaman tuntumassa kuivalla mäntykankaalla.
Jämsän emäseurakuntaan kuuluneen Kuivasmäen eli Petäjäveden talolliset rakensivat 1720-luvulla vaatimattoman saarnahuoneen. Vanha kirkko rakennettiin edeltäjänsä paikalle 1763-1764 Laukaassa pitäjänpuuseppänä toimineen rakennusmestari Jaakko Klemetinpoika Leppäsen johdolla. Kellotapulin rakentamisesta vastasi 1820-luvun alussa isänsä ja isoisänsä ammatissa jatkanut Erkki Jaakonpoika Leppänen (1776-1856). Samalla kirkon itäpäähän tehtiin uusi sakaristo ja kirkon ikkunat suurennettiin. Vanha kirkko jäi autioksi Kirkkosalmen vastarannalle 1879 rakennetun uuden kirkon valmistumisen jälkeen. Kirkkoa korjattiin ensimmäisen kerran seurakunnan 200-vuotisjuhliin 1928. Sen määrätietoinen hoito ja korjaaminen rakennusmuistomerkkinä alkoi 1950-luvun lopulla. Petäjäveden uuden kirkon suunnitteli arkkitehti August Boman ja rakennusmestarina toimi Jaakko Kuorikoski. Uuteen kirkkoon ei rakennettu kellotapulia ja hautausmaata vaan seurakunta käytti edelleen vanhemman kirkon tapulia ja hautausmaata. Uusi kirkko korjattiin 1937 arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitelmin ja 2000-luvun alussa.
Petäjäveden vanha ja uusi kirkko ympäristöineen
Maria Turtschaninoffin urbaani fantasia tenhoaa lukijansa niin, että kirjaa on vaikea laskea käsistään. Hätkähdyttävän taitavaa kerrontaa! Jo pienestä saakka helsinkiläistyttö Alva on kontrolloinut ympäristöään. Hän muistaa valokuvantarkasti aivan kaikki tapaamansa ihmiset. Hän on myös rekisteröinyt mieleensä kaikki mahdolliset pakoreitit kotikortteleissan, hän on mestari piiloutumaan ja tarkkailemaan muita. Mutta Alva ei tajua, miksi hän on erilainen kuin muut. Alva ei nimittäin muista eikä tiedä mitään kolmesta ensimmäisestä vuodestaan. Siksi hänen epäilyksensä eivät herää, kun nahkatakkinen ja karismaattinen nuori mies, Nide, etsii hänet käsiinsä. Hätkähdyttävän komea Nide haluaa näyttää Alvalle, mihin tyttö oikein kuuluu: kaupunkiin joka sijaitsee Helsingin alla. Siellä, outojen olentojen kansoittamassa maailmassa Alvan muistot alkavat vähitellen palata, mutta niistä ei ole enää hyötyä. Nide ei nimittäin olekaan mikään tavallinen mies, ensinnäkin hänellä on häntä Parkouria harrastava Joel on Alvan rinnakkaisluokalla, hän on aina ollut salaa rakastunut tyttöön. Kun Joel näkee Alvan katoavan maan alle, hänen on pakko seurata perässä. Yhdessä he joutuvat järisyttäviin seikkailuihin, joissa heidän pitää taistella pahuutta ja aikaa vastaan. Kirjassa joudutaan perimmäisten kysymysten äärelle -- olemmeko vastuussa esi-isiemme teoista? Nykypäivän sykkivä Suomi kohtaa kansanperinteen tarinassa, jossa rakkaus ja luottamus punnitaan. Sydän pamppaillen lukija seuraa rohkeita yläasteikäisiä nuoria, jotka joutuvat vaarallisesta tilanteesta toiseen. Samalla lukija saa seurata nuorten minuuden kehitystä äärimmäisissä olosuhteissa, samoin kuin ystävyyden kehittymistä rakkaudeksi. Myös Helsinki herää hienosti eloon huikeassa tarinassa. www.tammi.fi
Kahvila Piper
Ruotsalaisella kaudella nykyisen kahvilarakennuksen paikalla sijaitsi pieni harmaakivisokkelille perustettu puinen huvimaja, jonka tarkka rakennusajankohta ei ole tiedossa, oletettavasti se rakennettiin 1700-luvun viimeisillä vuosikymmenillä. Tämä pieni antiikin pienoistemppeliä jäljittelevä rakennus oli tärkeä osa Piperin puiston kokonaissuunnitelmaa ja se sijaitsi puiston näkyvimmällä paikalla, pääkäytävän päässä pääty kohden tulijaa. Vanha huvimaja purettiin lukuunottamatta osaa kellarikerroksesta vuonna 1874, ja paikalle rakennettiin uusi huvimaja, jonka runko-osan laajuus oli sama kuin puretun rakennuksenkin, mutta sen itäpuolelle rakennettiin suuri kuisti ja länsiosaankin tehtiin pieni laajennus. Rakennuksen kellarikerrokseen rakennettiin kolme pientä huonetta, joista yksi oli keittiö. Vuonna 1891 rakennuksessa tehtiin perusteellinen korjaus, kun se muutettiin väliaikaiseksi kesäasunnoksi kahta perheetöntä tai yhtä perheellistä upseeria varten. Rakennuksen lattiat uusittiin ja kellarikerrokseen tehtiin kiskojen varaan rakennetut tiiliholvit eli ns. kappaholvit. Vuosiselostuksissa vuosilta 1895-1900 mainitaan rakennuksen yläkerrassa sijainneen puolalaisen, siis roomalaiskatolisen kappelin ja rakennuksen alakerrassa asuneen yhden insinöörihallinnon työntekijän. Rakennus säilyi ilmeisesti samassa käytössä venäläisen kauden loppuun. Heti suomalaisen kauden alussa, v.1919 Kustaanmiekka ja Susisaari julistettiin Muinaistieteellisen toimikunnan valvomaksi muinaismuistoalueeksi. Paria vuotta myöhemmin perustettiin Ehrensvärd-seura vaalimaan saaren muinaismuistoja ja edistämään linnoituksen historian tuntemusta. Jo perustamisvuonnaan v.1921 seura teki aloitteen kahvilatoiminnan aloittamisesta Suomenlinnassa. Kirkollis- ja opetusministeriön päätöksellä seuralle myönnettiin "yksinoikeus kahvila- ja ravintolaliikkeen harjoittamiseen historialliselle museolle kuuluvalla alueella kahdenkymmen vuoden aikana", ja samalla se oikeutettiin rakentamaan "ravintolahuoneusto" Piperin puistoon. Kahvilatoiminnasta kertyneet varat tuli käyttää Suomenlinnan muinaismuistojen säilyttämiseen ja saarten kaunistamiseen. Rakennustyö toteutui kuitenkin vasta vuonna 1928. Tuolloin purettiin huonokuntoinen puolalainen kirkko kellarikerrosta lukuunottamatta ja vanhoille perustuksille rakennettiin nykyinen, arkkitehti A.W.Ranckenin piirtämä kahvilarakennus. Rakennuttajana oli Muinaistieteellinen toimikunta. Kahvila rakennettiin antikisoivaan tyyliin, kuten edeltäjänsä 1700-luvulta, mutta sen julkisivu käännettiin poispäin puiston alkuperäiseltä keskiakselilta. Rakennuksessa on toiminut kesäkahvila aina sen rakentamisesta asti ja kahvilatoimintaa on harjoittanut pääasiallisesti Ehrensvärd-seura. Tilapäisesti se on ollut vuokrattuna myös muille yrittäjille. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 57 Vuonna 1927 rakennusnumero B II 21 Lähteet: KA VSA 15798 17044. MV SL VIK B 1, 2, 1618-1628. MSHKA Pietari Fond 326 delo 12346. MV SL MTT:n saapuneet kirjeet v.1921 MV SL Piirustusarkisto 302 (ja tähän liittyvä työselostus) A.W.Rancken, Oskari Kivistö 1928 MV SL Piirustusarkisto 2058 a-c 1421 a-c MV SL Piirustusarkisto 1422 1-20 (korjaussuunnitelmat) Esko Vormala 1970 Tandefelt, Heikki: Samfundet Ehrensvärds verksamhet 1921-1928.Bidrag till Sveaborgs historia I. 1929.
Stubbenin majakkayhdyskunta tunnusmajakoineen, luotsaukseen liittyvine rakennuksineen ja rakenteineen sekä avomeripyyntiin liittyvine muinaisjäännöksineen ilmentää paitsi merenkulun turvaamisen kehitystä eri vuosisatoina myös Pohjanmaan saaristolle tyypillistä varhaista pyyntielinkeinoa. Stubben koostuu kahdesta kapean salmen erottamasta saaresta, Lillskäristä ja Storskäristä. Storskär on noin 900 metrin pituinen louhikkoinen harjanne, jonka matalilla rannoilla kasvaa lehtimetsää ja keskiosissa tiheää pensaikkoa. Storskärin korkeimmalla kohdalla on 16,8 metriä korkea puurakenteinen tunnusmajakka. Majakkatornissa, jossa on klassillisen arkkitehtuurin piirteitä, on kahdeksankulmainen, hieman ylöspäin kapeneva runko ja matala vesikatto ja sen huipulla koristeellinen puuristi. Saaren pohjoisosassa on huvilaksi muutettu pieni luotsivartiotupa vuodelta 1849, sekä raunioita 1900-luvun alussa rakennetusta luotsiasemasta. Storskärillä on runsaasti 1500-luvulta lähtien harjoitettuun avomeripyyntiin liittyviä kivirakennelmia. Lisäksi kohteessa on kalastajien ja luotsien raivaamia polkuja sekä erilaisia kiviladelmia. Luotsiasema-majakkarakennus vuodelta 1954 on Lillskärillä. Sementtitiilistä muuratussa, tornimaisessa rakennuksessa on neljä kerrosta, joista ylimmässä on päivystyshuone. Rakennuksen huipulla on majakanlyhtynä toimiva kahdeksankulmainen loistokoju. Lillskärin länsirannalla on myös suuri kokoinen kivikummeli sekä jatulintarhoja. Luotsitoiminnan loppumisen jälkeen majakkarakennuksessa on toiminut kesähotelli.
Stubben on vanha kalastajien tukikohta, jossa oli rakennuksia jo 1500-luvulla. 1700-luvun lopulla saarelle oli tarkoitus rakentaa majakka, joka opastaisi laivat Kimon ruukin lastauspaikalle johtavalle väylälle. Vuonna 1793 päivätyt piirustukset teki Jacob Rijf. Majakka jäi kuitenkin rakentamatta. Kun valtio lunasti Pohjanlahden merimerkit 1848, oli Stubbenilla vain riu`uista tehty kaasamerkki. Saarelle rakennettiin 1857 tunnusmajakka, jonka oli suunnittellut arkkitehti E.B. Lohrmann. Ensimmäinen tunnettu luotsivartiotupa rakennettiin Stubbenille 1849. Se korvattiin 1930-luvulla uudella rakennuksella, joka kuitenkin tuhoutui myöhemmin. Yhdistetty luotsi- ja majakkarakennus valmistui 1954. Majakka automatisoitiin 1960-luvulla, jolloin myös luotsitoiminta lopetettiin.
Stubbenin majakkayhdyskunta
Mesikämmen muurahaispesällä, Jussi Mäntysen veistos pystytettiin 1931 Kallioon entiseen Agricolan puistoon. Puistoa kutsutaan nykyisin veistoksen mukaan Karhupuistoksi.
Sissosentie
earliest possible end time
aikaisin mahdollinen loppuaika
Vesalan yläaste
Kuka aloitti tai keksi Kauppatorilla myynnin ja minä vuonna? Helenankadulla oli äidilläni varasto, missä säilytti hedelmiä. Hän toimi torikauppiaana. Äitini kertoi, että varasto oli toiminut vankilana. Milloin ja minä vuonna? Keitä tai minkälaisia vankia siellä pidettiin? Helsingin torikaupan historia ulottuu 1700-luvulle. Torikaupan keskuksena oli ensin nykyisen Senaatintorin itäosa. 1800-luvun alussa Tori tai Suurtori oli muuttumassa Senaatintoriksi eli uuden pääkaupungin keskustaksi (1812), eikä kaupankäynti enää soveltunut sen arvovallalle. Torikauppa pyrittiin siirtämän Kasarmitorille mutta osa kaupunkilaisista piti sijaintia liian syrjäisenä. Kauppatoria alettiin 1800-luvun alussa tasoittaa ja laajentaa ja torikauppa sai sieltä oman tilansa. Ainakin jo vuonna 1818 nykyisen Kauppatorin länsipäässä, jota silloin vielä kutsuttiin Esplanadiksi, harjoitettiin maalaistavaroiden kauppaa. Vuoden 1828 tienoilla Kauppatorin torikauppa lienee jo vakiintunut. Emme löytäneet mainintaa vankilasta tai poliisiputkasta Helenankadun osalta, mutta esimerkiksi Ratsastava poliisiyksikkö sijaitsi Sofiankatu 3:ssa 1930-luvulla. Lisäksi Sofiankatu 4:ssä toimivat tuolloin mm. keskuspoliisiosasto sekä I tutkintaosasto. Leijona-korttelissa sijaitsi myös Poliisilaitoksen tiloja 1890-luvulta lähtien ns. Burtzin (Aleksanterinkatu 22) ja Helleniuksen (Aleksanterinkatu 24) taloissa. Kaija Ollilan teoksessa mainitaan, että perustamisestaan lähtien vuodesta 1826 ”poliisi on majaillut näillä tienoilla”. Lähteet: Alho, Asmo, Helsinki ennen meitä, Otava, 1962 Lehkonen, Viljo, Vuosisata ratsastavan poliisin toimintaa Helsingissä, Helsingin Poliisiratsastajat, 1983 Ollila, Kaija, Puhvelista Punatulkkuun, Helsingin Sanomat, 1975 Suomen vankeinhoidon historiaa. Osa 1, 1981 Toppari, Kirsti, Vanha Kauppahalli, Helsingin Sanomat, 1979 http://www.senaatintori.fi/ Ylen Elävän arkiston sivuilla voi katsella miltä Helsinki ja Kauppatori näyttivät sata vuotta sitten: http://www.yle.fi/elavaarkisto/?s=s&g=1&ag=1&t=&a=17
Pohjois-Karjalan hovit ovat historiallisesti merkittäviä kruunun virkamiesten hallinto- ja asuinpaikkoja sekä paikallisen kulttuurimaiseman rakentajia. Pohjois-Karjalassa ei ole ollut varsinaista kartanolaitosta, mutta virkamiessäätyläisten rakentamia hoveja voi verrata arkkitehtuuriltaan rintamaiden kartanorakennuksiin. Liperin Lamminniemen nykyinen punamullattu päärakennus on majuri Burghausenin 1813 rakennuttama. Puiston ympäröimä kartano on vanhassa viljelysmaisemassa Riihilammen ja Reilammen välisellä kannaksella. Liperissä Kirkkosalmen rannalla sijaitsevan Simananniemen mansardikattoisen ja punamullatun hovin on rakennuttanut 1813 tuomari Edward Hällström. Simananniemessä on ollut jo varhain oma meijeri sekä Suomen ensimmäinen karjakko- ja meijerikoulu. Tohmajärven etelärannalla, vastapäätä kirkkoa avarassa ja kumpuilevassa maanviljelysmaisemassa oleva Jouhkolan hovi on ollut Pohjois-Karjalan merkittävin säätyläistila. Hovin nykyinen jugendtyylinen päärakennus on vuodelta 1908. Kiteen Suorlahden hovi sijaitsee Oriveden tuntumassa. Sen pihapiiri muodostuu päärakennuksesta ja joukosta erilaisista maatalouteen liittyneistä rakennuksista. Suorlahteen liittyy Orpolan tila osana Puhoksen aluetta. Kesälahden Mäntyniemen hovin 1760-luvulta peräisin oleva asuinrakennus on ollut alunperin hovin sivurakennus. Hovi oli tuolloin kontrahtirovasti Molanderin omistuksessa. Voiniemen hovi Rääkkylän Varpasalossa sijaitsee Oriveteen pistävän niemen kupeessa. Puinen päärakennus on vuodelta 1864. Pihapiiriin kuuluu Pohjois-Karjalan tiloille harvinainen vierasrakennus. Empiretyylinen talo on rakennettu 1830-luvulta. Pihapiiriä rajaa suuri luonnonkivinen navetta 1850-luvulta, edustavin esimerkki Rääkkylän lukuisista luonnonkivinavetoista. Tilalla on lisäksi vanha luhtiaitta ja 1859 rakennettu tuulimylly, paja sekä vilja-aitta. Hovin yksityinen hautausmaa sijaitsee maantien eteläpuolella. Hovin ympäristö on istutettu puistomaisesti ja pihapiiriin johtaa lehmuskuja. Lieksan Sarkkilan hovi edustaa myöhäisempirekauden rakentamista. Hovin on rakennuttanut tuomari Isaak Stenius 1840-luvulla. Lieksan keskustan tuntumassa oleva Hovila on 1830-luvulta.
Ruotsi-Suomeen Stolbovan rauhassa 1617 liitetyn Käkisalmen läänin hallinnolliset olot muuttuivat 1651, kun kruunu jakoi syrjäisen maakunnan pitäjiä läänityksinä ansioituneille henkilöille. Hovit olivat läänitys- ja rälssialueiden hallinnon virkamiesten, tuomareiden ja voutien asuin- ja hallintopaikoikseen rakentamia ja rintamaiden kartanoihin verrattavia. Ne säilyivät hallinnollisina keskuksina, vaikka kruunun läänityksiä peruutettiin 1680-luvun isossa reduktiossa. Liperistä muodostui virkamiesten asuinpaikka keskeisen sijaintinsa vuoksi, ja Lamminniemen hovi oli Flemingien vapaaherrakunnan ja Suur-Liperin hallinnollinen keskus 1700-luvun puoliväliin saakka. Liperin Simananniemi oli Ylä-Karjalan kihlakunnan tuomarin asuinpaikka. Lieksan Hovila oli veronkantokirjuri Simo Affleckin eli Simo Hurtan hovi. Tohmajärven Jouhkola on ollut yksi Karjalan tuomarin ja kruununvoudin Gabriel Walleniuksen monista maatiloista. Tilalla asui pitäjän säätyläisiä jo 1600-luvulla, ja Walleniuksen omistukseen tila tuli 1764. Kiteen Suorlahti oli 1600-luvulla Flemingien voutien virkatalo ja 1720-luvulla Simo Affleckin (Simo Hurtan) omistuksessa. Orpola oli puolestaan Puhoksen tehtailijan Nils Ludvig Arppen syntymäkoti. Varpasalon Voiniemi oli 1800-luvun alussa mallitila; hovin pellot oli salaojitettu jo 1802.
Pohjois-Karjalan hovit (Lamminniemi)
Ruotsinsalmen merilinnoituksella on ollut merkittävä asema Venäjän länsirajan puolustuksessa, Kronstadtin etuvarustuksena ja laivastotukikohtana. Ruotsinsalmen merilinnoitus on rakennettu 1790-1809 keisarinna Katariina II:n käskystä samanaikaisesti siihen strategisesti liittyneen maaliikennettä turvanneen Kyminlinnan kanssa. Ruotsinsalmen merilinnoitus muodostuu erillään olevista linnakkeista eri puolilla Kotkan kaupunkia Kotkansaaressa sekä Tiutisessa ja muilla Kotkan edustan saarilla. Ensimmäisestä rakennusvaiheesta Kotkansaaressa ja Ruotsinsalmessa on säilynyt kolmisenkymmentä linnoitukseen kuulunutta rakennelmaa. Merilinnoituksen uloimpana varustuksena on Kukourin saarella Fort Slava. Pyöreä linnoitus on rakennettu muotoon hakatusta kivestä ja tiilestä 1791-1794. Varissaaren Fort Elisabeth on rakennettu samaan aikaan kuin Fort Slava. Se on pitkänomainen, tenaljimainen varustus, johon on kuulunut kaksi puolipyöreää ja kaksi bastionimaista, kurtiinimuurien yhdistämää puolustusrintamaa. Rintaman sisäpuolella sijainneen kasarmin, ruutikellarin ja varastorakennuksen kivijalat ovat yhä näkyvissä. Saarella on fregatti St. Nikolain esineistöä ja 1940 paljastettu 1790 meritaistelun muistomerkki. Kotkansaarella Katariinan pientaloalueen eteläpuolella entisen öljysataman alueella on Fort Katariinan kaksiosainen linnoitus, Patteri Katariina sekä osia Patteri 1:stä. Redutti Kotkansaaren länsirannalla on tyypiltään samanlainen kuin linnoituksen muut neljä reduttia. Pookinmäellä on Ruotsinsalmen kiintopisteenä olleen majakka- ja merkinantotornin raunio. Kotkansaaren linnoituskaupungista on säilynyt kaupunkimaisen taajaman keskellä ollut, edelleen toimiva Pyhän Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko sekä mm. muutamia kellareita. Linnoituksen pääkadun kiveyksen jäännöksiä on löytynyt nykyisen Kotkan Sibeliuspuistosta. Kotkansaaren eteläosan varuskunta-alueesta on jäljellä kivijalkoja. Merilinnoitusalueella on myös laaja noin 20 hylystä koostuva löytöalue. Pääosa hylyistä liittyy Kustaan sodan (1788-1790) aikana käytyihin meritaisteluihin Ruotsin ja Venäjän välillä (Ruotsinsalmen I meritaistelu 1789 ja Ruotsinsalmen II meritaistelu 1790). Löytöalueella on venäläisen fregatti St.Nikolain hylky, jolle on muinaismuistolain perusteella määrätty suoja-alue.
Turun rauhan 1743 jälkeen Ruotsin ja Venäjän raja kulki Kymijokea ja sen läntistä haaraa pitkin. Ns. Kustaan sodan (1788-1790) seurauksena Venäjän Katariina II määräsi, että pääkaupunki Pietari oli suojattava kolmiportaisella linnoitusvyöhykkeellä. Ruotsinsalmen merilinnoitus kuului uloimpaan puolustusvyöhykkeeseen. Ruotsinsalmesta muodostui vuoden 1808 tienoilla n. 10.000 asukkaan yhdyskunta, jonka väestö oli pääasiassa venäläisiä sotilaita ja heidän perheitään sekä sotaväen perässä tulleita kauppiaita. Ruotsinsalmen merilinnoituksen merkitys väheni Suomen sodan jälkeen ja siellä ollutta sotaväkeä siirrettiin Viaporiin (Suomenlinna) tai muihin Venäjän Suomenlahden varuskuntiin. Lähes autioitunut yhdyskunta tuhoutui 1855, kun englantilais-ranskalainen laivasto sytytti sen tuleen Krimin sodan yhteydessä. Ruotsinsalmen merilinnoituksen paikalle rakennettiin 1870-luvulla Kotkan kaupunki. Krimin sodassa osittain tuhoutuneen Fort Slavan linnoituksen restaurointi ja suojaustyöt tehtiin 1988-1993. Museovirasto, Kotkan kaupunki ja työministeriö ovat kunnostaneet Fort Slavan lisäksi mm. Fort Elisabethin ja redutti Kotkan. Katariinan linnakkeen kunnostus käynnistyi 2007.
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Redutti Tiutinen)
Ijäs, Matti
Kumpulan kartano
Finlandia-talo, Kaupunginteatteri ja Kulttuuritalo (Kulttuuritalo)
Kymijoen rajalinnakkeet ovat merkittäviä 1700-luvun puolustushistoriaan kuuluvia Ruotsin ja Venäjän välisen rajan muistomerkkejä. Kymijoen molemmilla rannoilla sijaitsevat linnakkeet on rakennettu turvaamaan valtakuntien välistä rajaa Turun rauhan 1743 jälkeen, jolloin raja on kulkenut pitkin Kymijokea ja sen läntistä suuhaaraa. Ahvenkoskella, Kymijoen itäpuolella Pyhtäällä, on venäläisten rakentamia rajalinnakkeita ja vallituksia vanhan maantien ja rajanylityspaikan turvana. Joen länsirannalla Ruotsinpyhtään puolella on ruotsalaisten rakentamia linnoitteita. Ruotsulan redutti on venäläisten 1743 jälkeen Kymijoen rantaan rakentama. Ruotsulan maavallitus on turvannut strategisesti tärkeää ylityspaikkaa, jossa maantie haarautuu kohti etelää Anjalaan ja länteen kohti Iittiä. Ruotsulan vastarannalla on ollut ruotsalaisten rakentama Keltin redutti, joka on myöhemmin tuhoutunut. Villikkalan keskeneräiseksi jäänyt linnake on Kustaan sodan jälkeen ruotsalaisten rakentama 1793-1794. Sen ulkovarustukset on rakennettu Elimäki-Anjala -maantien turvaksi sen molemmin puolin. Sippolanjoen varrella on puolestaan venäläisten 1791 rakentama Liikkalan varustus, joka on rakennettu suojaamaan Haminasta Anjalaan johtavaa maantietä. Varustus koostuu kahdesta maarakenteisesta linnakkeesta ja niitä yhdistävästä katvetiestä. Eteläisessä linnakkeessa on neljä puolibastionia pohjoisen linnakkeen ollessa epäsäännöllinen.
Turun rauhan 1743 jälkeen Ruotsin ja Venäjän raja kulki Kymijokea ja sen läntistä suuhaaraa pitkin. Ruotsi rakensi Kymijoen rajalinnakkeiden lisäksi Sveaborgin merilinnoituksen (Suomenlinna) sekä Loviisan-Svartholman kaksoislinnoituksen. Venäjän keisarinna Katariina Suuri perusti puolestaan Taavetin ympyrälinnoitetun, ruutukaavoitetun ihannekaupungin 1773 nykyisen Luumäen kuntakeskuksen paikalle. Ruotsin kuningas Kustaa III käynnisti 1788 sodan, jolla pyrki saamaan takaisin Venäjälle menettämiään alueita, mutta ns. Kustaan sota päättyi ilman alueluovutuksia Värälän rauhaan 1790. Sodan seurauksena Venäjän keisarinna Katariina II määräsi, että pääkaupunki Pietari oli suojattava kolmiportaisella linnoitusvyöhykkeellä. Linnoitusvyöhyke rakennettiin 1791-1792 kenraali Aleksandr Suvorovin johdolla. Kokonaan uusina, uloimman puolustusvyöhykkeen linnoituksina rakennettiin nykyisen Kotkan kaupungin paikalle Ruotsinsalmen merilinnoitus, sen pohjoispuolelle Kyminlinna, Utti Valkealaan, Savitaipaleen seudulle Järvitaipale ja Kärnäkoski sekä Anjalankoskelle Liikkala. Lappeenrantaan, Savonlinnaan ja Kärnäkoskelle perustettiin Saimaan laivaston tukikohdat, joiden yhteydenpitoa varten rakennettiin Telataipaleen, Kukonharjun, Käyhkään ja Kutveleen kanavat eli ns. Suvorovin kanavat.
Kymijoen rajalinnakkeet (Liikkala)
Kruunulinna Ehrensvärdin puolustusrintamaosa
Helsinki ja kaupunkikuvan muutokset ovat teoksessa esillä monissa auto- ja pyöräilymatkojen kuvauksissa.
Raatimiehenkatu
Marjaniemen siirtolapuutarha
Kivimäki, Sari
Storsandsund on Pedersöreen johtavan kirkkotien varteen tiiviisti rakentunut raittikylä, jonka osittain 1700-luvulta peräisin oleva rakennuskanta on ruotsinkieliselle rannikkoseudulle tyypillistä ja hyvin säilynyttä. Storsandsundin lahdelle kumpuilevaan maastoon kahdelle mäelle sijoittunut asutus muodostaa hyvin säilyneen, perinteisen pohjalaisen kulttuurimaiseman. Kylän halki kulkee vanha Pedersöreen johtava 1500-luvulla rakennettu kirkkotie. Stenfältin ja Sandfältin kolmen talon (Storsandsundsvägen 115-121) asuinrakennukset seisovat rivissä vierekkäin, ja talousrakennukset on sijoitettu vanhan maantien vastapuolelle. Rakennuskanta on hyvin säilynyttä. Vanha tielinja on osittain nykyisen tien pohjana, ja osittain vanha tie on säilynyt maastossa nähtävillä olevana polkuna. Nk. Carlanderin talo on rakennettu 1740-luvulla. Tila mainitaan jo 1500-luvulla. Yksikerroksisen päärakennuksen on rakennuttanut raatimies Johan Josef Carlander, ja sitä on jatkettu 1700-luvun loppupuolella. Vastapäätä seisoo Aspegrenin talo, joka on rakennettu luultavasti 1770-luvulla. Rakennukset ovat kuuluneet samaan tilaan. Rakennukset muodostavat edelleen pohjalaiselle rakennusperinteelle ominaisen kokonaisuuden. Paikalla on nykyisin myös uusi asuinrakennus.
Pohjanmaan rannikolla Purmonjoen suussa oli tiheä suurten kylien tiivistymä 1560-luvulla. Pedersören seurakunta perustettiin 1200-luvun puolivälin paikkeilla.
Storsandsundin kyläasutus
Kuusitie 9
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Auvojärvi)
Davin isä työskentelee pankissa, joka sijaitsee Aleksanterinkadun loppupäässä. Pikku-Davista pankin vahtimestari on pelottava.
Mäkelä, Timo
Liisan ja Rikun tytär syntyy Kätilöopistolla.
Turun rautatieasema on maailmansotien välisen ajan merkittävimpiä asemarakennushankkeita Suomessa. Turun monipuoliseen ja ajallisesti kerroksiseen rautatieympäristöön kuuluvat funktionalistinen rautatieasemarakennus 1930-luvulta, rautatieläisten asuinrakennuksia kahdelta vuosisadalta, rautateiden konepajan alue sekä kaupungin 1894 rakentama asemapuisto. Asemarakennus oli viimeinen suuri asemahanke ennen toista maailmansotaa. Ratapihalla säilynyt rautatien konepaja on vanhimmilta osiltaan 1870-luvulta ja siten tyyppinsä vanhimpia maassamme. Turun rautatieasema sijaitsee Turun palon jälkeisen ruutukaava-alueen länsilaidalla. Asemarakennuksen julkisivut on päällystetty keltaisilla savitiilillä. Kaupungin puoleista julkisivua hallitsee kookas ikkuna, joka antaa valoa kahden kerroksen korkuiseen päähalliin ja ravintolaan. Korkeaa keskiosaa reunustavat matalammat siivet. Pieni asemapuisto jatkaa rautatieaseman pääakselia Ratapihankadun yli. Asemapuiston suunnittelija on Turun kaupunginpuutarhuri O.R. Gauffin, mutta sitä on myöhemmin muuteltu mm. entisen rautatiepuutarhurin, silloisen kaupunginpuutarhuri A. Hellemaan suunnitelmien mukaan. Asemarakennuksen länsipuolella Ratapihankadun varrella on eri-ikäisiä rautatieläisten asuinrakennuksia puistomaisessa ympäristössä. Lähinnä asemaa on asemapäällikön talo vuodelta 1922. Vanhin säilynyt asuinrakennus on 1870-luvulta ja Köydenpunojankadun varressa on lisäksi kaksi 1940- ja 1950-luvuilla rakennettua asuinkerrostaloa. Ratapihan pohjoispuolella levittäytyy laaja varikko- ja konepaja-alue. 1870-luvulta periytyvät konepajan päärakennuksen ydinosa, joka on lajissaan vanhin Suomessa säilynyt, veturitallin vanhin osa ja entinen paja. Useita asema-alueen rakennuksia on purettu. Ratapiha-alueen osayleiskaavan laadinta on alkanut 2005. Toteutuessaan suunnitelma tarkoittaa laajaa uudisrakentamista ratapiha-alueen itäosassa. Rata jatkuu Turun satamaan ja Linnankadun ja radan risteyskohdassa on radan valmistuttua rakennettu kaksoisvahtitupa sekä toinen Valtionrautateille kuulunut asuinrakennus 1800-luvun jälkipuoliskolta. Rakennukset sijaitsevat rinnakkain radan molemmin puolin lähellä Turun linnaa kaupunkihistoriallisesti merkittävällä paikalla.
Turkuun suunniteltiin rautatietä 1860-luvulta lähtien, mutta ensimmäinen rautatieyhteys Turkuun valmistui Tampereelta vasta 1876. Rata yhdisti Turun kaupungin ja sataman Hämeen markkina-alueeseen ja metsiin. Kaupungin asemalta ohjattiin raideliikennettä Turun satamaan Aurajoen suulle. Rantarata Turusta pääkaupungin suuntaan valmistui Karjaalle saakka 1899 ja Helsinkiin 1903. Viimeisin rataverkon laajennus tapahtui 1925, kun pitkään suunniteltu ja eri linjausvaihtoehtoja läpikäynyt rannikkorata Uuteenkaupunkiin ja sen haararata Naantaliin valmistuivat. Rautateiden konepaja perustettiin Turkuun 1876. Se sai uudet tilat 1920-luvulla, jolloin laajennettiin myös tavara-asemaa ja koko ratapihaa länteen. Turun ensimmäinen asemarakennus valmistui Tampereen radan avaamisen yhteydessä. Vuoden 1940 olympialaisia silmällä pitäen ryhdyttiin Turkuun harkitsemaan uutta asemarakennusta, jonka suunnitelmat valmistuivat 1939. Turun asemasta ei järjestetty arkkitehtikilpailua muiden 1930-luvun asemien tapaan, vaan rakennuksen suunnittelivat poikkeuksellisesti rautatiehallituksen sijaan rakennushallituksen arkkitehdit Väinö Vähäkallio ja Martti Välikangas. Turku oli viimeinen suuri asemarakennustyö ennen toista maailmansotaa.
Turun rautatieympäristöt
As Oy Susisaari
Rakennuksen B 59 paikalla oli vuosisadan alkupuolella rakennettu talli, joka purettiin vuonna 1985 uudisrakennuksen tieltä. Uudisrakennuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Kaisa ja Jussi Vepsäläinen. Talon rakensi Ahto Sippola itse perheelleen, joka muutti taloon aprillipäivänä 1990. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Tallin rakennusnumero oli vuonna 1927 B I 17, myöhemmin B 59. Lähteet: HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. Kuva: Rakennuspiirustus Arkkitehtitoimisto Kaisa Vepsäläinen.
Pikkupojat ja ukko lavatansseissa kuvattu Studioilla.
"Tähdet putoavat taivaan harteille kuin hilse. Kävelen Ostostiellä ja panen taskuuni/ palasen Linnunrataa. Olet lähellä, lähempänä kuin koskaan. --" (runosta Kontula, s. 54)
Rakennuksen arkkitehdit Gesellius & Lindgren & Saarinen.
Adolf Fredrikin postitie on varhainen kruunun toimesta 1760-1770-luvulla rakennettu historiallinen tielinja. Viivasuora tie halki alavan viljelysmaiseman on kolmisenkymmentä kilometriä pitkä ja tienäkymältään vaikuttava. Tienvarsimaisemaan kuuluvat puukujat sekä tienvarsiasutus, joka on syntynyt 1700-luvun lopulta alkaen tienrakennuksen ja soiden kuivaamisen seurauksena. Kuningas Adolf Fredrikin nimeä kantava maantie kulkee Närpiön kirkonkylästä Pirttikylään. Vaasaan johtava tie on suurimmalta osin koivujen reunustama, ja tienvarsimaisemassa on pihateiden risteyksiin pystytettyjä huolellisesti hakattuja kivisiä portinpylväitä. Tien varrella on ruotsinkieliselle Pohjanmaalle tyypillistä vanhaa rakennuskantaa mm. Näsbyn kylässä, Ylimarkun kylätaajamassa sekä postitien varrella että Korsnäsiin erkanevan maantien varrella, Västra Yttermarkissa ja Räfsbäckenissä. Ylimarkun entisessä kirkonkylässä, In-i-byn, on säilynyt vanhaa rakennuskantaa pää- ja talousrakennuksineen.
Närpiöläiset tekivät 1700-luvun alkupuolella aloitteen tien rakentamisesta Närpiöstä Ylimarkun, Pirttikylän ja Rimalan halki Vaasaan. Närpiönjoen länsirannalla kulki vanhastaan heikkokuntoinen talonpoikien käyttämä ja ylläpitämä tie. Maaherrat ajoivat uuden tien rakentamista, sillä suunniteltua linjaa voitiin kulkea suorempaan kuin satamien läheisyydessä Pohjanlahtea mutkitellen seuraavaa Rantatietä. Talvitie oikaisi jo tuolloin Närpiönjokivartta Ylimarkun ja Pirttikylän kautta Maalahdenjokea Rantatielle. Kruunu ryhtyi viemään asiaa eteenpäin kuningas Adolf Fredrikin kuljettua Suomen matkallaan 1752 Etelä-Suomesta Vaasaan. Tien rakentaminen alkoi 1763 ja se valmistui suurimmaksi osaksi 1770-luvun puolivälin jälkeen. Tie linjattiin kulkemaan erämaassa, ja kyliin kuljettiin risteäviltä teiltä. Tie rakennettiin suolle ja pohjustettiin risukimpuilla. Suon kuivaus mahdollisti viljelyn ja asutuksen leviämisen tien varrelle. Posti alkoi kulkea Pirttikylän kautta ympärivuotisesti 1778.
Adolf Fredrikin postitie
'He jatkoivat Caloniuksenkadulle. Markus seisahtui ja kosketti kulunutta ovenripaa. - Wilanderin sähköliike. Tsiigaa vuosilukua, 1933. Täällä mä kävin kesäduunissa, myin lamppuja ja johtoja tölikalaisille. Toisinaan näin fönarista faijan menevän kiekko handussa Väiskille.' (s. 17)
Markus ja Pertti käyskentelevät Töölön kaduilla matkalla Eliteen.
Herlin, Pekka
Tahtoisin tietää, saako Helsingin edustan saarille laskeutua helikopterilla? Mistä asiaa voisi tiedustella? Kyseessä on ihan oikea ongelma liittyen polttareihin. Sinun tulee ottaa huomioon seuraavat seikat: Paikka mihin helikopteri laskeutuu eli maanomistajan suostumus ja onko laskeutuminen ylipäätään sallittua (sotilasalue ei tule kyseeseen). Laskeutumispaikan tulee täyttää tietyt mitat, väkijoukon keskelle ei saa laskeutua. Vaadittaviin normeihin voit tutustua Lentoturvallisuushallinnon kautta. Saadaksesi vielä tarkempia tietoja, voit soittaa Lentoturvallisuushallinnon vaihteeseen puh. (09) 82771 ja pyydät sieltä edelleen helikopteriasiantuntijalle. Helsingin poliisilaitokselta kerrottiin, että heiltä ei tarvita laskeutumiselle lupaa, mutta olisi hyvä tarkistaa etukäteen mitä Helsingin kaupungin järjestyssäännöissä sanotaan. Helsingin kaupungin järjestyssäännön on korvannut uusi järjestyslaki, joka astui voimaan 1.10.2003. Tähän lakiin voit tutustua Helsinki-tiedotuksessa: Käyntiosoite: Pohjoisesplanadi 19 Postiosoite: PL 1, 00099 Helsingin kaupunki Puh. 169 2278 ja 169 2279 Kyseinen laki löytyy myös Finlex-tietokannasta.
Käymälä B8
Puisen käymälän tarkka rakennusvuosi ei ole tiedossa, mutta se on rakennettu 1930-luvun alkupuolella. Se oli Valmetin telakan käytössä aina siihen asti, kun telakkaa varten rakennettiin sosiaalitilat rakennus B 1:een ja bastioni Taubeen 1940-luvun lopulla. Käymälä ei ole enää käytössä. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: MV SL Telakka-alueen yleiskartat v. 1939-1958. MV SL Valokuva-arkisto.
Kirja alkaa oikeudenkäynnillä poliisitalolla.
Turunmaan saaristossa Saaristomeren kyläympäristöt muodostuvat keskiajalta periytyvästä, pysyvästä merellisten elinkeinojen synnyttämästä saaristolaisasutuksesta. Jumo, Keistiö, Kolkko ja Åselholm, Åvensorin kylä kalkkikaivoksineen sekä Björkö, Mossala ja Saverkeit ovat säilyttäneet hyvin saaristolaisluonteensa. Tiiviiden kyläasutuksen lisäksi saaristokyliin kuuluvat kylien satamat laitureineen ja venevajoineen. Omille saarilleen sijoittuneissa kylissä asutus, rakennuskanta ja viljelymaisema on pienimuotoista ja sitä rajaavat metsäiset tai avoimet kallioalueet ja meri. Rakennukset ovat säilyneet pääosin vanhoilla kylätonteilla. Saaristomeri on laaja Ahvenanmaan ja Lounais-Suomen rannikon välinen merialue, joka käsittää Turunmaan ja Ahvenanmaan saaristot sekä pohjoisen saariston. Ympäristöministeriö on luokitellut Saaristomeren yhdeksi Suomen kansallismaisemista. Kyläasutus sijoittuu usein pienten saariryhmien keskellä olevalle suojaiselle saarelle. Saarilla on tavallisesti vain yksi kylä, johon kuuluu satama laitureineen ja aallonmurtajineen, ranta-aittoineen ja venesuojineen sekä peltotilkut kiviaitoineen. Kylien syntyyn ovat kalastuksen lisäksi vaikuttaneet saarten ohi kulkeneet merireitit ja laivaväylät. Keskeisissä kylissä rakennettuun ympäristöön kuuluvat myös kappelit, koulut ja luotsiasemat. Saarilla on myös linnoituslaitteita, jatulintarhoja sekä pronssikautisia hautaröykkiöitä. Myöhemmin saarille on rakennettu myös matkailuelinkeinon ja kesäasutuksen tarvitsemaa rakennuskantaa. Jumossa asutus on keskittynyt ketjuksi raitin ja kyläpellon varrelle saaren sisäosissa. Kylän ympäristöön keskittyneet pienialaiset pellot ja niityt luovat monipuolisen kulttuurimaiseman. Kylän asuinrakennukset ovat pääosin 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Raitti päättyy pohjoisessa kylän satamaan. Keistiön asutus peltoineen on keskittynyt saaren itärannalle. Kylän talot ovat väljästi kyläpellon ympärillä, tilakeskusten lisäksi pienasutus tiivistää kyläkuvaa. Rakennuskanta on pääosin 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Pelloista pääosa on muuttunut viljelyn päättymisen jälkeen niityiksi. Saaren laajimmat pellot olivat kylän tuntumassa, saaren muut pellot olivat kapeita, jääkauden kulkusuunnan mukaisia kappaleita. Maisemaa rajaavat myös lukuisten merenlahtien rantaniityt ja paljaat rantakalliot. Kolkon kyläasutus on ryhmittynyt saaren keskivaiheilla olevan kyläpellon ja merenlahden väliselle kannakselle. Pienempiä pelto- ja niittykappaleita on ollut kallioiden välissä olevissa notkelmissa eripuolilla saarta. Kylämaisemaan kuuluneet talojen laiturit venevajoineen ja tuulimyllyt ovat kadonneet. Kylän pohjoispuolella oleva laituripaikka on 1800-luvun alkupuolelta. Åselholmin kylän talot ovat sijoittuneet saaren keskellä sijaitsevan kyläpellon laitamille. Nybondas-tilan talonpoikaisrakennuksiin kuuluva tuulikäyttöinen sahamylly 1900-luvun alusta lienee ainoa laatuaan maassamme ja sillä on huomattavaa merkitystä rakennustekniikan, teknisen laitteiston ja historiansa vuoksi sekä Saaristomeren olosuhteiden kuvastajana. Åvensorin elinkeinona on ollut kalastuksen ja maanviljelyn lisäksi kalkkikivikaivos ja kalkinpoltto. Kaivostoiminta liittyy saariston kaivosteollisuuden historiaan ja 1800-luvulla alkaneeseen teollistumiseen. Asutus on keskittynyt tiiviisti kyläpellon ja raitin varrelle. Kylän satama on länsirannalla. Kalkinlouhinta on keskittynyt saaren pohjoisrannalla oleville Kirmon ja Rönuddenin niemekkeisiin. Jälkimmäisen laaja avolouhos on täyttynyt vedellä. Kaivosten ja avolouhosten lisäksi kaivosalueilla on säilynyt kaivosrakennusten jäänteitä ja maamerkkinä sylinteriuuni. Kirmon niemen vanha kaivosalue on Nordkalkin omistuksessa. Ronuddenin alue on yhteisomistuksessa. Kalastuksesta ja maanviljelystä toimeentulonsa saaneet Houtskarin Björkön, Mossalan ja Saverkeitin kylät muodostivat merkittävän kyläasutuksen jo keskiajalla. Mossala ja salmen vastarannalla Björkön kylälle kuuluvat venevajat edustavat perinteistä saaristolaista kyläasutusta ja rakennuskantaa ja ne muodostavat merkittävän saariston asutusmaiseman vanhan vesireitin varrella. Björkön kylä on Saaristomeren suurimpia. Mossala on säilyttänyt perinteisen ilmeensä vaihtelevan maiseman keskellä. Kylä on sijoittunut kallioharjanteelle ja kyläkuvalle tunnusomaista ovat kylänraitti, rantapellot, venevajat, tuulimylly ja juhannussalon paikka. Saverkeitin asutus on keskittynyt satamaan ja saaren sisäosiin. Verraten laajat pellot on raivattu muinaisiin merenlahtiin. Asutus on muodostunut satamaan ja saaren keskiosaan. Östra Saverkeit on tiiviisti raitin ja sataman tuntumassa. Talonpoikaistalojen ja mökkien lisäksi maisemaan liittyvät sataman laiturit ja venevajat. Västra Saverkeit on tiiviinä kyläpellon pohjoispuolella. Kyläkeskustan ulkopuolelle on siirtynyt kaksi taloa. Rakennuskanta on pääosin 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta, rakennusten vanhimmat osat 1700-luvulta.
Turunmaan saariston pitkästä asutushistoriasta kertovat lukuisat rauta- ja pronssikautiset haudat. Merenpinnan ollessa tällöin korkeammalla vain osa nykyisistä saarista oli merenpinnan yläpuolella. Jyrkkärinteisen Iniön Borgholmin saarella on jäänteitä muinaislinnan valleista. Keskiajan alkupuolella merenpinnan laskettua ja muokkauskelpoisen maan lisääntyessä uudisasutus muodostui etupäässä Ruotsista tulleista siirtolaisista ja rannikon suomenkielinen asutus vakiintui saariston pohjoisosiin. Kalastus ja merenkulku olivat pääelinkeinoja, karjanhoito ja viljely tyydyttivät kotitarvetta. Iniön Jumossa oli 1560-luvulla 6 taloa, Keistiössä 8, Kolkossa 4 ja Åselholmissa 5. Houtskarin Mossalassa, jonka vanhempi nimi Mustasalo muuttui ruotsalaissiirtolaisten vaikutuksesta, taloja oli 12 ja Björkössä 14. Saverkeitin kylän kaksiosaisuus muodostui jo keskiajalla. 1560-luvulla kylän taloluku oli jo 15, joka jakautui Östra Saverkeitin 7 taloon ja Västra Saverkeitin 8 taloon. Korppoon Åvensorin kylässä oli 9 taloa 1560-luvulla. Korppoon Åvensorin kalkkikiviesiintymä löydettiin 1700-luvulla. Aluksi kalkkikiven louhiminen ja polttaminen täydensi kalastuksesta ja maanviljelystä saatua elantoa. Varsinainen louhinta alkoi Kirmon niemellä 1800-luvulla. Kalkkia käytettiin laastin ja sementin lisäksi teollisissa tuotteissa mm. selluntuotannossa ja maanparannusaineena. 1930-luvulla esiintymän osti Paraisten kalkkivuori Oy (myöh. Partek, nyk. Nordkalk Oyj). Toiminta laajeni tällöin myös lahden vastarannalle, Ronuddenin puolelle, minne louhittiin laaja avolouhos. Tällöin kaivos työllisti 50 henkilöä. Kaivostoiminta lopetettiin 1950-luvulla. Kalastuksen antama toimeentulo heikkeni toisen maailmansodan jälkeen ja useita tiloja tyhjeni. Saariston kesäasutus alkoi lisääntyä 1960-luvulta alkaen.
Länsi-Turunmaan saaristoasutus (Björkö, Mossala)
'Hyppäsin autooni ja otin suunnaksi Helsinginkadun, jossa Roskapankki oli. Oltiin vasta puolessa päivässä, mutta jos olin oikein ymmärtänyt, siinä kapakassa saattoi olla Routakankaan lisäksi monta muuta miestä tai naista tasoittamassa edellisenä iltana hankittua oloa. Baarissa sisällä huomasin, että olin ollut oikeassa.' (s.74)
Johannaa epäilyttää kalliolaisen kulttipubin maine.
laboratories
laboratoriot
laboratorier
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Onni Tarjanteen kanssa
Kettu, Katja
Erkko, Eljas
Kimon ruukki ja Oravaisten tehdasyhdyskunta muodostavat ajallisesti ja rakennuskannaltaan monipuolisen 1700-luvun alusta nykypäiviin toimineen Kimojokivarteen sijoittuvan tuotanto- ja teollisuusympäristöjen ketjun. Kimon ruukki, joka edustaa hyvin 1700-luvun ruukkiympäristöä patoineen, kankivasarapajoineen, ruukinkatuineen ja tuotantorakennuksineen, on ollut osa kautta maan ulottunutta ruukkien suuromistusta. Rautaruukkitoiminnasta alkunsa saanut Oravaisten tehdasyhdyskunta on yhtenäinen ja ainutlaatuinen kokonaisuus, jonka rakennuskanta on pääosin peräisin 1900-luvun alkupuolelta. Röykasjärvestä laskevan Kimojoen varrella on noin viiden kilometrin matkalla useita peräkkäisiä koskia, joiden kaikkien rannoilla on ollut Kimon ruukkiin liittyviä tuotantorakennuksia, myllyjä, sahoja ja erityyppisiä rakenteita. Alimmasta vasarapajasta on noin kahdeksan kilometrin matka Oravaisten ruukille. Kimon rautaruukin toiminta on jakautunut kolmeen erilliseen yksikköön saman joen rannoilla (Alaruukki/Nedre hammaren, Keskiruukki/Mellanbruket ja Yliruukki/Övre hammaren). Niiden vesivoimaa säädellyt Röykasjärven rannalla oleva pato on yksi Suomen vanhimmista ja kookkaimmista. Luonnonkivipadon ulkomuurissa on ankkuriraudoin kirjaimet JJ ja RF (Johan Jennings ja Robert Finlay) sekä vuosiluku 1760. Yläruukilla (Övre hammaren) on pato ja hyvin säilynyt 1784 rakennettu, myllyksi muutettu vasarapaja. Ruukinpaikan yläpuolella on käytöstä jäänyt tielinja ja komea kivisilta. Nykyisin alueella toimii Oravaisten teatteri. Keskiruukki/Mellanbruket eli Nyhammare on nuorin Kimon kolmesta kankivasarapajasta Mutta-nimisen kosken varrella. Rakennuksen seinässä on vuosiluku 1788 ja kirjaimet BMB (Bengt Magnus Björkenheim). Alaruukki/Nedre hammaren, Kimon ruukin varsinainen ydinosa, on sijainnut alimman kaksiosaisen kosken varrella. Siellä ruukkimaisema patoineen, patoaltaineen, ruukinkatuineen ja monine tuotantorakennuksineen on säilyttänyt hyvin 1700-luvun luonteensa. Ruukin päärakennuksen lisäksi siellä on käsipaja, mekaaninen verstas, joka rakennettiin nippupajan paikalle ja vasarapajan rauniot. Vasarapajasta on jäljellä noin puolitoista metriä paksut harmaakiviseinät ja niiden sisäpuolella voimakanavan rauniot sekä ahjojen pohjia. Pajan holvatun oven yläpuolelle on hakattu vuosiluku 1791 ja kirjaimet BMB (Bengt Magnus Björkenheim). Kosken vastakkaisella rannalla entisen puhallushuoneen paikalla on pieni tiilinen voimalaitos vuodelta 1920. Alaruukilla toimii nykyisin mm. taontapajoja ja museo. Oravaisten tehdasyhdyskunnan nykyisen rakennuskannan pääosa on tekstiilitehtaan kukoistuskaudelta 1920-1930-luvulta. Punatiilisten tehdasrakennusten ryhmä on entisen masuunin ja konepajan paikalla. Teollisuushistoriallisesti Oravaisten tehtaiden merkitttävin osa on punatiilestä 1922 rakennettu höyryvoimalaitos. Ruukinkadun rakenne on suurimmaksi osaksi hajonnut, ja kasarmityyppiset tekstiilitehtaan työväenasunnot on sijoitettu väljemmin tehtaan lähiympäristöön.
Kimon ruukki sai perustamisprivilegion 1703. Masuuni rakennettiin melkein kymmenen kilometriä lähemmäksi merta, Oravaisiin. Rautamalmi saatiin Utöstä, Pohjanmeren eteläsaaristosta ja Herrängin kaivokselta Roslagenissa. Masuunilta harkkorauta kuljetettiin jokea pitkin Kimoon, jossa se taottiin kankiraudaksi. Oravaisten masuuni oli 1700-luvun lopulla Fiskarsin masuunin rinnalla ajoittain Suomen suurin takkiraudantuottaja. Kapteeni Lars Magnus Björkmanista (aateloituna Björkenheim) tuli Oravaisten ruukin omistaja 1818. Björkmanin omistajakauden alkuaika oli Oravaisissa merkittävien uudistusten aikaa. Björkmanin rakennuttama tunnusmajakka Oravaisten edustalla Stubbenin saarella Uudessakaarlepyyssä palveli ruukkien rahtilaivaliikennettä. Raudanjalostus päättyi Kimossa 1890-luvulla. Oravaisten ruukin masuunin ja valimon lopettamisen jälkeen 1867 Oravaisten historiassa alkoi tekstiiliteollisuusvaihe 1885. Tekstiiliteollisuuden kukoistuskautta olivat erityisesti 1920-luku ja 1930-luvun alku. Yhtiön nimeksi tuli Oravaisten Verkatehdas Oy / Oravais Klädesfabrik Ab 1935. Päätuotteina olivat 1960-luvun keskivaiheilla jersey- ja crimplenekankaat. Vielä 1975 tehdas työllisti noin 430 työntekijää, mutta 1988 tekstiiliteollisuus loppui Oravaisissa. Vanhan tekstiilitehtaan tiloissa aloitti toimintansa maailman johtaviin hiomapapereiden valmistajiin kuuluva KWH-Mirka.
Kimon ruukki ja Oravaisten tehdasyhdyskunta (Pato)
Järvelä, Jari
Uudenkaarlepyyn seminaari on opettajankoulutusseminaarien perustamisen ensimmäisessä vaiheessa 1870-luvulla toteutettu ja alkuperäiseltä rakennuskannaltaan hyvin säilynyt seminaarialue. Uudenkaarlepyyn 1873 perustetun ruotsinkielisen miesseminaarin rakennuskanta on keskeinen kaupunkikuvallinen elementti historiallisesti moni-ilmeisellä alueella, joka on kehittynyt 1800-luvun loppupuolella Lapuanjoen länsirannalle Uudenkaarlepyyn vanhan kaupunkirakenteen ulkopuolelle. Uudenkaarlepyyn seminaarin rakennusten arkkitehtuurissa toistuu esimerkiksi Heinolan seminaarin rakennustapa. Päärakennus on kaksikerroksinen puurakennus, jonka kahta siipeä yhdistää sali. Seminaarin yhtenäiseen rakennusryhmään kuuluvat lisäksi mm. päärakennuksen molemmin puolin sijoitetut kaksikerroksiset siipirakennukset, joista toinen on toiminut alun perin työskentelytiloina ja toinen ruokalarakennuksena. Seminaarin alueella toimii yläaste ja lukio. Seminaarille johtavan Seminaarikadun varrella on rivistö yksikerroksisia puisia asuinrakennuksia, jotka periytyvät suureksi osaksi 1800-luvun jälkipuoliskolta. Kaupunkiin johtavan sillan pielessä on pieni klassistinen 1800-luvun alun rakennus, Brostugan, kaupungin siltavahdin talo. Siltavahti, jonka tehtävänä oli kerätä maalta kaupunkiin tulevilta siltamaksu ja avata puomi, asui tuvassaan 1800-luvun lopulle, minkä jälkeen siltatupa toimi mm. joella kulkevan höyrylaivan odotushuoneena. Brostugan, jonka seiniä koristavat Uudenkaarlepyyn historiasta kertovat Gunnar Clementin seinämaalaukset vuodelta 1941, on toiminut kahvilana ja kokoontumistilana jo 1930-luvulta alkaen.
Uusikaarlepyy oli vanha koulukaupunki, johon perustettiin triviaalikoulu Pietari Brahen toimesta 1604. Jo tätä ennen kaupungissa toimi alkeiskoulu. Triviaalikoulu siirrettiin Vaasaan 1684 ja Uudessakaarlepyyssa jatkoi pedagogio. Suomen ensimmäinen seminaari perustettiin 1863 Jyväskylään ja pian sen jälkeen perustettiin ensimmäiset ruotsinkieliset seminaarit Tammisaareen ja Uuteenkaarlepyyhyn. Päätös Uudenkaarlepyyn miesseminaarin perustamisesta tehtiin 1871. Professori, kirjailija Zacharias Topelius oli aktiivinen Uudenkaarlepyyn seminaarin perustamisen puolestapuhuja, ja seminaarin sijaintivaihtoehtoina pidettiin mm. Topeliuksen omistamaa Kuddnäsin tilaa. Seminaari päätettiin perustaa kuitenkin kapteeni P. Högdahlilta ostetulle tontille Lapuanjoen länsirannalle, minne oli ryhdytty rakentamaan kaupunkipalon 1858 jälkeen. Seminaari oli toiminnassa 1873-1971. Koulurakennusten piirustukset laadittiin lääninarkkitehti Theodor Granstedtin johdolla. Uudenkaarlepyyn seminaarin kaksi ensimmäistä rakennusta, työtilat ja ruokalarakennus valmistuivat 1873. Päärakennus valmistui 1875, asuntola ja rehtorinasunto rakennettiin 1881-1882. Seminaarin harjoituskouluksi perustettiin 1876 normaalikoulu, johon siirrettiin alkeiskoulun oppilaat. Harjoituskoulu sai uuden rakennuksen 1908 kaupungin keskustaan. Seminaariin liittyi puisto ja kasvimaa sekä länsipuolella metsäalue, ja puutarhanhoitoa harjoitettiin vielä 1930-luvulla.
Uudenkaarlepyyn seminaari ja Seminaarikatu
"Lepolantielle, vastapäätä Elantoa, tuli 30-luvun puolessavälissä elokuvateatteri Bio Tarja, jossa käytiin parhaimmillaan kerran tai kahdesti viikossa. --- Bio Tarjassa kävivät sodan jälkeisetkin polvet, ahkerimmat kolme kertaa vikossa. --- Teatterin ulkopuolelle muodostuikin lauantai-iltaisin nuorison vilkas kokoontumispaikka." (S. 30.)
Arkkitehti Alvar Aallon suunnittelemat yksityistalo Maison Aho ja Ahon asuinliiketalot ovat aikakautensa asuntosuunnittelun korkeatasoisia edustajia. Alvar Aallon suunnittelema Maison Aho (1965) on pohjoinen ja pienimuotoinen esimerkki Aallon yksityistalojen sarjassa. Maison Aho ja sen kuuluisat edeltäjät Villa Mairea (1939) ja Maison Carré (1959) on suunniteltu perheelle, jolla on yksityinen taidekokoelma. Maison Aho on useiden Aallon yksityistalojen tapaan ulospäin sulkeutunut ja eleetön, sisätilaltaan sen sijaan sekä kodikas että juhlava. Pientaloalueella sijaitsevalla Maison Aholla on puistomainen ympäristö Pohjolankadun varrella. Punatiilinen asuinrakennus on pohjamuodoltaan viuhkan muotoinen. Punatiilen lisäksi rakennusmateriaaleina on käytetty sokkelissa graniittia, pulpettikatossa kuparia ja julkisivun yksityiskohdissa ja sisätiloissa jalopuuta. Matalan rakennuksen päätilat sijoittuvat sisääntulotasoon aputilojen jäädessä alempaan kerrokseen. Peräkkäin sijaitsevat olohuone ja ruokailutila avautuvat viuhkamaisesti eteistilaan, joka jää muutaman askelman päätiloja alemmalle tasolle. Sekä olo- että ruokailutilan ikkunat ulkonevat julkisivupinnasta ja niistä aukeaa näkymä muurien sulkemalle sisäpihalle. Tilaajansa mukaan Ahon asuinliiketaloina tunnetut kolme punatiilistä 1950-luvun lopun ja 1960-luvun alun kerrostaloa sijoittuvat samaan kortteliin Koskikadun ja Jaakonkadun varrelle. Koskikadun kaksi rakennusta muodostavat yhtenäisen kokonaisuuden. Nelikerroksisten rakennusten pohjakerroksessa on liiketiloja. Punatiiltä on käytetty rakennuksien ulkomateriaalina rikkaasti: kylmät ullakkokerrokset on merkitty käyttämällä päätykiviä, ikkunasäleikköjä on tehty salaojaputkista. Sokkelimateriaalina on tumma graniitti. Koskikatu 20:n seinässä on Alvar Aallon suunnittelema ja kuvanveistäjä Heikki Häiväojan toteuttama reliefi Aurora Borealis, jonka aiheena on revontulet ja hyppäävä lohi.
Arkkitehti Alvar Aalto laati Rovaniemen jälleenrakentamista ohjaavan yleis- ja asemakaavan, ns. Poronsarvikaavan 1945. Samaan aikaan Korkalorinteen asuinalueen rakentamisen kanssa rovaniemeläinen Ahon liikemiessuku tilasi arkkitehti Alvar Aallolta suunnitelmat kolmeen kerrostaloon kaupungin keskustassa. Rakennuksista Koskikatu 18 valmistui 1959 ja siihen kiinteästi liittyvä Koskikatu 20 kolme vuotta myöhemmin. Jaakonkatu 3 valmistui 1963 samaan kortteliin. Kerrostalojen lisäksi Aalto sai keväällä 1964 Aarne Aholta toimeksiannon yksityistalon suunnittelusta. Maison Aho valmistui Aallon luonnoksien ja tilaajan ehdotusten pohjalta jo seuraavana vuonna.
Alvar Aallon Maison Aho ja Ahon asuinliiketalot (Ahon asuinliiketalot)
Ringbom, Nils-Eric
Westö, Kjell
Kerava on yksi Suomen ensimmäisen, Helsinki-Hämeenlinna -radan asemista. Keravan rakennuskannaltaan monipuolisen asema-alueen historiallinen ydin muodostuu asemarakennuksesta, sen vieressä olevasta entisestä postitalosta, kahdesta asuinrakennuksesta sekä Alikeravantien varrella sijaitsevasta asuinkasarmista. Asemarakennus on torneineen poikkeuksellinen puuasemien joukossa. Postitalo on esimerkki asema-alueille sijoitetuista, nyttemmin harvinaistuneista postirakennuksista. Keravan puisen aseman uusrenessanssiulkoasu on pääpiirteissään säilynyt. Sen vierellä on postitalo vuodelta 1913. Radan vastapuolella sijaitseva asuinkasarmi on lähes 50 metriä pitkä ja on sekä volyyminsa, koristeellisen vuorauksensa että sijaintinsa vuoksi kaupunkikuvallisesti merkittävä. Se on myös poikkeuksellisen edustava näyte rautatien asuinrakennuksista. Keravasta on tullut pääkaupunkiseudun vilkkaimpia asemia ja asema-aluetta on uudistettu, merkittävimmin on muuttunut laiturialue alikulkuineen ja laiturikatoksineen.
Helsingin ja Hämeenlinnan välinen ratayhteys avautui liikenteelle 1862. Keravan ensimmäinen, paikalle 1863 siirretty, asemarakennus osoittautui pian pieneksi, etenkin kun Kerava-Porvoo -radan valmistuminen 1874 lisäsi liikennettä. Nykyinen asemarakennus rakennettiin 15 vuotta radan avaamisen jälkeen 1876-1878, todennäköisesti Knut Nylanderin suunnitelmin. Rakennusta laajennettiin 1904. Aseman asuinkasarmi, kahdeksan perheen asuintalo, rakennettiin arkkitehti Bruno Granholmin vuodelta 1896 peräisin olevien piirustusten mukaan.
Keravan rautatieasema
Eduskuntatalo
Laine, Keijo
Pasilan asema
Tapaninkylä
Traverssi Bethun
Pieni traverssi Bethun rakennettiin tenalji Bethunin (ks. Rantavarustus A 13) muurintaitteeseen vuonna 1754. Siinä oli kaksi asuttavaa tiiliholvia, joihin oli muurattu uunit. Varustus oli peitetty maallla ja turvetettu. Se oli varustettu sekä tykki- että kivääriaukoin. Venäläisellä kaudella vuonna 1835 traverssi katettiin peltikatolla. Vuonna 1865 traverssin suojaksi rakennettiin tukimuurit, jotka vahvistettiin maalla. Rakennus säilyi tässä vaiheessa vielä peltikatteisena. Vuonna 1878 peltikatto purettiin ja koko varustus peitettiin maalla ja se liitettiin osaksi patteri IV:ää. Maapeitettä vahvistettiin vahvistettiin vielä vuonna 1880. Vuosina 1948-50 suoritetun ravintola Walhallan rakennustyön yhteydessä traverssi Bethuniin sijoitettiin ravintolan lämpökeskus. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Analecta Archaeologica Fennica XIII.1955. KA VSA 17044 KrA Ö 1-20, Sveaborgsinventariet 1766 MV SL VIK A 137-146
Malmin sairaala
'Katu laajeni aukioksi, jota isot puutalot ympäröivät. Kun he olivat sivuuttaneet aukion, Helsingin keskustan valojen kajastus näkyi hetken aikaa eteläisessä taivaanrannassa. Sitten matka jatkui alamäkeen. Vielä noin sata metriä ajettuaan Pauli jarrutti ja pysäköi kadunsyrjään.' (s. 18)
Pauli hakee veljenpoikansa luokseen asumaan Pasilaan.
Vallilan kirjasto Päijänteentie 5:ssä vuodesta 1991.
Köyliönjärven Kirkkosaaren kulttuurimaisema on sekä historiallisesti että maisemallisesti arvokas kokonaisuus, yksi kansallismaisemistamme. Kulttuurimaisemaan lukeutuvat rantojen alavat viljelykset, Kirkkosaari eli Köyliönsaari, Kirkkoluoto ja Kaukosaari sekä kirkonkylästä Kirkkosaareen johtava koivukuja. Esihistorialliselta ajalta periytyvästä asutuksesta kertovat mm. Tuhkanummen ja Yttilän Otan rautakautiset kalmistot. Kirkkokarilla on keskiaikaisen kappelin jäännökset. Järven itärannalla kulkee Pyhän Henrikin tie. Kirkkosaarella sijaitsevan Köyliönkartanon eli Vanhakartanon uusklassistinen päärakennus ja toinen asuinrakennus ovat 1800-luvun alusta. Asuinrakennusten välissä oleva Lallin kellariksi kutsuttu holvattu kivikellari liittynee 1500-luvun rakennusvaiheeseen. Kaksikerroksinen, punamullattu Alapytinki lienee palvelusväelle rakennettu asuinrakennus 1700-luvun lopulta. Kartanon hedelmäpuutarha periytyy 1600-luvulta. Päärakennusta ympäröivän puiston nykymuoto on 1800-luvulta. Puistossa on kaksi rautakautista kalmistoa ja vanhan kirkon paikka. Köyliönsaarella on myös Köyliön 1752 rakennettu puukirkko. Sen nykyasu on vuodelta 1890. Kirkkoa ympäröi vanha hautausmaa ja hongikko. Keskiajan vilkkain pyhiinvaelluspolku Pyhän Henrikin tie on johtanut Köyliön Kirkkoluodolta Lähteenkylästä Nousiaisiin. Lähteenkylästä tie jatkuu Huovintien nimellä Kokemäelle.
Köyliönsaari on ollut merkittävä asuinpaikka jo rautakaudella. Suomen historiassa saari on keskeinen Lalliin ja Pyhään Henrikiin liittyvän perimätiedon ja tradition takia. Köyliönkartanon rälssisäterin on oletettu olleen alkuaan pakanallisen talonpoikaispäällikön Lallin kartano. Kartano otettiin kristinuskon myötä kirkolle ja kartano oli keskiajalla piispankartanona, Kustaa Vaasan aikana kuninkaankartanona. Cedercreutz-suvulle kartano on kuulunut 1740-luvulta alkaen. Taiteilija Emil Cedercreutz syntyi kartanossa 1879. Kartanon päärakennus tuhoutui 1800-luvun alkupuolella tulipalossa, jonka jälkeen rakennettiin kaksi uusklassillista asuinrakennusta. Rakennukset olivat osa laajempaa asemakaavallista kokonaissuunnitelmaa, joka jäi kuitenkin toteutumatta. Köyliöjärven rantoja viljeltiin jo varhain ja järven ympäristön asutus oli jo keskiajalla laajalle levinnyt. 1560-luvulla kylissä oli yhteensä 72 taloa. Köyliö perustettiin Kokemäen kappeliksi 1445. Omaksi kirkkoherrakunnaksi Köyliö erotettiin 1587. Kirkko tuhoutui tulipalossa kesällä 1751. Köyliön nykyinen kirkko valmistui tornittomana ristikirkkona 1752. Kirkko uudistettiin 1890, jolloin uusittiin mm. ikkuna-aukot, ulko- ja sisäverhous sekä rakennettiin länsipäähän torni. Suunnitelmat teki arkkitehti Sebastian Gripenberg.
Köyliönsaaren Vanhakartanon ja kirkon historiallinen maisema
Helsinkiläinen Asta Lapinmäki oli talvisodan syttyessä pieni koululainen. Tämä kirjanen haluaa valottaa ja elävöittää jälkipolville niitä tunteita, joita sota-aika herätti erityisesti lapsen mielessä. Pienen Suomen sotiessa suurta Neuvostoliittoa vastaan elämä oli kovin toisenlaista kuin tänä päivänä. Tuolla ajalla oli aivan erikoinen oma tunnelmansa. Talvisodan henki vallitsi myös jatkosodan aikana. Eurooppa oli sodassa eikä huomispäivän tapahtumista ollut tietoa. Tilanteesta ei ollut poispääsyä, mutta onneksemme suomalaiset selvisivät sodasta itsenäisenä kansakuntana. (www.mediapinta.fi)
Kirjassa luku, Riitta Ryökäs: Dora Jung haastaa tulkintaan - Mikael Agricolan, Tuomaan ja Hakavuoren kirkkojen tekstiilien symboliikkaa.
skolan
school
koulu
Arkadiateatteri
Kellotapuli ja kirkon aita
Kirkonmäkeä ympäröivä aitaus valmistui lahjoitusten turvin vuonna 1872. Kirkon ympäristön rakentaminen eteni siis melko hitaasti, kirkkohan oli vihitty käyttöönsä jo vuonna 1854. Aitarakennelma tehtiin tykin putkista, jotka kiinnitettiin kolme vierekkäin kivijalustalle. Reunimmaisiin tykin putkiin kiinnitettiin painavat, merivirastolta saadut kettingit ristikkäin. Kirkon eteläisen ja läntisen sisäänkäynnin kohdilla olevia portteja korostettiin kiinnittämällä portteja reunustaviin tykinputkiin kullatut kotkat, kun taas muiden tykkien päällä oli valurautaiset kullatut ristit. Aitaustyön maksoi Viaporin komendantti Alopeus. Ristikkäisten ketjujen ja tykinputkien muodostama aitaus oli sotilaskirkoissa tuolloin yleisesti käytetty. Kellotapuli rakennettiin vuosina 1888-1889 Aleksanteri Nevskin kirkon luoteispuolelle. Se liittyi olennaisena osana kirkkoa ympäröivään aitarakennelmaan. Tapuli on tyylillisesti kirkon kanssa samankaltainen huolimatta myöhäisemmästä rakentamisajankohdasta. Kello painoi 400 puutaa. Tapulissa oli pieni sipulikupoli ja kellolle tehtiin teräspalkkiripustus. Kirkonkellossa lukee slaavinkielisellä tekstillä: "Ylistäkää Jumalaa hyvä-äänisin kymbaalein. Julistakaa päivästä päivään Hänen pelastustaan. Antakaa Herralle kiitos ja kunnia Vaviskoon Hänen kasvojensa edessä kaikki maa Pauhatkoon meri ja kaikki, mitä siinä on Kaikki maa kumartakoon hänelle." Kirkon luterilaistamisen yhteydessä 1920-luvulla myös tapulin koristelua yksinkertaistettiin ja sipuli korvattiin matalalla telttakatolla. Perushahmonsa kellotapuli on kuitenkin säilyttänyt. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 152 Lähteet: MV SL VIK C 820 821 832. Kellon tekstin käännös Tillanen, Reino, kirkkoherra. Esite Suomenlinnan kirkosta. Johanneksen seurakunta. Helsinki. KA VSA 17044. Kuva: MV SL VIK C 821, 24.11.1887. MV SL Valokuva.
Jämsän alueella on useita 1800-luvun alkupuolen vauraasta ja tyylitietoisesta rakentamisesta kertovia asuinrakennuksia. Suurten talonpoikaistilojen uudet päärakennukset tai pihapiirin laidalle rakennetut syytinkitalot on rakennettu ja uudistettu empiretyylin yksityiskohtia mukaillen. Rakennukset, joissa monessa on aumakatto, on vuorattu ajanmukaisella vaakavuorauksella. Koriste-elementteinä ovat nurkkien pilasterit, tyylitellyt joonialaiset pilasterit ja ikkunoiden profiloidut listat ja joskus maalatut otsalaudat. Ominaista näille rakennuksille ovat komeat kaksoispylväiden ja kaari-ikkunoiden koristamat umpikuistit. Parhaat esimerkit Jämsän empiretaloista ovat Ruotsula vuodelta 1824 ja Säyrylän kylässä oleva Kuikka 1830-luvulta, Hinkkala 1830-luvulta sekä Honkasen 1834 tyylinmukaistettu päärakennus ja vierasrakennus 1840-luvulta Jämsänkoskella.
Rakentajina Jämsässä toimivat perimätiedon mukaan kesäksi paikkakunnalle Pohjanmaalta tulleet kirvesmiehet sekä Turun puuseppäammattikunnassa oppinsa saaneet oman paikkakunnan miehet. Ulkomaalauksessa käytetyt empirevärit saatiin Turussa maalariopissa olleen jämsäläisen maalarin Fredrik Wilhelm Römanin välityksellä. Jämsänjokilaakso tunnettiin Keski-Suomen vilja-aittana, joka yhdessä metsien ja koskeen perustettujen myllyjen ja sahojen kanssa takasi alueelle vaurautta, joka näkyi näyttävänä rakentamisena. Pohjalaiset kirvesmiehet rakensivat useita talonpoikais-empireä edustavia asuin- tai vierasrakennuksia Keski-Suomen alueelle 1820-luvulta aina 1860-luvulle. Ilmiö liittyi tyylivaikutteiden siirtymiseen rannikolta sisämaahan ja toisaalta Pohjanmaan taloudelliseen taantumaan laivanrakennuksen ja tervanpolton vähenemisen jälkeen sekä Keski-Suomen vaurastumisen alkuun, jossa keskeisinä tekijöinä olivat alueen laajat metsät ja vesivoimavarat.
Suur-Jämsän empiretalot (Hinkkala)
Achté, Kalle
Yrjönkatu 17
Elimäen kulttuuriympäristö on poikkeuksellisen ja laajan maanomistushistorian muovaama. Kymenlaakson laajin yhtenäinen viljelysaukea, joka levittäytyy kuivatun Elimäenjärven alueella, on historiallisesti ja maisemallisesti kiinnostava. Elimäen kirkko on maamme ensimmäisiin kuuluva puinen ristikirkko. Elimäenjärven ympärille 1600-luvulla muodostuneet kartanot ovat kuuluneet Getrud von Ungernille lahjoitettuun suureen maaomaisuuteen. Moision, Peippolan ja Mustilan kartanot ovat säilyttäneen kartanokulttuurista kertovan ympäristönsä ja osin rakennuskantansa. Moision kartanon kaksikerroksinen, tiilestä muurattu empirerakennus on tiettävästi Engelin ensimmäinen Suomessa suunnittelema maaseudun säätyläisrakennus. Säilyneen kustannus- ja materiaaliarvion mukaan rakentaminen on aloitettu 1818. Pohjakaavassa herättää huomiota kulmaukseen sijoitettu sali. Rakennuksen ensimmäinen kerros on rustikoitu ja toinen sileäksi rapattu. Fasadijäsentely keskittyy pilastereiden jäsentelemiin keskirisaliitteihin. Peippolan kartano sijaitsee vuosisatoja vanhalla puistoalueella aivan Elimäen keskustassa. Yksikerroksinen, hirsirunkoinen päärakennus on Theodor Höijerin suunnittelema ja rakennettu 1847. Hämeenkylän kartano sijaitsee Teutjärven rannalla vanhassa puistoympäristössä. Elimäenjärven muinaista rantaviivaa noudattelevan kuivatusuoman ja Hongistonjoen länsipuolella olevat kylät, Hongisto, Huitila ja Kesola, jotka vielä 1800-luvun lopulla kuuluivat Mustilan kartanon alaisuuteen, muodostavat viljelyksineen ja tiiviisti rakennettuine pihapiireineen ja tuotantorakennuksineen kokonaisuuden, joka kuvastaa oivallisesti itsenäisen Suomen maatalouspolitiikkaa sekä kertoo sotien jälkeen harjoitetusta maatilojen rakentamisen ohjauksesta ja tyyppirakentamisesta. Peltoaukealla sijaitsevien maatilojen usein kuusiaitojen ympäröimä rakennuskanta on etupäässä uutta, 1960-luvun jälkeen valmistunutta, mutta yhtenäistä ja aikaansa hyvin kuvastavaa. Elimäen kirkonkylä sijoittuu Elimäenjärven etelärannalle. Kirkko vanhoine tarhoineen on jäänyt keskustaajaman tiiviin asutuksen keskelle. Kirkon ristivarsien vesikatot ovat aumatut siten, että päätylappeet ovat sivulappeita jyrkemmät. Sakaristo sijaitsee pohjois- ja itäristin välisessä kulmauksessa. Kirkkosalia kattaa viisi keskenään tasakorkeaa ja tasalakista keskirenkaalla ja ruoteilla varustettua holvikupua. Kirkon kiinteän sisustuksen keskeiset osat ovat Elimäen läänityksen haltijan Casper Wreden ja hänen vaimonsa Sofia Taube lahjoittamat. Niihin kuuluvat barokkityylinen kuoriaita vuodelta 1666, alttarilaite tauluineen vuodelta 1632 sekä saarnastuoli. Kirkkoa vastapäätä keskustaa halkovan kadun toisella puolella sijaitseva 1790-luvulla rakennettu kellotapuli on tehty ainoastaan kelloja varten, minkä takia siitä puuttuu korkea pohjakerros. Vuoteen 1885 käytössä olleessa kirkkotarhassa on Moision, Mustilan ja Myllylän kartanot omistaneiden af Forsellesien sukuhaudat sekä Hämeenkylän kartanossa asuneen vara-amiraali Adolf Etholénin perheen hauta. Kiviaita on 1700- ja 1800-lukujen vaihteesta. Elimäen kotiseutumuseoalue, jonka rakennukset kuvaavat elimäkeläistä rakentamista, sijaitsee Teutjoen rannalla.
Elimäenjärven ympärille keskittyi tasankoalueen vanhin asutus, ja uuden ajan alussa seutu oli vakiintunutta peltoviljelyaluetta. Pyhtään seurakuntaan kuuluneen alueen ensimmäinen kappelikirkko lienee rakennettu 1570-luvulla nykyisen Elimäen kirkon läheisyyteen, Elimäenjärven eli Kirkkojärven etelärannalle. Elimäen kirkko rakennettiin joko 1638 tai rakennusmestari Petter Lohmanin johdolla 1678. Ensimmäiset läänitykset Elimäeltä annettiin 1500-luvulla, mutta ne jäivät useimmiten lyhytaikaisiksi. Kartanokulttuuri juontaa juurensa 1600-luvun alkuun, jolloin Kaarle IX lahjoitti Elimäen pitäjän Gertrud von Ungernille, kuninkaan hengen pelastaneen Henrik Wreden leskelle. Matalan ja ruohottuneen Elimäenjärven eli Kirkkojärven kuivatus alkoi 1860-luvulla. 1910-luvulla jatkettiin järven kuivatusta Mustilan kartanon isännän aloitteesta. Lopullisesti järvi kuivattiin viljelysmaaksi 1948, kun siirtoväelle tarvittiin uutta viljelysmaata. Toimenpiteellä saatiin 350 hehtaaria peltomaata.
Elimäen kartanot ja viljelymaisema (Hämeenkylä)
Henrikin itsemurhan tehneen veljen hautajaiset eräänä talvena sodan aikaan.
keyword
asiasana
Sahlberg, Asko
Musiikkia Helsingin kaupunginmuseon näyttelyyn, syksyllä 1993.
Ennen Bulevardin päässä tuoksui maltaalta, tulen polkupyörällä kolera-altaalta.
Hahkialan kartano on yksi Hauhon merkittävimmistä suurtiloista laajoine viljelyksineen, puukujanteineen ja avarine aina Hauhon kirkolle saakka ulottuvine näkymineen. Kartanon talouskeskus on yksi modernin kartanosuunnittelun vaikuttavimmista esimerkeistä päärakennuksineen ja poikkeuksellisen hyvin säilyneine muoto- ja koristepuutarhoineen. Kartanon nykyinen rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1900-luvun alkuvuosilta. Arkkitehti Karl Lindahlin suunnitteleman Hahkialan kuutiomaisen päärakennuksen sileäksi rapattuja julkisivuja koristavat vain katonlappeiden barokkiaiheiset frontonit ja pienet kaarevalistaiset kattoikkunat sekä puiston puoleinen terassi parvekkeineen. Päärakennusta ympäröivät erittäin edustavat puistoistutukset. Puisto ja puutarha ovat vanhimmilta osin 1800-luvun alkupuolelta. Nykyinen puistosommittelu, joka terassien kautta laskeutuu kohti järvinäkymää, on puutarha-arkkitehti Paul Olssonin suunnittelema. Kartanoalueelta johtaa maantielle vanha koivukuja sekä lehmus- ja tammikujanne, jonka toisena päätteenä on Hauhon kirkko. Kartanoaluetta ympäröivä laaja kulttuurimaisema yhtyy Tuittulan kylän viljelyksiin.
Hahkialan kylän talot olivat keskiajalta lähtien olleet läänitettyinä useille eri henkilöille. Hahkialan suurtila syntyi 1651 kun normandialainen everstiluutnantti Toussaint Charpentier sai tilan Ruotsin kuninkaalta ansioistaan 30-vuotisessa sodassa. Tilasta muodostettiin säteri 1663. Kartanon rakennuskanta on pääasiassa 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Tällöin maataloutta uudistettiin ja tilalle rakennettiin navetta- ja tallirakennuksia, meijeri, viljamakasiini ja kasvihuoneita sekä tiiliruukki ja saha. Lisäksi valmistui työntekijöille asuntoja, koulu ja vanhainkoti. Uutta peltoa hankittiin kartanoa ympäröivän Hyvikkälän järven pintaa laskemalla kaivamalla nykyinen Kaivanto-ojaksi kutsuttu väylä. Pellon lisäksi muodostui kaksi järveä: Kirrinen ja umpeen kasvava Hyvikkälän järvi. Kartanon kaksikerroksinen kivinen päärakennus rakennettiin 1915-1917 arkkitehti Karl Lindahlin suunnitelman mukaan. Edustava kartanorakennus on symmetrinen ja jäljittelee Vaasa-ajan barokkiklassismin kartanoarkkitehtuuria. Konttorirakennus valmistui 1911. Tila jaettiin perillisten kesken 1950, jolloin syntyivät kartanon keskeiset rakennukset käsittänyt Keski-Hahkiala sekä Länsi-Hahkialan ja Itä-Hahkialan(Kelkkala) tilat. Charpentier suvun aika päättyi 1963, jolloin Keski-Hahkialan nimen saanut kartano myytiin Keskolle opetus- ja koetilaksi. Nykyisin kartano on yksityisomistuksessa.
Hahkialan kartano
Laajasalon kanava
Josafatinkalliot
"Siellä piti olla hiljaa, ja puhtaat kädet. Vahtimestari huolehti niistä alakerrassa. Ne olivat aina liian likaiset ottamaan hyllystä Pienen töpöhännän seikkailuja. Vahti antoi saippuaa, ja näytti lavuaarin. Lastensalin hoitaja hymyili aina, Sillä oli punaiset posket. Se oli Punahikka meidän mielestä. Aikuistensalin hoitaja lopetti korttien leimaamisen kun me menimme sinne. Sanomalehtisaliin olimme liian pieniä, lukijoiden mielestä."
Meilahdentie
Aalto, Laura
Presidentinlinna
Vyötiäisen kortteli
Elokuva kertoo ministerin tyttären ja maahanmuuttajan rakkaustarinan. Jos rakastat pohjautuu Z. Topeliuksen 1800-luvun puolivälissä kirjoittamaan satuun Adalmiinan Helmi. Elokuvassa kuullaan uudet versiot yli 20 tunnetusta kotimaisesta kappaleesta. Käsikirjoitus: Katja Kallio Tuotanto: Jarkko Hentula Pääosissa: Elli Vallinoja, Chike Ohanwe, Taneli Mäkelä, Satu Silvo, Minttu Mustakallio
Kotalahti on Suomen 1960-luvun kaivosteollisuuden nousukautta edustava suurehko ja yhtenäisen kokonaisuuden muodostava kaivosmiljöö. Kotalahti on yksi viimeisistä teollisuusyhdyskunnista, jossa on yhtiön laajaa palvelu- ja asuinrakentamista. Outokumpu Oy:n Kotalahden kaivosalue on noin 200 hehtaarin laajuinen. Kaivosrakennukset ja asuntoalueet ovat arkkitehtien Märta Blomstedt ja Matti Lampénin suunnittelemia ja ne ovat valmistuneet pääasiassa vuosina 1956-1970. Teollisuusalueeseen kuuluu 1958 valmistunut massiivinen 77 metriä korkea tornikompleksi, voima-asema, rikastamo, kaivostuparakennus sekä varasto- ja toimistorakennukset. Kaivostaajamassa on ruokalara, lämpökeskus, sauna- ja pesularakennus sekä seitsemän asuinkerrostaloa, kaksi atriumtaloa ja viisi rivitaloa sekä omakotitaloja. Kaivoksen ympärille rakentuneesssa taajamassa on lisäksi yhtiön, kunnan ja seurakunnan toimesta rakennettuja julkisia tiloja, mm. koulu, seurakuntatalo, urheilukenttä, elokuvateatteri ja kauppa.
Oravikosken kylässä olevan pienen Mertakosken varrella oli 1800- ja 1900-luvuilla mylly- ja sahatoimintaa. Tehdasalueella sijaitsi Oravikosken hovi -niminen maatila, jonka 1800-luvun päärakennus ja talousrakennuksia on säilynyt. Kotalahden nikkelimalmiesiintymä löytyi 1954 kun leppävirtalainen asentaja Arvo Paakkulainen teki ilmoituksen löytämästään malmin näköisestä kivestä. Outokumpu Oy aloitti sen johdosta malmin etsinnän. Kaivostoiminta alkoi 1959. Nikkelin lisäksi malmissa oli hiukan kuparia. Vaikka malmipitoisuus oli matala, kaivos perustettiin Leppävirralle hyvien kulkuyhteyksien, Mertajoen veden ja läheisen voimalinjan vuoksi. Kaivostoimintaa Leppävirran Kotalahden kylässä kesti vuoteen 1987 saakka. Suurimmillaan kaivos työllisti yli 300 henkeä.
Kotalahden kaivosyhdyskunta
Hirttopuunmäki
"Urkin sisustus paloi poroksi joskus 80-luvulla. Ilta-Sanomissa kerrottiin, että tuli roihusi Helsingin älymystön suosimassa ravintolassa. Toimittaja ei varmaankaan ollut käynyt pubissa kymmeneen vuoteen. Tai sitten hänellä oli erikoinen käsitys älymystöstä. ... Parhaat päivänsä ravintola oli nähnyt jo ennen kuin Urho Kekkonen vuonna 1973 kävi avajaiskaljoilla uudessa nimikkopubissaan. Tilaisuudesta kiersi hurjia huhuja. Hurja meno jatkui. Kononen oli ajautunut erään Vapun päivän aamuna pubiin. Senkertaisella kokoonpanolla tilanne olisi riistäytynyt käsistä missä tahansa muussa ravintolassa. Mutta ei Urkissa. Ovimies heitti kylmän rauhallisesti ulos koko kapakan. Vain selvimmät pääsivät tiukan seulan jälkeen takaisin."
Näkis Hagiksen platsit ja Brahiksen matsit ja Valgan - voi jebulis, se stemmaa!
"Brando pysähtyi Aleksanterinkadun ja Mannerheimintien kulmaukseen ja istui patsaan juurelle. Patsas esitti kolmea miestä, jotka löivät isoilla vasaroilla alasinta. Alasin on ihminen, ja vasarat ovat mulkku, raha ja maine." (s. 140)
Marlon Brando päätyy Kolmen sepän patsaan juureen Helsingin keskustan kävelyretkellään.
Kudeneule Oy:n tehdasalue
Tampereen rautatieasema ja veturitallit
Milloin Mannerheimintie Helsingissä sai nykyisen nimensä? Se on aikaisemmin ollut Läntinen viertotie, Turuntie ja keskustassa Heikinkatu. Mannerheimintie on ollut kulkijoiden käytössä nykyisellä nimellään 4.6.1942 lähtien. Mannerheim täytti tuolloin 75 vuotta, minkä kunniaksi Helsingissä nimettiin hänelle tämä keskeinen väylä.
Minkä tietäminen on ihmiselle välttämätöntä
"Meritulli sijaitsi Helsingin suurimmassa satamassa. Länsisatamaa oli alettu rakentaa jo 1830-luvulla, mutta aluksi se oli ollut vain paikallissatama Hietalahdessa. 1900-luvun alussa Hieta- ja Jätkäsaari oli yhdistetty valtamerilaivoille sopivaksi ja sinne oli vedetty edelleen autoilijoita Ruoholahdessa kiusaava junarata" (s.32-33)
Kirsi Kohonen yrittää saada rekka-murhatutkinnan kannalta kriittisiä tietoja meritullista.
"Iso-Mustasaari oli oikea nimitys asuinsaarellemme, mutta siihen aikaan puhuttiin vain Kirkkosaaresta. Tärkeimmät kohteet sijaitsivat lähellä: Kansakoulu, HOK, Elanto, Suutari, Törrösen kahvila, Maanviljelijän maitokauppa, parturi, Galotskin kauppa, Lastentarha, postitoimisto sekä tuiki tärkeä Sarvilahden valokuvaamo." (Kerttu Väänäsen, o.s. Nenosen kertomuksesta, s. 25)
"Muutimme Herttoniemeen, kun olin menossa toiselle luokalle (s.94)." "Uusi kotimme oli ylimmässä, neljännessä kerroksessa. Siinä oli parvekekin, josta näkyi kauas metsien rajaan, ja yhdessä suunnassa näkyi pieni kaistale merta. Taivasta oli valtavasti ja valoa." (s. 96)
Salpalinja on yksi merkittävimmistä II maailmansodan aikana rakennetuista linnoitusketjuista. Se on verrattavissa ranskalaiseen Maginot-linjaan, saksalaiseen Atlantin valliin ja Länsivalliin, kreikkalaiseen Metaxas-linjaan tai Pohjois-Afrikan Marethin linjaan. Suomenlahdelta Lappiin ulottuva Salpalinja jakautuu valtakunnallisesti kolmeen puolustukselliseen painopistealueeseen: eteläisimpänä on yhtenäinen puolustusasema Suomenlahden rannalta Luumäen Kivijärveen asti, linjan keskiosassa ovat vesistöihin nojautuvat asemat Kivijärven, Saimaan ja Pielisen välillä sekä pohjoisimpana tärkeimpien tiesuuntien linnoitteet Pielisestä pohjoiseen aina Petsamoon asti. Suomenlahden ja Saimaan väliselle kannakselle rakennettiin 90% puolustusaseman rungon muodostavista teräsbetonikorsuista. Kaikkiaan Salpalinjalla on 728 teräsbetonikorsua, yli 3000 puista kenttälinnoitetta, noin 350 km taistelu- ja yhdyshautaa, 225 km panssarikiviestettä ja 130 km kaivantoestettä. Valtakunnallisesti merkittäviä Salpalinjan osia ovat eri maakunnissa hyvin säilyneet linnoitekokonaisuudet, jotka parhaiten kuvastavat puolustusrintaman monimuotoista rakennustapaa ja sijoittumista lähes koko itärajalle. Salpalinja alkaa Kymenlaaksosta Virolahdelta. Merkittäviä linnoitekokonaisuuksia Kymenlaaksossa ovat mm. Virolahden Ylä-Pihlajan bunkkerimuseoalue, Harjun maatalousoppilaitoksen tuntumasta Ravijoelle ulottuva betonikorsujen ja panssariesteiden rintama sekä Säkäjärven linnoitteet. Virolahdelta Salpalinja jatkuu useassa tasossa linnoitettuna kokonaisuutena kohti Miehikkälää. Miehikkälän-Taavetin tien varressa sijaitseva järeästi linnoitettu Salpalinja-museon alue asettuu keskelle Salpa-aseman pääasemaa. Miehikkälän edustavia Salpa-kohteita on museoitu Myllylammella. Lisäksi linnoitteita on mm. museoalueen pohjoispuolella Saunamäellä, kuntakeskuksessa, Kylmälän ja Säkäjärven välisellä alueella sekä Muurikkalassa. Etelä-Karjalan tärkeitä Salpalinja-kohteita ovat mm. vahvasti linnoitetut Ylämaan Hostikan museoalue ja siitä pohjoiseen Kirpun kylään johtavan tien suunta. Myös nykyisen valtatie 6:n suunta linnoitettiin, Luumäellä tien tuntumassa on Salpalinjan ydin: Kivijärven patolaite sekä Askolan pääaseman kohde, jossa korsujen ja panssarikupupesäkkeen lisäksi on taistelu- ja yhteyshautaa sekä kaivantoesteverkosto. Suo-Anttilassa sijaitsee Salpalinjan suurin luola. Lappeenrannassa korsuja on Rutolassa, Skinnarilassa, Voisalmessa, Kytösuolla sekä Ruohosaaressa, jonka kenttätykkiasema on harvinaislaatuinen. Lemillä pattereita on Juvolassa ja Kärmeniemessä, pallokorsuja Nuppolan-Iitiän alueella. Taipalsaarella on Jauhialan komentokorsuja ja Ruokolahdella linnoitteita on entistetty Syyspohjan kylässä ja Eräjärvellä. Etelä-Savossa, jossa Salpalinja tukeutuu vesistöihin, keskeiset Salpalinjan osat sijaitsevat Puumalansalmessa ja Puumalantien varrella. Sulkavalla on Sarsuinmäen tykkiasema. Punkaharjulla linnoitteet sijaitsevat sekä itse harjulla että Venesaaressa. Savonlinnassa Salpalinja kulkee kaupungin itäosien kautta. Kongonsaaren eteläpäähän on louhittu näyttävä majoitus- ja konekivääriluola, Purnuvuorella on kaksi tykkipatteria. Kerimäellä Raikuun kanava on tärkein linnoitettu suunta, Kerimäen linnakkeen linnoitustykistöasemat ovat massiivisuudessaan harvinaisia. Pohjois-Karjalassa Salpalinjaan kuuluvia rakenteita on mm. Joensuun Marjalassa, jossa niitä on myös kunnostettu. Ilomantsin Sonkajan kiviesteet ovat itäistä Salpalinjaa. Lieksassa on Viisikon, Änäkäisen ja Puuruun kunnostettuja etuasemakohteita. Kainuussa on kunnostettu Kuhmon Jyrkänkosken sekä Saunajärven kenttälinnoitteita. Niihin liittyy merkittävä talvisodan taistelupaikka. Suomussalmen Purasjokilinjan kunnostetut kenttälinnoitteet sijaitsevat Raatteen tien itäpäässä. Pohjois-Pohjanmaalla Kuusamossa Lahtelan-Vanttajanpolun varrella on mm. tuhottuja teräsbetonikorsuja, taistelu- ja yhteyshautaa ja panssarikiviesteitä. Salpalinjan pohjoisosia ovat Lapissa Kemijärven Joutsijärvellä, Sallan Ruuhijärvellä sekä Savukoskella Sarvilammella, jossa on kivistä rakennettu panssarieste ja sen varrelle puusta ja kivistä rakennettuja ampuma-, tähystys- ja konekivääripesäkkeitä.
Salpalinja rakennettiin pääosin talvi- ja jatkosodan välillä 1940-1941 Suomen itärajan turvaksi. Vaikka Salpalinjalla ei koskaan taisteltu, sillä oli kuitenkin välillinen vaikutus jatkosodan tapahtumiin. Puolustusrintaman virallinen nimi oli vuodesta 1944 Suomen Salpa ja sittemmin Salpa-asema, linnoitusketjusta käytetään myös nimitystä Salpalinja. Salpalinjan rakentamispäätös tehtiin maaliskuussa 1940, kun Suomi luovutti Moskovan rauhansopimuksen mukaan Neuvostoliitolle Karjalan kannaksen, Laatokan Karjalan, itäisen Suomenlahden ulkosaaret, Petsamon Kalastajasaarennon sekä Sallan ja Kuusamon itäosat. Salpalinjan rakentamista johti Linnoitustoimisto Myllykoskella. Noin 400 hengen toimistoon koottiin sotilas- ja siviiliasiantuntijoita, kuten insinöörejä, rakennusmestareita, pikakurssitettuja pioneeriupseereita. Salpalinjan rakensivat ns. välirauhan aikaiset armeijakuntien työprikaatit aluksi ilman louhinta- tai betonikoneita. Kantalinnoitustyö käynnistyi kesällä 1940. Jatkosodan aikaisia linnoitusten täydennystöitä johti Linnoitussuunnitteluesikunta. Työt jatkuivat joulukuun 1944 alkuun saakka, loppuvaiheessa rannikkotykistön asemissa. Samaan aikaan Salpalinjan kanssa rakennettiin Hankoniemen poikki Harparskoglinja. Yksityiset ja yhteisöt ryhtyivät kunnostamaan Salpalinjaa 1980-luvulla. 1990-luvulla ryhdyttiin mm. Suomussalmen Raatteen tien Purasjokilinjan kunnostukseen Museoviraston ja työministeriön yhteistyönä ja suoritettiin ensimmäiset inventoinnit Kainuussa.
Salpalinja (Suo-Anttila)
Ranin, Helge
Helsingin Kaupunginmuseon sivuilla kerrotaan seuraavaa: "Suomalaisen krenatööritarkkampujapataljoonan tarkkampuja Josef Johan Israelinpoika Back (s. 4.7.1826) Närpiön Pirttikylästä kaatui Särkiniemen taistelussa 9.8.1855 Englannin ja Ranskan yhdistyneiden laivasto-osastojen pommittaessa Viaporia ja yrittäessä maihinnousua Lauttasaareen Särkiniemessä. Hänen hautansa on Gyldenintien päässä Länsiväylän vieressä." Kävin paikan päällä katsomassa, mutta en löytänyt hautaa. Osaatteko neuvoa tarkemmin? Tässä löytämämme vihjeet. Toivottavasti nämä tarkentavat hautapaikan sijaintia. Mikäli hautaa ei vieläkään löydy, Lauttasaariseurasta saa lisäapua: http://www.lauttasaari.fi/ Lauttasaaren omilla kaupunginosasivuilla kerrotaan: "Back on haudattu luonnon kiven alle Maamonlahden rannalle Gyldenintien päähän. Kivelle on pystytetty tykinkuula, jossa on teksti: 'Stupad vid försvaret af denna ö, å Mörtnäs Udde 9.8.1855, frid med hans stoft' ('Kaatunut tätä saarta puolustaessaan, Särkiniemessä 9.8.1855, rauha hänen tomulleen'). Hautaa kutsutaan edelleen 'Tuntemattoman sotilaan haudaksi', koska kaatuneen sotilaan nimi jäi pitkäksi aikaa unhoon. Vasta vuonna 1958 selvisi, että kyseessä oli Närpiön Pirttikylästä kotoisin ollut Joseph Johan Back." Lähteet: http://www.lauttasaari.fi/index.php?option=content&task=view&id=12&Itemid=136 Kuva haudasta: http://www.hel2.fi/kaumuseo/muistomerkit/teokset/teos_1997-00152.htm
Kirkon arkkitehti yhdessä Pirkko Ilosen kanssa
Kuljin Esplanadia pitkin, vettä satoi niin
Sumiaisissa ovat säilyneet hyvin kirkonkylän historialliset elementit kuten rakentamisen suhde maisemaan, rakennusten sijoitus pihapiirissä sekä tiestö ja peltojen sijainti. Historiallisesti monikerroksista ja kiinteää nauhakylärakennetta on vaalittu. Kyläkeskustan muodostavat kirkko, Hytösen kauppakiinteistö, vanha koulu ja sotien jälkeen rakennettu kunnantalo. Raitin varrelle jäävät lisäksi vanha pappila ja Lepänjuuren tilakeskus. Kirkonkylää rajaavilla kantatiloilla (Savola, Hakola) on kunnostettuja, pihapiiriin liittyviä perinnerakennuksia. Uusi tielinjaus on sovitettu kyläraitin luonteeseen ja rakenteeseen. Sumiaisten puukirkko 1880-luvulta seuraa muodoltaan edellistä, 1802 rakennettua kahdeksankulmaista kirkkoa. Keskusosaan liittyy kolmella sivulla lyhyet ristivarret ja neljännellä sivulla matalampi sakaristo. Kirkon ja tapulin ympärillä on vanha kirkkomaa. E. E. Castrenin suunnittelema pappila vuodelta 1862 on vanhan raitin varrella. Kirkonkylän kulttuurimaisema jatkuu kirkon pohjoispuolella pitkin kyläraittia ja eteläpuolella järvinäkymien kehystämänä pitkin kannastietä.
Sumiaisten rukoushuonekunta muodostettiin Laukaan, Saarijärven, Rautalammin ja Viitasaaren pitäjien osista 1800. Ensimmäinen kirkko rakennettiin 1802. Laukaan kappeliksi Sumiainen muodostettiin 1842 ja itsenäiseksi seurakunnaksi 1896. Sumiaisten nykyinen kirkko rakennettiin 1888-1889 (Th. Granstedt). Erillinen kellotapuli rakennettiin puusta 1851 Intendentinkonttorin suunnitelmin. Vesistöjen väliin jäävällä kannaksella sijaitseva nauhamainen kylä rakentui kylätien varrelle, etupäässä Hakolan ja Savolan kantatilojen ja seurakunnan maille.
Sumiaisten kirkonkylä
Savitaipaleen linnakkeet ovat osa Katariina II:n käskystä suunniteltua ja 1791 kenraali Aleksandr Suvorovin johdolla rakennettua Pietarin puolustusjärjestelmää. Kärnäkoski ja Partakoski ovat Ristiina-Lappeenranta -maantien ja Saimaan venäläisen tykkivenelaivaston suojaksi rakennettuja linnakkeita. Järvitaipaleen linnake on rakennettu suojaamaan sisemmän Salpausselän kulkureittiä. Partakosken maastoa myötäilevän varustuksen tavoin Kärnäkosken hyvin säilynyt linnake on muodoltaan epäsäännöllinen. Linnoituslaitteita yhdistää vanha, maisemallisesti arvokas Partakosken tie. Kärnäkosken kaksiaukkoinen kiviholvisilta on vuodelta 1886 ja yhdessä 1830-luvulla rakennetun myllyn kanssa se muodostaa kiintoisan kokonaisuuden. Myös Partakosken kauniissa koskimaisemassa on kaksiaukkoinen kiviholvisilta, joka on rakennettu 1900-luvun alussa. Järvitaipaleen vartiolinnake on pieni, kahdeksan bastionia käsittävä pitkänomainen varustus, jonka sisällä oli kymmenkunta rakennusta. Savitaipaleen linnoitusalueet ovat valtakunnallisesti arvokkaita maisemanähtävyyksiä.
Turun rauhassa 1743 Venäjän ja Ruotsin välinen raja siirtyi Kymijoen läntiseen haaraan ja halkaisi Saimaan. Ruotsi pyrki Hattujen sodalla valtaamaan takaisin Venäjälle menettämiään alueita, mutta joutuikin luovuttamaan uusia alueita. Uuden rajan turvaksi rakennettiin linnakkeita sekä Ruotsin että Venäjän puolelle. Näistä yksi on venäläisten rakentama Partakosken linnake. Kustaan sota, jolla Kustaa III pyrki saamaan takaisin Venäjälle menetettyjä maa-alueita, päättyi ilman alueluovutuksia Värälän rauhaan 1790. Sodan seurauksena Venäjän Katariina II määräsi, että pääkaupunki Pietari oli suojattava kolmiportaisella linnoitusvyöhykkeellä. Linnoitusvyöhyke rakennettiin 1791-1792 kenraali Aleksandr Suvorovin (1730-1800) johdolla. Kokonaan uusina, uloimman puolustusvyöhykkeen linnoituksina rakennettiin Savitaipaleen seudun Kärnäkosken ja Järvitaipaleen lisäksi nykyisen Kotkan kaupungin paikalle Ruotsinsalmen merilinnoitus, sen pohjoispuolelle Kyminlinna, Utti Valkealaan sekä Anjalankoskelle Liikkala (ks. erilliset kohteet). Kärnäkoskelle, Lappeenrantaan ja Savonlinnaan perustettiin Saimaan laivaston tukikohdat, joiden yhteydenpitoa varten rakennettiin Telataipaleen, Kukonharjun, Käyhkään ja Kutveleen kanavat (ks. Suvorovin kanavat -kohde). Partakosken linnoitustyöt oli aloitettu jo Turun rauhan 1743 jälkeen, ja varustukset korjattiin uusien linnakkeiden rakentamisen yhteydessä. Linnakkeet menettivät merkityksensä rajalinnakkeina vuoden 1809 jälkeen, ja Venäjä lakkautti ne. Kärnäkosken linnaketta on kunnostettu 1980-1990-luvulla Museoviraston johdolla työllisyystöinä.
Partakosken, Kärnäkosken ja Järvitaipaleen linnakkeet (Partakoski ja Kärnäkoski)
Örön linnake Turunmaan saaristossa on yksi osa 1910-luvulla rakennettua laajaa ja moniportaista Pietari Suuren merilinnoitusta. Örön linnakkeen 1910-luvulla rakennetut patterit, tieverkosto, rakennuskanta, rakenteet ja luonto ovat säilyneet historiallisena kokonaisuutena. Örön saari on II Salpausselän jatkeena oleva hiekkasaari Kemiönsaaren ulkosaaristossa. Örön linnake on osa Venäjän keisarikunnan rakentamaa Pietari Suuren merilinnoitusta ja pääkaupunkia Pietaria vihollisen maihinnousulta suojaavan meripuolustusjärjestelmän päävastarinta-asemaa, joka käsitti Saarenmaan ja Hankoniemen tason. Örön linnakkeen alkuperäinen rakennuskanta käsittää parisenkymmentä hirsirunkoista ja lautaverhottua miehistö- ja talousrakennusta. Linnakkeen toiminnot jäsentyvät alkuperäisen mukulakivipinnoitetun tieverkoston varteen. Saaren etelä- ja pohjoiskärkeä yhdistävästä päätiestä, ns. "Pitkästä ikävästä" haarautuu saaren keskiosassa koilliseen keskeiselle kasarmialueelle johtava tie, "Lyhyt ikävä". Teiden yhteydessä ollut, pattereiden toimintoihin liittyvä kapearaiteinen rautatie on pengerryksiä lukuun ottamatta purettu. Itsenäisen Suomen kannalta Örön sijainti ei ollut strategisesti merkittävä, vaan saarta on käytetty koulutus- ja vartiolinnakkeena. Örön linnakesaaren rakennuskanta on myöhemmin täydentynyt, saarelle on rakennettu mm. kerhorakennus, sotilaskoti, koulu ja asuinrakennuksia ja vielä Kuntotalo 1990-luvulla. Linnakkeen alkuperäiseen varustukseen kuulunut, 1920-luvulla modernisoitu, järeä ns. Obuhov-patteri on museoitu 1980-luvulla. Puolustusvoimien vakituinen miehitys saarella on päättynyt ja saarta käytetään harjoitus- ja valvontatarkoituksiin. Pitkään suljettuna olleen saaren luonto on säilynyt ainutlaatuisen monipuolisena.
Örön saari oli ennen linnakkeen rakentamista Hiittisten kylän laidunmaata, jossa ei ollut vakituista asutusta. Suomen sodan aikana Ruotsin laivasto käytti saarta tukikohtana ja saarelle haudattiin ruotsalaisia sotilaita, jotka olivat kuolleet sairauksiin ja taisteluissa, mm. Lövön kahakassa. Venäjä käynnisti 1910-luvun alussa Suomenlahdella Pietari Suurelle nimetyn merilinnoituksen rakentamisen torjuakseen Saksan mahdollisen hyökkäyksen Pietariin. Pääpuolustusasema sijoitettiin Suomenlahden kapeimmalle kohdalle Tallinnan ja Porkkalanniemen väliin. Suomen puolelle rakennettiin linnakkeet Utö, Örö ja Russarö sekä linnoitettiin Ahvenanmaata. Venäjä pakkolunasti Hiittisten Rosalan ja Bölen kylille kuuluneen Örön saaren. Rakennustyöt alkoivat 1915. Saarelle rakennettiin mukulakivettyjä teitä, kapearaiteinen rautatie, kasarmeja ja muita majoitusrakennuksia, ruokala, talousrakennuksia ja laiturit. Örön linnakkeen järeintä tykkikalustoa edusti neljä Obuhovin terästehtaan valmistamaa 305 mm tykkiä. Järeän patterin lisäksi saarella oli kaksi raskasta patteria ja ilmatorjuntapatteri. Itsenäinen Suomi sai Örön linnakkeesta modernin ja tulivoimaisen rannikkolinnakkeen. Linnoitusta käytettiin mm. koulutukseen ja sen varustusta uusittiin. Jatkosodassa Örö osallistui Hangon rintaman taisteluihin sivustatukena Bengtskärin taistelussa 1941. Sotien jälkeen Örö toimi ensin Hangon Rannikkopatteriston, 1970-luvulla Turun Rannikkopatteriston ja myöhemmin Saaristomeren Meripuolustusalueen koulutus- ja vartiolinnakkeena.
Örön linnake
Rikkaan playboyn Bruno Rygseckin asuinpaikka ja paikka jossa murha tapahtuu.
Augusta Lampénin alkeiskoulu
Kainuun pitkille vesistöreiteille, purojen varsille aikanaan rakennetuista sadoista vesimyllyistä on säilynyt kunnostettuina eri-ikäisiä ja -tyyppisiä myllyjä harvaan asutun metsäseudun omavaraistalouden kaudelta. Pienet vesimyllyt sijaitsevat usein muusta asutuksesta syrjässä hyvillä koskipaikoilla, jotka ovat saattaneet olla käytössä vuosisatoja. Myllyt ovat vaatimattomia hirsirakennuksia. Kokonaisuuteen kuuluu myllyuoma tai vesiränni sekä patolaite. Sisätiloissa on jauhatuslaitteiden lisäksi yleensä vain istuinpenkki. Yleisin vesimyllytyyppi Kainuussa on ollut hierin- eli härkinmylly, jossa myllyn sisälle on sijoitettu alavedellä pyörivä ratas. Seuraavaksi yleisin on ollut ratasmylly, joiden lisäksi löytyy myös muutama ostokoneistolla varustettu turbiinimylly. Härkinmyllyt ovat jääneet vähitellen käytöstä turbiinimyllyjen yleistyessä. Hyrynsalmella Komulankönkään hierinmylly Komulan kylässä on 1600-luvulta periytyvällä myllynpaikalla. Nykyinen myllyrakennus on rakennettu noin 1900. Mylly on ollut Kainuun myllyistä kookkaimpia ja tehokkaimpia ja ollut käytössä 1980-luvun alkupuolelle. Myllypato on rännin päässä. Korkialehdon ratasmyllyn on Rinnelehdon talo rakentanut Letuskylän Mättäikönpuron varteen on 1940. Vuoteen 1952 käytössä olleessa myllyssä on ulkopuolinen ylävesiratas, vesijohtoränni, patolaite ja alkuperäiset myllynkivet. Komulanköngäs ja Korkialehto ovat Kainuun edustavimpia puromyllykokonaisuuksia Ristijärven Karppalan ohella. Kuhmon Lammasperän Levävaaran mylly on vajaan kilometrin päässä sijaitsevan samannimisen talon oma hyvin pieni mylly, joka on valmistunut 1940-luvulla ja ollut käytössä 1960-luvulle. Vieksin kylän Kuusamonkosken 1930-luvun alussa rakennettu ratasmylly on ollut käytössä vuoteen 1946 saakka. Myllyn ohjauslaitteet sekä rännit ovat säilyneet kyläläisten kunnostamana. Niskankosken ratasmylly Saunajärven kylässä on rakennettu 1947 ja aktiivikäytössä se on ollut vielä 1952. Joesta kivivallilla erotettu myllyuoma päättyy patoon. Vuonteenkosken ratasmylly syrjäisellä paikalla Nivan kylässä on 1938 rakennettu ja ollut käytössä 1954 asti, jolloin kylään on saatu sähkö. Myllykokonaisuuteen kuuluvat patolaitteet ja ränni. Vartiuksen kylässä on Juortanan pieni hierinmylly, lähialueensa ainoa talvisodassa säilynyt rakennus. Paltamon Rinteen hierinmylly ja sauna sijaitsevat rehevässä purolaaksossa, joka on ollut jauhatuspaikkana 1700-luvulta lähtien. Myllyn lähistöllä on merkkejä neljästä sortuneesta myllystä. Mylly patolaitteineen ja ränneineen on ollut viimeksi käytössä 1940-luvulla. Puolangalla Lylyjoen varressa on Paasikosken hierinmylly ja myllylaavu. Mylly on rakennettu mahdollisesti jo 1889 ja ollut käytössä 1950-luvulle. Myllyyn liittyy hirsinen arkkupato, jota pitkin kulkee polku kylälle. Saunan korvanneesta havulaavusta on tehty rekonstruktio. Myllykokonaisuuteen kuulunut aitta on tuhoutunut. Ristijärvellä Karppalan turbiinimyllyn ja myllyladon kokonaisuuteen kuuluvat Karppalan ja Virpelän pihapiirit. Myllykokonaisuus on yhdessä Hyrynsalmen Komulankönkään ja Korkialehdon kanssa Kainuun edustavimpia. Ympärivuotisesti käytetty mylly on rakennettu 1915. Sähkön tuottamiseen Karppalan myllyä on käytetty 1937-1950. Kokonaisuuteen kuuluu lastaussilta ja vesiränni sulkuineen. Pihapiirit sijaitsevat myllyn välittömässä läheisyydessä mäen laella, josta avautuu näkymät joelle ja lähivaaroille. Pihapiireihin kuuluu mm. savupirtti, jonka alkujuuret ovat 1700-luvulta, 1800-luvun savusauna ja 1851 rakennettu paja. Sotkamon Tuhkakylässä on noin 1900 rakennettu Huovilan turbiinimylly. Punamullatussa myllyrakennuksessa on tehdasvalmisteiset myllynkivet. Syksyisin vettä on padottu kolmen kilometrin päähän ns. Kolmiosoppeen, mistä sitä on päästetty myllyuomaan. Jauhinkivien lisäksi mylly on pyörittänyt puimakonetta, pärehöylää sekä sahaa. Sahakatos on purettu. Myllyn käyttö on loppunut 1949. Saviahon kylässä, syrjäisellä paikalla sijaitseva Lakiahon pieni hierinmylly on rakennettu 1916-1933 ja sen aktiivikäyttö on loppunut 1950-luvulla. Malkakattoisen myllyn äärellä on ränni sekä pieni hirsipato. Kookkaat luonnonkiviset hierrinkivet ovat edelleen myllyssä. Suomussalmen Piispajärven kylän Runtin ratasmylly on rakennettu vanhalle myllynpaikalle 1947. Ympäristökokonaisuuteen kuuluu vesiränni, patolaitteet sekä vanha puusilta, joka on korjauksessa palautettu alkuperäiselle paikalleen. Kivijärven pieni hierinmylly Kiannan kylässä on rakennettu 1930-luvulla ja se on ollut käytössä 1950-luvun puoliväliin. Myllyyn liittyy patoallas sekä vesiränni. Pirttivaaran kylässä on Peurokosken kalliokapeikkoon 1948 rakennettu vesimylly. Peurokosken hierinmyllyn kokonaisuuteen kuuluu myös myllysauna sekä vesiränni ja pato. Rekelänvaaran hierinmylly Alanäljängän kylässä on rakennettu 1881. Kokonaisuuteen kuuluu myllyrakennus, vesiränni ja patolaitteet, jotka sijaitsevat Rekipurolla 20 metriä myllyltä yläjuoksuun.
Kainuuseen syntyi kotitarvemyllyjä asutuksen ja viljelyalan laajenemisen myötä. Niitä rakennettiin suuri määrä etenkin myllyveron lakkauttamisen (1885) jälkeen. Myllyjä laskettiin olevan 1800-luvun lopulla peräti 1210. Vesimyllyjä myöhemmin kotitarvemyllyinä yleistyivät ensin höyry-, sittemmin sähkö- tai traktorimyllyt. Kainuun myllyperinteen selvittämiseksi inventoitiin 1980-luvun alussa kaikkiaan 75 kotitarvemyllyä. Museoviraston käynnistämään korjausprojektiin niistä valittiin kolmetoista myllyä Hyrynsalmen, Kajaanin (Vuolijoen), Kuhmon, Puolangan, Ristijärven, Sotkamon, Suomussalmen ja Paltamon alueella. Myllyrakennukset, niiden laitteistot, vesirännit ja patolaitteet kunnostettiin 1989-1990. Osa Kainuussa säilyneistä myllyistä on nykyisin kotiseutuyhdistysten ja erilaisten seurojen ylläpitämiä.
Kainuun puromyllyt (Kuusamonkoski)
Kapteeninkatu 26
Teoksen päähenkilö Viktor Kärppä käy judotunneilla Tapanilan urheilukeskuksessa.
Marja-Liisa Tuomi: Töölön kylän vanhaa nimistöä
Andsténin fajanssi- ja kaakelitehdas
Porin Vanha hautausmaa on esimerkki 1800-luvun alun kirkosta ja kaupunkiasutuksesta erillään olevasta hautausmaasta. Se kuvastaa muutoksia paitsi hautaustavoissa myös puutarhataiteen ja hautamuistomerkkien kauneusihanteissa. Porin vanha ruutukaava-alueen länsipuolella oleva, nyttemmin käytöstä pois jäänyt hautausmaa on vaikuttava kokonaisuus. Kiviaidan rajaamalla, luonteeltaan puistomaisella hautausmaalla on kolmisensataa hautamuistomerkkiä. Muistomerkkien joukossa on peltisiä, valurautaisia ja kivisiä hautamuistomerkkejä, joille klassilliset muodot ja aiheet ovat leimallisia. Monien sukuhautojen ympärillä on valurautainen aita. Hautausmaan aidan eteläpuolella olevalla, VI kaupunginosan yhtenäisen katunäkymän rajaamassa puistossa on arkkitehti Bertel Strömmerin 1935 suunnittelema tyyliltään funktionalistinen punatiilinen vesitorni. Se on osa aikakauden keskeistä teollisuus-, varasto- ja teknisten laitosten rakennustyypistöä, jossa funktionalismin muotokieli sai toteutuksensa. Korkea torni on kaupunkikuvallisesti merkittävä.
Vuoden 1801 Porin suuren kaupunkipalon jälkeen ehdotettiin kirkon ympärillä olleen huonokuntoisen hautausmaan siirtämisestä kaupungin ulkopuolelle. Keskustassa sijaitsevan hautausmaan katsottiin kosteina kesinä levittävän tuolloin yleistä mätäkuumetta. Kaupungin uusi hautausmaa perustettiin Hampustenmäkeen, vaivaistalon viereen, kaupungin kortteleiden länsipuolelle. Hautausmaa vihittiin käyttöön käyttöön 1809. Uusi hautausmaa oli aluksi vajaan hehtaarin kokoinen. 1830 sitä laajennettiin ensin lähes kaksinkertaiseksi ja vielä 1850-luvun lopulla noin kolmeen hehtaariin. Hautausmaan alue ympäröitiin ensin tilapäisellä aidalla, joka varsin pian korvattiin etelä- ja länsipuolella muuratulla kiviaidalla. Aitaan tehtiin kaksi rautaista ristikkoporttia. Myös hautausmaan laajennusosat aidattiin samalla tavoin aiemman suunnitelman mukaisesti kiviaidalla. Kaupunkia laajennettiin 1860-luvulla uudella VI kaupunginosalla hautausmaan eteläpuolelle. 1879 annetun terveydenhoitoasetuksen perusteella asutuksen keskellä sijainneen hautausmaan käyttö oli lähes poikkeuksetta lopetettava viimeistään 30.6.1890. Laajennusta vaativan vanhan hautausmaan varsinainen käyttö päättyi 1880-luvulla ja uudeksi hautausmaaksi perustettiin Käppärän hautausmaa, johon hautaaminen alkoi 1884. 1800-luvun lopulla vanhaa hautausmaata ryhdyttiin hoitamaan puistona ja ilmeisesti jo tuolloin puutarhuri Fr. Söderberg laati aluetta varten suunnilleen nykytilannetta vastaavan puistosuunnitelman. 1890-luvulla tuolloin jo käytöstä pois jäänyt hautausmaa hieman pieneni, kun sen venäläisestä osasta lunastettiin maata rautatietä varten. Vesijohtoverkon rakentamista suunniteltiin Porissa 1900-luvun alkupuolella. Lopullinen päätös laitoksen rakentamisesta tehtiin 1934 ja saman vuoden elokuussa urakka annettiin Oy Yleiselle Insinööri-toimistolle. Arkkitehti Bertel Strömmer suunnittelema vesitorni valmistui 1935 ja kaupungin vesijohtolaitos otettiin käyttöön seuraavan vuonna.
Porin Vanha hautausmaa
"Marmoripalatsi oli salaperäinen ja suljettu paikka. Se näytti ihan lumesta ja jäästä rakennetulta. Olimme kuulleet että sen oli rakennuttanut kaunis nainen, joka vanhetessaan tuli vain kauniimmaksi ja kauniimmaksi, kunnes hän äkkiä eräänä päivänä vain katosi." (s. 143)
Sinkkonen, Lassi
Poroerotuspaikat ja -aidat (Ristenasoaivvi)
Hamstern
Mankolan alue
Päätön kana, ravintola
Helenankadun huutokauppakamari
Kristineströmin sahan päärakennus 1700-luvun lopulta ja Ainolan erämaahuvila 1900-luvun alusta ovat edustavia esimerkkejä Perä-Pohjolan sahaustoiminnan varhaisvaiheisiin ja puutavarayhtiöiden maanomistukseen liittyvästä rakennusperinnöstä Lapissa. Kristineström ja Ainola liittyvät merkittävimmän peräpohjalaisen sahanomistajan Anders Kurthin ja hänen perillistensä myöhemmin perustaman Anders Kurth & Co:n vaiheisiin. Lapin vanhimman 1760-luvulla Tengeliönjoenvarteen perustetun ja vuoteen 1901 toimineen Kristineströmin eli Yliportimon sahan toiminnasta on ainoana rakennuksena säilynyt entisöity patruunantalo 1700-luvun lopulta. Torasjärven rannalla sijaitseva Ainolan erämaatilan yhtenäinen, jugendvaikuteinen rakennusryhmä 1900-luvun alusta muodostuu tornillisesta päärakennuksesta, pienemmästä asuinrakennuksesta, kaksikerroksisesta asuinaitasta, pitkästä makasiinirakennuksesta, aitasta, navetasta ja isosta kalustovajasta. Rannassa on uimahuone ja venevaja.
Lapin ensimmäiset vesisahat perustettiin 1700-luvun lopulla. Vanhin vesisaha oli torniolaisten porvareiden Tengeliönjokeen 1762 rakennuttama Portimokosken eli Kristineströmin saha. Torniolaiset pormestari Petrus Pipping ja hovikamreeri Abram Fougt saivat Portimokoskeen perustettavan sahan priviligiokirjan 31.12.1760. Privilegioiden perusteella saha oli Pohjois-Ruotsin ensimmäinen hienoteräinen vesivoimalla toimiva kaksiraaminen 22-teräinen sahalaitos ja sen sahattava puumäärä sai olla 2000 täysikasvuista puuta. Saha ja sen päärakennukseksi rakennettu patruunantalo sai nimen "Kristineström" Fougtin tukholmalaissyntyisen puolison, Christine Striggertin mukaan. Maatila perustettiin vuonna 1767 ja tilan hoidosta vastasivat inspehtoorit, kirjanpitäjät ja sahanhoitajat. Kristineströmin sahan vaiheisiin liittyy myös Porvoossa syntynyt E.J. Längman viipurilaissyntyisen Paul Wahlin kanssa, mutta heidän yhtiönsä purkautui. Anders Kurt osti Kristineströmin 1849 ja harjoitti sahatoimintaa vuoteen 1901. Vuosina 1896-1903 Kristineströmissä toimi yksityinen kansakoulu, jossa oppilaina oli talon torppareiden sekä lähiseudun lapsia. Porilainen Rosenlew AB tuli osakkaaksi yhtiöön 1910 ja osti tilan kokonaan 1931. Tilalla harjoitettiin maanviljelystä ja karjataloutta vuoteen 1950 asti. Toisen maailmansodan aikana Rovaniemen lastenkoti sijoitettiin Kristineströmin kartanoon ja 1941 siellä toimi Ristellan Toipilaskoti kenraali K.M. Walleniuksen johdolla. Ainolan historia alkoi 1899 Otto Kurthin ostaessa tilan paikalliselta metsänvartijalta. Kurth rakensi ja suunnitteli päärakennuksen Ainolan sekä muuta rakennukset: vanhan Anjalan, Nukkulan, Muonalan, Vesilän, Verkkolan sekä Navetan. Otto Kurth luopui Ainolan tilasta 1939 ja myi sen Ragnar Nordströmille. Sotavuonna 1939-1940 Ainolaan majoitettiin lähes 50 henkeä, Nordströmien lisäksi professori T.M. Kivimäen sekä kenraali Walleniuksen perheet.
Kristineström ja Ainola (Kristineström)
Haltiala
Minkä niminen Urho Kekkosen katu oli aikaisemmin? Urho Kekkosen kadun aikaisempi nimi oli Kampinkatu. Vanhojen puhelinluetteloiden karttojen vertailu paljastaa, että nimi on muutettu vuoden 1980 vaiheilla, todennäköisesti presidentin 80-vuotispäivän (3.9.1980) yhteydessä.
Helsingin puistoissa kasvaa ihania kastanjapuita. Ovatko nämä hevoskastanjoita, ja ovatko niiden pähkinää muistuttavat sisällöt syömäkelvottomia? Voiko kastanjoita ottaa koristekäyttöön ja miten? Entä missä kasvaa syötäviä paahdettavia kastanjoita? Suomessa kasvava kastanjalajike on juuri hevoskastanja (Aesculus), jonka sukuun kuuluu 15 pensas- ja puulajia, jotka ovat kotoisin pohjoiselta pallonpuoliskolta. Helsingissä kasvaa kolmea eri kastanjalajiketta: balkaninhevoskastanjaa, punahevoskastanjaa sekä keltahevoskastanjaa. Näiden kastanjapuiden hedelmät, sekä niiden sisältä löytyvät siemenet (pähkinät), sisältävät haitallisia aineita, eivätkä ole syömäkelpoisia. Paahdettavat kastanjapähkinät ovat peräisin jalokastanjasta (Castanea sativa). Puu on alun perin kotoisin Vähä-Aasiasta, josta se on viljelyn myötä levinnyt koko Välimeren alueelle sekä Etelä- ja Keski-Eurooppaan. Tämä lajike ei ole meillä Suomessa talvenkestävä. Suomessa kasvavia kastanjapähkinöitä voi toki käyttää koristeena, niin kauan kuin muistaa että ne ovat myrkyllisiä eikä niitä tule syödä. Muuten vain mielikuvitus on rajana. Kastanjoiden tummanruskea väri tuo mukavasti kontrastia syksyn väreihin, ja niitä voi esimerkiksi kerätä kulhoon ruskalehtien kera ja pitää kotona pöydällä tai ikkunalaudalla. Ne sopivat myös koristekransseihin. Lähteet: Alanko Pentti: Koristepuut ja -pensaat : kotipihan suosituimmat puuvartiset kasvit (Tammi 2003) Vedel Helge: Välimeren puut ja pensaat (Tammi 1977) http://www.homesandgardens.com/gardens/plants/autumn/November__chestnuts_article_72317.html Tästä kirjasta voi olla apua koristeiden tekemiseen: Mattila Katri: Luonnonkasveista kodin koristeet ja tekstiilit
Moikipään (Molpe) kylän kalasatama on ollut Korsnäsin paras satamapaikka ja yksi laajimmista Pohjanlahden rannikon merenkulkuun ja kalastukseen liittyvistä satama-alueista. Eri-ikäiset venevajat ja talaat ovat levittäytyneet Finnhamnsvikenin ja Finnhamnin rannoille pitkänä yhtenäisenä rivistönä. Niiden vierellä on verkonkuivatuskenttä, jossa on edelleen useita, osin melko huonokuntoisia verkkojen kuivaukseen käytettyjä puutelineitä. Ranta-alueella toimii kalanjalostustehdas.
Korsnäsin Moikipäässä oli keskiajalla ruotsalaisasutusta. Asutus tiivistyi Finnbyn luonnonsataman äärelle. Satamaranta oli alun perin saari, joka oli yhdistetty mantereeseen kivisillalla. Maannousun vuoksi saari yhdistyi mantereeseen. Kivisillan jäänteitä oli nähtävillä vielä 1930-luvulla.
Moikipään kalasatama
Wulffin huvila
Rakkaani, missä sinä viivyt? Kesä Esplanadin on kovin lyhyt.
Pettersson, Vicke
Metsä, Mika
purjeenteko
Teokseen Elävät ja kuolleet Hannu Mäkelä sai inspiraation Helsingin kaupunginmuseon ja Rikosmuseon yhteisestä 'Rikospaikka Helsinki' -näyttelystä, jossa oli esillä Fleminginkatu 4:n rikospaikkakuva. Näyttelystä voit lukea enemmän Helsingin kaupunginmuseon Sofia-lehdestä 1/2007. Valokuvista on saatavilla myös näyttelyjulkaisu Rikospaikka: Helsinki.
Jung, Dora
Trilogia
Holopainen, Merika
Tankarin ja Trutklippanin loisto-, majakka- ja luotsiyhteisöt muodostavat monipuolisen, ajallisesti kerrostuneen ja hyvin säilyneen kokonaisuuden. Tankarin majakka ja Trutklippanin linjaloisto ovat Kokkolan historiallisen kaupunkiväylän tärkeimmät merimerkit. Tankarin saari sijaitsee Kokkolaan johtavan väylän alkupisteessä. Tankar on noin 750 metriä pitkä kalliosaari, jonka kasvillisuuden muodostaa matala pensaskasvillisuus ja siellä täällä kasvava lehtimetsä. Tankarin pohjois- ja länsipuolella aukeaa rannaton meri ja etelässä sijaitsee sirpaleinen Öijan saaristo. Saaren itärannalla on vanha kalastajien ja hylkeenpyytäjien kylä sekä 1700-luvulla rakennettu kirkko. Tankarin majakkayhteisön rakennukset ovat keskittyneet saaren korkeimmalle kohdalle majakan ympäristöön. Tankarin 1889 rakennettu majakka on 29,6 metriä korkea. Sen runko muodostuu teräsristikkopalkeista ja ulkokuori yhteen niitatuista metallilevyistä. Valolaitteena on Ranskassa valmistettu toisen luokan Fresnell-linssistö. Tyvestä voimakkaasti levenevä majakkatorni on perustettu korkean graniittijalan päälle. Majakan värityksenä on kaksi punaista raitaa ja niiden välissä valkoinen raita. Majakanvartijoiden rakennukset keskittyvät majakan itäpuolelle säännöllisen umpipihan muotoon. Niihin kuuluu asuinrakennus, harmaakivikellari, sauna, varastomakasiini, halkovaja ja käymälä. Pihapiirin ulkopuolella on lisäksi luotsien asuinkasarmi sekä useita metrejä korkea kivikummeli. Tankarin majakan luoteispuolella on vanha sumumerkinantoasema. Sireenirakennuksen vieressä on lintuasemaksi muutettu majakanrakentajien tekemä paja. Saarella on myös luotsiasema vuodelta 1975. Se on matala betonirakennus, jonka päädyssä on valvomotorni. Trutklippanin 1800-luvun lopun linjaloisto on rakennettu samaan aikaan kuin Tankarin majakka. Trutklippanin kahdesta loistosta alempi on historiallisessa asussaan, ylempi loistorakennus on korvattu betonisella linjataululla. Trutklippanilla on säilynyt harvinainen loistonhoitajien rakennusryhmä kivettyine kulkureitteineen.
Kokkolan porvarit, joiden toimeentulossa kauppamerenkululla ja laivanrakentamisella oli merkittävä osuus, huolehtivat kaupunkiin johtavien väylien turvallisuudesta sekä laivojen luotsaamisesta satamaan. Tankarin luodolla, joka oli vanha merenkulun tunnuspaikka, toimi 1760 neljä luotsia ja luodolla oli 1700-luvulla Kokkolan porvareiden ylläpitämä kivikummeli. Vanhan kummelin viereen rakennettiin 1825 puinen tunnusmajakka. Valtio ryhtyi hoitamaan luotsausta 1848 ja Tankarin luotsit siirtyivät valtion palkkalistoille, kun Pohjanmaan luotsipiiri perustettiin seuraavana vuonna. Majakkakomitea ehdotti 1880, että Kokkolan edustalle tulisi rakentaa valomajakka ja helsinkiläiseltä Osbergin konepajalta tilattiin rautainen majakkatorni valolaitteineen 1888. Rautaelementit valmistettiin Saksassa ja valolaitteet Pariisissa. Tankarin majakan valo sytytettiin ensimmäisen kerran 15.10.1889. 1880-luvun lopulla valmistuivat rakennukset majakkamestarille ja kolmelle majakanvartijalle. Trutklippanin loisto rakennettiin samaan aikaan Tankarin majakan kanssa. Loisto valmistui 1890 ja se oli alun perin kahden majakkamaisen loistorakennuksen muodostama linjaloisto. Se oli majakoiden tapaan miehitetty ja loistonhoitajat asuivat työpaikkansa vieressä. Tankarin majakalle vedettiin sähkökaapeli mantereelta 1974, jolloin myös majakanvartijoiden määrä pudotettiin kahteen. Myöhemmin majakka automatisoitiin, jolloin myös sen miehitys lopetettiin. Tankariin 1903 hankittu kuulamoottorilla toimiva sumumerkinantolaitos korvattiin 1961 sähköisesti toimivalla nautofonilla. Uusi luotsiasema valmistui 1975. Myös luotsien käyttämässä kutterisatamassa tehtiin suuria muutoksia 1970- ja 1980-luvuilla.
Tankarin ja Trutklippanin majakka- ja luotsiyhdyskunnat (Trutklippan)
Läntinen Brahenkatu 10
Horslökin kylä Pernajan läntisessä saaristossa on yksi Suomenlahden rannikon ja saariston parhaiten 1900-luvun alkupuolen yleisilmeen säilyttäneistä kylistä. Sarvisalon suuren saaren eteläkärjessä sijaitseva Horslökin asutus on luonteeltaan tiivistä ja pienimittakaavaista. Asutus on rakentunut kyläteiden varsille merenrantaan laskevaan etelärinteeseen ja etelänpuoleisen rannan suuntaisesti. Kyläsatamassa on säilynyt ryhmä ranta-aittoja. Kylän nykyinen rakennuskanta koostuu pääasiassa 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta peräisin olevista maatilojen talouskeskuksista, mäkituvista ja huviloista. Rakennuskanta on pienimittakaavaista ja yleisväritykseltään punamullattua valkoisine detaljeineen. Pihapiirejä rajaavat kivi- tai lauta-aidat. Kylän itäosassa on meren rannalla klassistishenkinen kaksikerroksinen 1920-luvulla rakennettu kansakoulu, joka on toiminut myöhemmin mm. leirikeskuksena.
Horslökin kylän pysyvä asutus syntyi jo keskiajan kuluessa. Horslök oli 1500-luvulla Härkäpään ulkokylä, mutta erosi omaksi kyläkseen 1600-luvulla. Kylän kaikki tilat olivat itsenäisiä talonpoikaistaloja. 1560-luvulla Horslökin kylässä oli viisi taloa. Asutus sijoittui vielä 1700-luvun lopulla Marvikenin ja nykyisen pienvenesataman pohjoispuolelle. Marvikenin maatumisen jälkeen asutuksen painopiste siirtyi kylän eteläosaan.
Horslökin kylä
Dagmarinkatu 7
Munkkivuoren kirkko
Tarinat koottu talkoovoimin asunto-osakeyhtiön 75-vuotisjuhliin.
Saaren kartano on yksi harvoista säilyneistä kuninkaankartanoista ja sen merkitystä lisää sen pitkä historia sotilasvirkatalona. Kartano on osa Mynälahden suurta kartanokeskittymää. Mynämäenlahden rannalla oleva Saaren kartano sijaitsee keskiaikaisen kuninkaankartanon paikalla niin, että pihasommitelma perustuu yhä 1600-luvulla kehittyneeseen muotoon. Etelään avautuva, rakennusten rajaama 1600-luvun pihasommitelma on peräisin 1600-luvulta samoin kuin nykyisen päärakennuksen alla olevat suuret holvikellarit, joiden päälle päärakennus on rakennettu uudelleen 1770-luvulla. Mansardikattoisen klassistisen päärakennuksen kustavilaiset interiöörit ovat lähes tyystin hävinneet 1900-luvun korjauksissa. Pihan laidoilla on lisäksi sivurakennukset, joissa toisessa on keittiö ja leivinhuone ja toisessa palvelusväen rakennus. Rakennuskantaa ympäröi puisto, joka on saanut muotonsa 1700-luvun puolivälissä. Kartanoon liittyy päärakennuksen koillispuolella useita talousrakennuksia, joihin kuuluu mm. kookas kivinavetta. Saaren kartano sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella Mynämäenlahti.
Saaren kartano muodostettiin 1500-luvun lopulla Iso-Saaren ja Vähä-Saaren tiloista. Iso-Saari oli kuulunut Turun tuomiokirkolle vuodesta 1295 ja Vähä-Saari Mynämäen kirkolle. Tilat peruutettiin kruunulle uskonpuhdistuksen yhteydessä, jonka jälkeen tilasta tuli kuninkaankartano. Myöhemmin se oli läänityksenä monilla valtasuvuilla, kunnes isossa reduktiossa tila peruutettiin kruunulle ja määrättiin virkataloksi 1681. Saari toimi Turun ja Porin läänin ratsurykmentin ja 1790-luvulta lähtien Porin rykmentin everstin puustellina. Augustin Ehrensvärd oli viimeiset vuotensa Saaren virkatalon haltijana. Rakennuskanta uusiutui pihasommitelmaa ja kellareita lukuun ottamatta kokonaan 1773 tulipalossa. Saaren virkatalon rakentamisessa ei noudatettu sotilasvirkataloille vahvistettuja mallipiirustuksia, vaan vanha kellarikerros määräsi rakennuksen koon ja huonejärjestyksen. Saaren 1777 valmistuneen päärakennuksen suunnitteli Turun kaupungin arkkitehti C.F. Schröder, jonka suunnitelmaan vaikuttivat Carl Hårlemanin 1752 tekemät mallipiirustukset. Yhtä aikaisesti päärakennuksen kanssa valmistui pihaneliön laidoille sivurakennus keittiötä ja leivinhuonetta varten sekä ns. kavaljeerirakennus palvelusväelle. Vuoden 1943 jälkeen kartanossa toimi Työtehoseura ja koulukoti. Maatalouden tutkimuskeskuksen Lounais-Suomen koeasema kartanossa toimi 1959-2005. Koneen Säätiö osti päärakennuksen puistoalueineen 2006.
Saaren virkatalo
Luck Lady
Kamppi
Alimman kerroksen ikkunat olivat suuret, melkein näyteikkunat, ja jos joku utelias vaivautui kurkistamaan niistä sisälle, hän näki verhojen lomasta kahvilan, jonka pöytien ääressä istui naisia ja miehiä syömässä, särpimässä kahvia tai nuhjaamassa muutoin vain toistensa puoleen kumartuneina. Se oli Helsingin rikospoliisin ruokala, Sofian grilli.
tykkiaukot
Akonpelto, Päivi
Sairaala / Merisotakoulun päärakennus
Nykyisen Merisotakoulun päärakennuksen D 13 paikalla oli Viaporin rakentamisen alkuaikoina seitsenhuoneinen tykistöverstas, joka muodosti osan bastionien Scheffer ja Stiernroos välisestä tenaljista. Tykistöverstas rakennettiin lähes kokonaan vuonna 1752 - aloitusvuoden urakasta jäivät vain vesikatto ja uunien muuraus tekemättä. Lautakatto valmistui seuraavana vuonna ja uunitkin pian sen jälkeen. Ruotsin vallan lopulla 1803 kolme huonetta tykistön verstastalosta oli kuninkaallisen tykistön kapteeni Hjernen komppanian käytössä. G Melan esitti suunnitelman talon kunnostamiseksi kaksikerroksiseksi siten, etteivät kaikki huoneet enää olisi olleet läpikuljettavia vaan olisi muodostettu selviä huoneistoja keittiöineen. Porraskäytävät ja ulkoeteiset kuuluivat myös suunnitelmaan. Venäläisen varuskunnan alkuvuosina Tykistöverstas oli pohjakaavaltaan L-muotoinen. Nykyinen kolmikerroksinen tiilirakennus oli alunperin sairaala ja se kuului vuoden 1844 suureen yleissuunnitelmaan. Työt aloitettiin vuonna 1846 rakentamalla yksikerroksinen yhteysrakennus Merihallinnon sairaalan (D 12) ja uuden sairaalan välille. Yhteysrakennukseen sijoitettiin anatomian sali ja rukoushuone. Varsinaisen sairaalan rakentaminen aloitettiin vuonna 1849 ja se valmistui 1852. 200-paikkaisen sairaalan tieltä purettiin aiemmat rakennukset ruotsalaisaikainen tykistöverstas N 90 ja puinen keittiörakennus N 96. Urakkasumma oli 70 490 ruplaa hopeassa. Uusi sairaala rakennettiin pohjakaavaltaan samanlaiseksi kuin 20 vuotta aiemmin valmistunut merihallinnon sairaala D 12. Siinä oli sivukäytävä ja pääporras keskiakselissa. Yhtäläisyys rajoittui kuitenkin vain pohjakaavaan. Julkisivut koristeltiin monin listoituksin ja pieniruutuiset ikkunat ryhmitettiin pareittain, joten rakennus oli ulkoasultaan hyvin erilainen kuin yksinkertaista empireä edustava esikuvansa. Naisille ja lapsille rakennettiin erillinen 20-paikkainen puinen sairaala. Krimin sodan aikoihin 1855 talon vesikatto vahvistettiin kahden hirsikerran paksuisella suojakatolla. Vuosisadan loppupuoliskolla sairaalassa tehtiin valtava määrä muutos- ja korjaustöitä. 1860 taloon sijoitettiin sapööripataljoona. 1866 rakennettiin 8 karsseria. 1870-luvulla alakertaan sisustettiin keittiö, ruokala ja puuronkeittäjien tilat. Käymälät olivat T-muotoisissa siivissä talon takana, merenpuolella ja niiden ilmanvaihdosta oli runsaasti ongelmia. Likavedet menivät lautakourua pitkin mereen kuten muissakin taloissa tuolloin. 19.1.1886 sattui pieni tulipalo. 1899 kuluneita lautalattioita vaihdettiin asfalttiin. Yhden lattian alta löytyi hyvävetinen kaivo ja se otettiin käyttöön valamalla huoneeseen holvien kannattama betonilattia ja varustamalla kaivo siipipumpulla. Vuonna 1902 taloon tehtiin ulkopuoliset portaat ja suuri kattoikkuna. Venäläisen ajan lopulla rakennuksessa oli majoitustiloja, keittiö, ruokala, teehuone, kanslia, päivystäjän ja kirjureiden huoneita. Punavankileirin aikana 1918-19 talo oli vankikasarmi numero 17 ja siinä toimi veneerinen sairaala. Myös sotasaaliskeskusosaston päivystäjä oli sijoitettu rakennukseen. 1920-luvulla talo mainittiin saniteettivarastona. Nykyään talossa on Merisotakoulun hallintotiloja, kirjasto, toimistohuoneita, luokkia ja voimistelusali. Päivystäjä istuu ala-aulassa. Aukiolle päin olevan pääjulkisivun tympanonissa on vuosiluku 1756 muistona saaristolaivaston perustamisvuodesta, vaikka nykyistä rakennusta ei vielä silloin ollutkaan. Seija Linnanmäki 1994
Museosilta (Etelänkylän Isosilta)
Hei vaan - suihkukaivoveistos
Lindön kartanomaisema on Länsi-Uudellemaalle tyypillinen, pienimittakaavainen kokonaisuus, johon kuuluvat vuosisataiset Gretarbynlahden rantapellot sekä kartanon korkeatasoinen rakentaminen. Lindön kartano on Tenholan kirkolta Bromarviin johtavan tien varressa, Lindönlahden ja Gretarbynlahden välisen kannaksella. Kartanorakennukset sijaitsevat korkealla etelärannalla, talousrakennukset maantien pohjoispuolella omana ryhmänään ja alustalaisten asuinrakennukset ja koulu maisemamuotoihin huolellisesti sijoitettuina metsien raajamien peltoaukeiden laidoilla. Tammimetsät ja lehtevät jalopuut viestivät alueen pitkästä kulttuurihistoriasta. Kartanon viljelykset ovat sijoittuneet pohjoispuolisen Gretarbynlahden rannalle. Lindön kartanon päärakennus vastaa suhteiltaan ja yleispiirteiltään kustavilaisen kauden kartanorakentamisen ihannetta, mutta sitä on jonkun verran muutettu 1930-luvulla, esimerkiksi keskiosaa on korostettu klassillisella pilastereiden kannattelemalla päätykolmiolla. Kartanoa ympäröi puisto jalopuineen, lampineen ja uimahuoneineen. Talousrakennuksia on säilynyt 1800-luvun puolivälistä ja 1900-luvun alusta. Puukujan reunustaman tien pohjoispuolella on suurikokoinen navetta sekä työntekijöiden asuinrakennuksia, joista muutaman on suunnitellut arkkitehti Hj. Åberg.
Lindö on 1500-luvulta periytyvä rälssisäteri, johon myöhemmin on liitetty useita tiloja, mm. keskiaikainen Gretarbyn ratsutila. Lindön rälssin tunnetuin haltija lienee 1600-luvun alkupuolen valtakunnankansleri Axel Oxenstierna. Päärakennus rakennettiin usessa vaiheessa; vanhimmat osat valmistuivat ilmeisesti 1820-luvulla. Rakennukseen tehtiin taitekatto 1904 ja 1930-luvulla julkisivumuutoksia arkkitehti Ragnar Gustafssonin suunnitelmien mukaan. Lindön kansakoulu valmistui 1910-luvulla jonkin matkaa kartanolta Bromarvin kirkonkylään päin. Kartanoon kuului 1930-luvulta laaja omenatarha, jonka runsas tuotanto oli maankuulu.
Lindön kartanomaisema (Lindö)
Millä nimellä Pitkänsillan pohjoispuolella majailleita nuoria raggareita kutsuttiin 1900-luvulla? Heitä kutsuttiin sakilaisiksi. Nimitys tulee "sakista", nuorisojengistä, johon nämä 1900-luvun alussa etenkin Pitkänsillan pohjoispuolelle asettuneet työläisnuoret kuuluivat. Yleisesti sakilaisia paheksuttiin ja pelättiin häiritsevän käytöksen ja työn vieroksumisen vuoksi. He joutuivat usein vaikeuksiin virkavallan kanssa. Sakilaisiksi saatettiin joskus leimata myös tavalliset sörkkalaiset työläisnuoret. Sakilaisten kielenä oli stadin slangi, "kaveerattiin sakia". Vaatetuksesta on kuvaus Helsingin Sanomissa 16.8.1981: "Flammat veti päälle vekatun hameen ja tiukan villapusakan. Tai pumpulisen. Piikkarit ja silkkisukat oli vedetty klappiin. Niillä oli polkkatukka. Kaiffareilla oli dongarit, ne oli leveelahkeiset, niin et lahkeen reuna ulottu pläägän kärkeen. Rotsi oli tiukka ja myötäili kroppaa. Knubbissa oli knalli. Kaikki kledjut ja tsengat oli mustia paitsi sussujen sukat. Jannuilla oli poikkiraitaiset skönemannin paidat. Sit ne piti usein keglua ilman tuppee povarisa tai hihassa, korkki terän päässä. Blaijat piti toisinaan punasta huivia knubussa, tsalit kaulassa." Kuvia ja kuvauksia sakilaisten elämästä on Kari Koskelan teoksessa Huligaanit: katuelämää Sörkassa suurlakosta sisällissotaan (julk. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2002).
Elokuvateatteri Gloria
Oravaisten kirkko on yksi Yli-intendentinkonttorissa 1700-luvun lopussa suunnitelluista ja Pohjanmaalla useita kirkkoja rakentaneen Carl Rijfin johdolla rakennetuista uusklassistisista ristikirkoista. Seurakunnan ensimmäisen kirkon paikalla sijaitsevalla hautausmaalla on Oravaisten ruukín historiaan liittyvän von Essen -suvun sukuhauta ja lukuisia Kimon ruukin seppien takomia hautaristejä. Oravaisten kirkko sijaitsee Karlsbergetin mäellä. 1790-luvulla rakennettua kirkkoa ja 1700-luvun mallin mukaisesti 1927 rakennettua puista tapulia ympäröi kiviaidan rajaama kirkkopiha, jonne johtavat pilarien kannattamat, puurakenteiset temppelin päätyrakennetta muistuttavat porttirakennelmat. Uusklassinen puukirkko on muodoltaan tasavartinen, sisäviisteinen ristikirkko. Ristikeskuksesta kohoaa kahdeksankulmainen, kupoliin päättyvä torni. Sisäänkäyntisakarassa on doorilainen temppelipäätyaihe ja muissa sakaroissa vastaavat pilasterit. Sakaroiden aumakatto nousee sakaroiden päätykolmioiden takaa. Ristivarsia kattavat puiset tynnyriholvit. Alttaritaulut ovat Johan Erik Lindhin 1819 maalaama Ristiinnaulittu ja Ehtoollinen. Saarnatuoli on valmistettu 1790-luvulla. Kirkon luoteisportilla seisoo vaivaisukko. Kirkon itäpuolella Kimontien varressa sijaitsee vanha lainajyvämakasiini. Kirkon luoteispuolella olevalle aukiolle rakennettu arkkitehti Asko Halmeen suunnittelema seurakuntatalo on vihitty käyttöön 1970. Kiviaidan rajaama ja puiden reunustama Oravaisten hautausmaa sijaitsee kirkosta pohjoiseen Oravaisten ensimmäisen kirkon paikalla. Hautausmaalla on Kimon ruukin seppien takomia hautaristejä sekä von Essenin sukuhauta. Eursin furiirinpuustellin pitäjä Otto Mauritz von Essen (s. 1780) toimi Kimon ruukin kirjanpitäjänä. Hautaristejä on myös hautausmaalla sijaitsevan Oravaisten vanhan kirkon muistomerkin ympärillä.
Vöyrin seurakuntaan kuulunut Oravainen perustettiin kappelina 1676 ja erotettiin omaksi seurakunnaksi 1859. Nykyinen järjestyksessään kolmas Oravaisten kirkko rakennettiin Yli-intendentinkonttorissa 1793 laadittujen piirustusten mukaisesti 1795-1797 pietarsaarelaisen kirkonrakentaja ja rakenusmestari Carl Rijfin johdolla, joka oli valittu 1784 Länsipohjan viralliseksi lääninrakennusmestariksi. Kirkon sijaintipaikaksi oli suunniteltu myös Kimossa sijaitsevaa ruukin aluetta. Kirkko entisöitiin 1961-62 ja sisätilat maalattiin 1992. Oravaisten tulipalossa tuhotuneen kellotapulin tilalle pystytettiin uusi 1928 vaasalaisen rakennusmestari Stenbergin piirustusten mukaan. Hautausmaan eteläpuolelle rakennettiin 1982 arkkitehti Carl-Johan Slotten suunnittelema uusi kappeli.
Oravaisten kirkko ja hautausmaa (Oravaisten vanha hautausmaa)
Dokumentti kertoo Vuosaaren ala-asteen koulusta ja kuvaa Vuosaaren historiaa, luontoa, kulttuuria, koululaisten harrastuksia, ajatuksia sekä tämän päivän Vuosaarta.
Hansson, Stig
Bo Carpelan kuvaa lyyrisesti ja koskettavasti herkän pojan, Davin, lapsuusvuosia 1930-luvun Helsingin Kruununhaassa ja Ullanlinnassa.
Hämeenkosken Pääjärven ympäristö on osa Hämeen keskiaikaisen asutuksen ydinaluetta, jonka merkitystä kuvastavat keskiaikainen Kurjalan rälssikartano ja kivikirkon raunio. Pääjärven etelärannalle rakennettu Kurjalan kartanon tilakeskus sijaitsee laajan peltoaukean keskellä olevalla mäellä. Kartanon pihaan johtaa maisemallisesti näkyvä vaahterakuja peltojen halki. Kartanon päärakennus on rakennettu 1700-luvulla ja laajennettu kaksikerroksisella osalla 1880-luvulla. Kokonaisuuteen kuuluu lisäksi sivurakennus ja talousrakennuksia 1800-luvulta, mm. viljamakasiini ja paja. Tilakeskuksessa on jäänteitä vanhasta puistosta ja puutarhasta. Samaan maisemakokonaisuuteen kuuluvat Kurjalan pohjoispuolella olevalla peltomäellä sijaitsevat Käikälän entisen ratsutilan rakennukset. Kurjalasta kirkonkylään johtavan tien ja vanhan keskiaikaisen maantien risteyksessä sijainneesta Pyhälle Laurille nimetystä kivikirkosta on säilynyt kirkon kahdeksankulmainen kivijalka, joka edustaa Suomessa harvinaista pohjakaavaratkaisua. Kirkonraunion vieressä on uhrilähteenä pidetty Tervalähde.
Hämeenkosken Pääjärven ympäristössä oli asutusta jo rautakaudella. Keskiajalla, Ylisen Viipurintien varrelle rakennettiin kivikirkko ja perustettiin Kurjalan rälssi- ja asumakartano. Koski oli itsenäinen seurakunta 1400-luvun alkupuolelta aina 1540-luvulle, minkä jälkeen se liitettiin kappeliseurakunnaksi läheiseen Lammin seurakuntaan. Kivikirkko rakennettiin Tervalähteenä tunnetun uhrilähteen viereen 1400- ja 1500-luvun vaihteessa. Kirkko oli pohjaltaan kahdeksankulmainen. Vastaava kirkkotyyppi rakennettiin Hämeen Härkätien varrelle Renkoon. Ilmeisesti maapohjan heikkouden vuoksi Kosken kirkko jäi pois käytöstä 1600-luvulla ja uusi kirkko rakennettiin ylemmäksi harjanteelle. Hämeenkosken kirkkoraunio löytyi Hjalmar Appelgrenin 1890-luvulla tekemässä kenttäinventoinnissa. Pääjärven eteläpuolella sijaitseva Kurjala mainitaan nimenä ensimmäisen kerran 1400-luvulla. Kurjalan kartano mainitaan rälssisäterinä 1516, ja sitä pidetään yhtenä Hämeen vanhimmista. Kartanon pohjoispuolella olevassa Käikälän kylässä oli 1560-luvulla kuusi taloa. Kurjalan kartanon suuri puutarha perustettiin 1600-luvulla. Kurjalan kartanon päärakennuksen runko rakennettiin ilmeisesti 1731. Pohjakaavana oli keskeissalijärjestelmä. Rakennusta jatkettiin 1884 arkkitehti Magnus Schjerfbeckin suunnittelemalla kaksikerroksisella poikkiosalla. Näyttävä, uusgotiikkaa edustava lasikuisti rakennettiin 1850-luvulla.
Kurjalan kartano (Kurjalan kartano)
"Kevään tultua hän [Lang] oli tapansa mukaan pannut merkille talven horroksesta heräävän kaupungin vielä verhoamattoman kauneuden, ja kuten aina, hän oli ihaillut sitä ihmeen valkeaa illan valoa joka sai Ullanlinnan ja Eiran jugendtalot hohtelemaan satupalatsien lailla. Mutta tuona keväänä Langin sielu oli kaikesta loistosta huolimatta pysynyt tyhjänä ja kuolleena, ja ensimmäistä kertaa eläessään hän oli havainnut Helsingin kauneuden ankaraksi ja torjuvaksi. Kaupungin vanhojen kortteleiden, mustien ja vihreiden peltikattojen ja niiden tornien ja sakaroiden tunnelma vaikutti jotenkin jähmeältä ja kielteiseltä, aivan kuin kaupunki olisi simpukan tavoin sulkeutunut torjumansa historian ympärille." (S. 43.)
Langin kohtaama sisäinen tyhjyys heijastuu myös kaupungin kokemiseen.
Arabia
Kemin kirkon ympäristö on Lapin läänin ainoa 1800-luvun ruutuasemakaavaihanteen mukaisesti toteutettu kaupunkikeskusta, jonka puistokaduilla paloalueisiin jaettu kaupunkirakenne on edelleen säilynyt selkeänä kaupunkikuvassa. 1900-luvun alun kirkko ja sen ympäristössä olevat koulurakennukset 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta 1950-luvulle muodostavat kaupungin keskustassa merkittävän julkisten rakennusten kokonaisuuden. Puistokatujen varsilla säilyneet asuintalot ja purjelaivakauden satama-alue rakennuksineen kuvastavat 1800- ja 1900-lukujen vaihteen kaupunkirakentamista. Kemin ruutukaava-alueen keskellä sijaitseva, puiston ympäröimänä seisova kivikirkko edustaa gotiikasta vaikutteita hakenutta 1900-luvun alun kirkkorakentamista. Tiilinen, vaaleaksi rapattu kirkko on muodoltaan pitkäkirkko, johon liittyy epäsymmetrisesti korkea torni. Runkohuoneeseen liittyvät molemmin puolin kaksoispäädylliset poikkisakarat. Ikkunat ovat kolmiosaiset ja sisäänkäynnin yläpuolella on kookas uusgoottilainen pyöröikkuna. Uusgotiikan piirteitä edustavat myös kellotorni sekä nurkkien pikkutornit. Kirkkopuistossa on sankarihautausmaa sekä useita muistomerkkejä sotien vainajien muistolle. Näistä ensimmäinen on kuvanveistäjä Evert Porilan vuoden 1918 sodan valkoisille vuonna 1924 pystytetty patsas. Sankarihautausmaan yhteydessä on kuvanveistäjä Emil Filénin suunnittelema muistomerkki talvi- ja jatkosodassa kaatuneille kemiläisille vuodelta 1949. Kirkon kanssa kaupunkikeskustan muodostavat kaupunkikuvan kannalta merkittävään koulurakentamiseen lukeutuvat Musiikkiopisto (1899 Alb. Petrelius), Kemin lukio (1930 Hjalmar Åberg), Keskuskoulu (1936 Toivo Salervo), Vanha ammattikoulu (1939 O. J. A. Viljanen, laajennus 1945 Hannu K. Vainio) sekä entinen tyttölyseo (1953 Onni J. Ermala). Vanhasta kaupunkirakenteesta antaa parhaan kuvan kortteli 107 ja sen säilynyt 1800-luvun lopun rakennuskanta (Jänkälän talo 1875, Pruntsin talo 1874, Penttilän talo 1897, tiilinen jauhomakasiiniksi rakennettu ns. Leipätehdas 1897). Korttelin 107 kokonaisuuteen liittyy Sauvosaarenkatu 18:ssa rikasmuotoinen Junneliuksen talo 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta. Kauppakadun päässä, sisäsataman alueella on entisten tullimakasiinin, tullikamarin ja satamatoimiston muodostama kokonaisuus. Puinen tullimakasiini (1874) ja kivinen tullikamari (1912). Satamatoimisto on 1800-luvun lopulta. Meripuistossa on ulkomuseoalueen vieressä koristeellinen Puistopaviljonki 1890-luvulta (W. Wilenius). Kemin museon ulkomuseoalueelle on siirretty Rautaniemen puinen 1849 rakennettu asuinrakennus. Alueella on lisäksi kymmenisen vanhaa aittaa.
Kemijokisuuhun suunniteltiin perustettavaksi kaupunki jo 1600-luvulla. Hanke ei kuitenkaan toteutunut, koska lähistöllä sijaitsi jo Tornion kaupunki. Kemin perustaminen 1800-luvun puolivälin jälkeen liittyi keisari Aleksanteri II toimenpiteisiin teollisuuden ja merenkulun toimintaedellytysten parantamiseksi. Kenraalikuvernööri Berg antoi Oulun läänin maaherran Alexander Lavoniuksen tehtäväksi selvittää sopiva paikka Kemijokisuulle rakennettavalle tapulikaupungille. Kolmesta vaihtoehdosta valittiin Kemijoen itäpuolella meren rannalla sijaitseva Sauvosaarenniemi. Asetus Kemin kaupungin perustamisesta annettiin 1856 ja lääninarkkitehti L.I. Lindqvistin tehtäväksi annettiin asemakaavan laatiminen. Kemin kaupungin perustusasiakirja julkaistiin ja aikansa suunnitteluihanteita ja paloturvallisuusmääräyksiä noudatteleva ruutukaava vahvistettiin 1869. Asemakaavan mukainen rakentaminen tapahtui 1800-luvun loppuun mennessä. Satama tullikamareineen rakennettiin aluksi Laitakarin saarelle, jonne oululainen liikemies Johan Bergbom oli perustanut höyrysahan. Sauvosaareen rakennettiin satama ja tullikamari 1873, kun senaatti oli hyväksynyt piiri-insinööri Knut Granfeltin satamasuunnitelman. Sataman toiminta oli vaatimatonta aina vuoteen 1903, jolloin rautatie Kemiin valmistui. Uusi tullihuone rakennettiin arkkitehti Valter Thomén suunnitelmin 1912. Kemin kaupunkiseurakunta erotettiin maaseurakunnasta 1902 ja arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema Kemin rapattu tiilikirkko valmistui 1903.
Kemin ruutukaava-alue ja kirkon ympäristö
svetsning
hitsaus
welding
Viljakainen, Mikko
Pekankatu
'Pitkäsilta johtaa keskustasta pohjoisiin kaupunginosiin, Sörnäisiin, Kallioon ja Alppiharjuun, jotka syntyivät Helsingin teollistuessa 1800-luvun alkupuolella. Sörnäisiin rakennettiin satama ja yhdysrata sekä toimistoja, varastoja, tehtaita ja voimaloita. Kallio täyttyi työläisten asunnoista, sosiaalisista laitoksista, julkisista rakennuksista ja asuntoloista. Alppiharju kasvoi vieri vieressä Helsingin Keskuspuiston ja muiden vapaa-ajanpaikkojen kanssa.' (s. 107)
Konalan ostoskeskus
Joulukuussa 1971 vietettiin Finlandia-talon avajaisia. Kristina Schulginin ja Anssi Blomstedtin pikadokumenttiin on saatu mukaan myös tunnelmia avajaiskonsertin jälkeen.
'Vuosien varrella 45-vuotiaan kapakan sisustus ei ole muuttunut miksikään. Seiniä koristavat edelleen entisten palopäälliköiden muotokuvat 1800-luvun puolelta lähtien - komeita muhkeaviiksisiä miehiä rivikaupalla! Vastapäisen seinän vitriinikaapeissa kiiltelevät palokuntalaisten kymmenet palkintopokaalit ja ovensuussa vartioivat haarniskamaiset jalkalampt. Sodissa menehtyneillä vapaapalokuntalaisilla on oma arvokas muistolaatta.' (s. 145)
Kun ensi kertaa elämässä silmät avasin, ja tätä maailmaa katselin. Niin mutsi sanoi "katso poika, tää on Helsinki, sun ikioma stadisi".
"Kulttiksella lauloi Simon Le Bon, do Duran Duran, siis Duran Duran. Olin nuori, herkkä ja onneton, oi Duran Duran, ai Duran Duran."
Maila Talvion muistomerkki
Koivisto, Tarmo
Uimaharjun rautatieasema
Kuka on suunnitellut Hakaniemessä Paasivuoren puistikossa olevan maisemataideteoksen Punainen viiva, joka symbolisoi äänioikeuden käyttöä? Milloin se valmistui? Viiva on punaisesta graniitista tehty, ja alkaa Siltasaarenkadun edestä ja päättyy SDP:n puoluetalon edessä olevalle lippuaukiolle. Saimme kysymykseesi seuraavan vastauksen Helsingin kaupungin rakennusviraston katu- ja puisto-osastolta: Maisemataideteos Punainen viiva tehtiin Paasivuoren puistikon peruskorjauksen yhteydessä 1990-luvun loppupuolella suunnittelutoimisto Maisema ja Ympäristö Oy:n (Kaija Uusitalo ja Matti Ventola) suunnitelmien mukaisesti. Emme osaa sanoa sen tarkemmin kuka on teoksen ideoinut.
Tykistövaja
Hirsirunkoinen, laudoitettu vaja rakennettiin vuonna 1873 valettujen ammusten varastoksi. Vuonna 1893 kattohuopakaton tilalle tehtiin peltikatto ja huono betonilattia korvattiin nupukivilattialla. Vajaa on aina käytetty varastorakennuksena. Viimeinen kunnostustyö valmistui v.1994.
"Nenneä ja Iidaa ei näkynyt Engelin täpötäydessä salissa. Istahdin tupakkapuolelle, tilasin maitokahvia ja katselin ulos. Pimeni, asvaltti kiilsi märkänä ja pöydillä palavat tuikut heijastuivat lasiin. Tuomiokirkon julkisivu hohti valoa ja kellotaulu leijaili elokuisen illan tummuudessa." (s. 16)
Lindfors, Stefan
Vanajan keskiaikainen kivikirkko kirkkotarhoineen ja hautausmaineen muodostaa Hämeenlinnan alueen historiallisesta menneisyydestä kertovan saarekkeen teollisuuden, rautatien ja valtateiden puristuksessa. Suurista, sileäpintaisista, kivistä rakennetussa kirkossa on hämäläisille kirkoille tyypilliset nurkkakivet. Länsipäädyn tiilikoristelu koostuu kaarinauhasta, siihen liittyvistä porrastetuista kolmioista, rististä sekä ympyräkomeroista. Päädyssä on poikkeuksellisen hyvin säilynyt, tiilestä muurattu ulkoinen saarnastuoli. Itäpäädyn ristiaiheiseen tiilikoristelun liittyy kaksi kalkkikivistä vaakunaa, joista toisen on todettu kuuluneen Tott-suvulle. Yksilaivaista kolmetraveista kirkkosalia kattavat rengaskoristeiset tähtiholvit. Keskieurooppalainen Ristin tietä kuvaava myöhäiskeskiaikainen alttarikaappi kuluu Suomen korkeatasoisimpiin. Asehuoneen ja kirkkosalin välisen eteläportaalin ovilevy on keskiaikainen. Kirkkotarhassa oleva Harvialan kartanon omistaneen Brusin-suvun uusklassillinen hautakappeli on rakennettu 1817. Uusgoottilainen kellotapuli kirkon itäpuolella on rakennettu 1895 arkkitehti Josef Stenbäckin laatiman piirustuksen mukaan. Hautausmaa rajattiin kiviaidalla 1799-1801 ja myöhemmin sitä on useaan otteeseen laajennettu. Hirsinen porttirakennus valmistui 1839 ja viljamakasiini 1858. Kirkkotarhaa rajaavat kuusiaidat. Kirkkoraitin varrella seurakuntakoti, pappila ja huvilarakennus muodostavat oman ryhmänsä kirkon kaakkoiskulmalla.
Vanajan kirkon ja pitäjän vanhasta asutuksesta kertovat ympäristön lukuisat kiinteät muinaisjäännökset; kalmistot, kuppikivet ja linnavuoret. Vanajan seurakunta on perustettu todennäköisesti 1200-luvulla, kirkko mainitaan ensimmäisen kerran 1329. Seurakunnan yksilaivainen kivikirkko on rakennettu aivan 1400-luvun lopussa. Sakaristo on runkohuonetta vanhempi ja asehuone nuorempi. Asehuoneen keskiajalla rakennettavaksi suunniteltu holvi toteutettiin betonista 1932 arkkitehti Carolus Lindbergin suunnitelmien mukaan. Sisustukseltaan vuosisatojen aikana uusittu kirkko on viimeksi korjattu vuonna 1984 (Eila Piironen-Havas). Kirkokylän koulu aloitti 1865. Myöhemmin rakennus on kunnostettu seurakuntakodiksi. Pappila ja asuinrakennus rakennettiin 1955 arkkitehtien Mika Ernon ja Olavi Sahlbergin suunnitelmin. Tallbackan huvila on rakennettu 1900-luvun alkupuolella ja se on kuulunut mm. professori A.O.Heikelille.
Vanajan kirkko
Lenin asui syksyllä 1917 Arthur Useniuksen asunnossa Fredrikinkatu 64:ssä.
Mistä Katajannokan Lutikkalinna on saanut nimensä? Onko lutikkalinna ollut yleinenkin rakennuksen nimi menneisyydessä? Katajanokalla Puolipäivänkadulla Merikasarmin alueella sijaitseva kuusikerroksinen asuintalo on valmistunut ennen toista maailmansotaa. Helsingin kortteleista kertova kirjasarja antaa talon vähemmän mairittelevalle lisänimelle kaksi selitystä, joista toinen juontaa historiasta. Vuosina 1917-1918 Venäjän Itämeren laivasto talvehti Kruunuvuoren selällä ja Lutikkalinnassa asusti tuolloin venäläisten sotilaiden perheitä. Helsingin valtauksessa huhtikuussa 1918 valkoiset miehittivät talon ja totesivat sen tyhjäksi. Valtaajia kohtasi talossa lohduton näky: ”kauttaaltaan kuvaamattomassa siivossa oleva talo vilisi torakoita ja luteita.” Mahdollista on myös että talon lisänimi selittyy sen ulkonäöllä, se kun Kruunuvuorenselältä päin katsottuna näyttää kuulemma litteältä kuin lutikka. Joitakin vuosia sitten Lutikkalinna remontoitiin ja tunnetaan nykyään nimellä Katajanokan Amiraali. Rakennuksen nimenä lutikkalinna tuntuu olevan varsin osuva ja käyttökelpoinen, sillä niitä löytyy googlaamalla muualtakin kuin Katajanokalta. Lähde: Ollila, Kaija & Toppari, Kirsti: Puhvelista Punatulkkuun (Helsinki, Sanoma 1981).
mines, weapons
miinat
minor
"--Meillä on heinämaa ja joen vaitelias laakso/ ja puitten kunniakujat/ ja Stadarin joskus niin takkuuntuva virta,/ surullisten lintujen huuto, ei Kurjen lentoa kuitenkaan.--" (runosta Mitä meillä on? s. 75)
Rentola, Rauha
"Kili katsoi ulkoapäin suurten salaisuuksien huvilaa. Se oli ihmeellinen. Sen katto haaroittui kuin satulinnassa, sen räystäät olivat lintujen pesiä kesäisin, mutta talvella ne roikkuivat mustina. Ikkunoiden ja kuistien laudoitus oli värikäs kimara. Sen salaisuudet olivat varmasti niin suuret ettei keitä tahansa lapsia voitu päästää sinne." (s. 70)
Teoksen päähenkilö, Kili, palaa muistoissaan lapsuuteen 1950-luvulle. Kehitysvammainen sisar, Ilona, vietiin Eläintarhan huvila numero 9:ssä sijainneeseen Rinnekodin hoitolaitokseen. Sisarukset eivät koskaan päässeet katsomaan Ilonaa, sillä säännöt kielsivät lasten vierailut.
Kulosaaren metroasema
Rantasalmen kartanot (Pyyvilä)
Pääskylänkatu
Porvoon rannikon suurilla saarilla Emäsalossa, Vessölandetissa ja Pellingissä on vanhoihin kyläraitteihin tukeutuen runsaasti hyvin säilynyttä kyläasutusta mm. Bengtsbyssä, Sondbyssä ja Londbölessä sekä Pellingin Söderbyssä ja Österbyssä. Kyläasutus liittyy luotsitilahistoriansa puolesta Suomenlahden merenkulun historiaan. Saaristokylien rakennuskanta koostuu 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun rakennustyypeistä, maalaistaloista, mäkituvista ja huviloista sekä kouluista ja yhdistystaloista. Emäsalon kylät keskittyvät saaren itäreunaan tien varteen. Erityisen hyvin vanhan kylärakenteensa on säilyttänyt Vaarlahden Bengtsbyn kylä, jonka rakennuskannasta suurin osa on valmistunut ennen 1940-lukua. Bengtsbyn tiheän rivikylän talot sijaitsevat molemmin puolin tietä, mutta vanhaa asutusta on myös kylän itäpuolella rannan tuntumassa. Bengtsbyn vanha VPK:n talo on säilynyt metsässä kylätien länsipuolella. Perinteisiä pihapiireja on mm. on Rönnbackan, Storspiksin, Hummasin, Spakiksen, Nygrannin, Nybackan ja Nilsasin tiloilla. Koulurakennus on vuosisadan alusta ja seuratalo Midgård vuodelta 1912. Vessölandetissa ovat Sondbyn ja Londbölen kylät säilyttäneet hyvin perinteisen, tiiviin luonteensa. Huomattavimpia yksittäiskohteita Sondbyssä ovat vanha sotilasvirkatalo Skeppars aittoineen 1800-luvulta, Nedre Kärraksen, Backaksen ja Nystubackenin päärakennukset. Kylän pienet pellot ympäröivät sitä rajautuen etelässä mereen ja idässä ja lännessä purojen varrella sijaitseviin niittyihin. Pellingin saaristolaiskylän asutus on keskittynyt teiden risteykseen. Kyläkuvaa leimaavat pitkänomaiset harjakattoiset maalaistalot 1900-luvun alusta (Vävärs, Nybondas, Smedsin, Nedra Brandts). Österbyn kyläasutus jakautuu kahteen ryhmään kahdolle mäelle, harjun rivikylään ja Yrjaksen mäelle. Taloryhmien välille jää pieni viljelyaukea. Kylässä on 1800- ja 1900-luvun vaihteessa rakennettu yhdistystalo ja kansakoulu.
Uudenmaan rannikkoseudulle saapui ruotsalaisia uudisasukkaita 1000-luvun ensimmäisinä vuosisatoina. Emäsalon saaren Vaarlahden, Bengtsbyn, Orrbyn ja Emsalön kylät sijaitsivat 1560-luvulla nykyisen tien varressa meren rannalla. Bengtsby oli kylistä ainoa, joka ei sijainnut aivan meren rannassa, vaan sen viisi taloa olivat suurinpiirtein nykyisellä kylänpaikalla tien varressa. Sondbyn kylätontti sijaitsi nykyisten Skepparsin ja Kärrasin talojen kohdalla Hemvikenin pohjukassa. Sondby oli rivikylä, jonka 6 taloa sijaitsivat tiiviisti kylätien varressa. Londböle oli 1700-luvulla rälsitila, joka myöhemmin muodostui ryhmäkyläksi nykyiselle paikalleen. Kylien pellot sijaitsivat jo 1700-luvulla nykyisillä paikoillaan kylien ympärillä. Pellinki mainitaan kirjallisissa lähteissä 1431. Pellingissä oli 1560-luvun kyläluettelon mukaan yhteensä 13 taloa.
Porvoon saaristokylät (Bengtsby)
Kontregardi Hoppe/Ravintola Walhalla
"Hei, Oili, Lilli Stenius huusi iloisesti nähdessään Oilin tulevan Hurtan kanssa Sepänpuiston koira-aitaukseen. - Mä jo pelkäsin ettette te tänään tulisikaan." (S. 70.)
Karpaloiden yksinäinen naapuri Oili Mustonen tutustuu Sepänpuistossa uusiin ihmisiin ulkoiluttaessaan Karpaloiden koiraa.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Pajamäki)
tenaljit
Puotinkylän kartano
Virtanen, Jussi
Perniön asemanseutu on Perniön rautatieaseman ympärille kasvanut vauraan maanviljelys- ja maatalousseudun pienimuotoinen kaupan keskittymä, joka on säilynyt hyvin 1900-luvun alkupuolen aikaisessa asussaan. Viljavarastot, mylly ja meijeri sekä pankit ja myymälät muodostavat rakentamisaikansa maatalouselinkeinosta ja kaupasta kertovan asemanseudun. Tiiviisti vierekkäin ja katulinjassa sijaitsevat eri vuosikymmenillä rakennetut kaupparakennukset muodostavat viehättävän noin 250 metriä pitkän kaupparaitin tien pohjoispuolella. Liikkeiden edustalle on istutettu jalopuita. Liikekeskuksen yhdistettyihin asuin- ja liikerakennuksiin kuuluvat vuoteen 1953 pankkikäytössä ollut ja ilmeisesti tuohon tarkoitukseen suunniteltu rakennus 1910-luvulta sekä 1926 valmistunut arkkitehti Albert Richardtsonin suunnittelema asuin- ja liikerakennus. Näiden pohjoispuolella sijaitsevassa asuin- ja liikerakennuksessa (Kaunela) vuodelta 1924 on toiminut Perniön Yhteiskoulu vuoteen 1926, jonka jälkeen rakennus on ollut mm. kauppana ja pankkina. Tien eteläpuolella on jugendhenkinen Valinta Seimari, jonka on suunnitellut arkkitehti Alex Nyström 1915 ja joka on toiminut kauppana 1990-luvulle asti. Pankkeja on toiminut 1950-luvun kivirakennuksessa ja 1970-luvun tasakattoisessa liikerakennuksessa. Asemanseudun liikekeskustassa maisemallisesti keskeinen on raitin päässä seisova 1927-1928 valmistunut osuuskaupan viljavarasto ja paikallinen viljavarasto- ja myllyrakennus, jolla on ollut oma lastauslaituri radan varressa. Tukon viljavarasto on 1930-luvulta. Osuusmeijerin rakennukseen vuodelta 1929 on tehty muutoksia 1950- ja 1980-luvulla. Asemalle johtavan tien eteläpuolella on myös 1928 valmistunut ja hyvin rakennusaikaisen ilmeensä säilyttänyt asuin- ja teurastamorakennus. Taajama on kasvanut 1899 valmistuneen Perniön rautatieaseman viereen. 2000-luvun alussa päiväkotina toimivaan asemaan liittyy puisto, asuin- ja talousrakennuksia sekä makasiineja. Aseman ja liikekeskuksen välillä on ratavartijan talo. Nykyisin rautatie kulkee asemanseudun länsipuolelta. Perniön asemanseudulta pohjoiseen Yliskylässä on radan varressa kauas avoimessa viljelysmaisemassa näkyvä korkea rapattu viljasiilo 1970-luvulta.
Turun ja Helsingin välisen rautatien Perniön asema sijoitettiin kirkonkylää pohjoisemmaksi Paarskylään, osin Kosken tehtaan ja Paarskylän kartanon omistajan toiveesta. Liikenteelle rata avautui 1899. Asemanseudulle kehittyi taajama 1890-luvun lopulta lähtien ja vauraan maatalousseudun viljavarastot rakennettiin aseman tienoolle. Asemanseudun vanhin asutus sijoittui radan varteen aseman pohjoispuolelle. Perniönjoen ja aseman välille, vanhalle Paarskylän kylätontille, rakentui liikekeskus 1950-luvulle mennessä. Rautatieaseman ja Perniönjoen välille sijoitettiin viljavarastot, mylly, meijeri ja teurastamo. Taajaman pohjoispuolelle Yliskylään rakennettiin 1970-luvulla kookas viljavarasto. Asemanseudun kauppaliikkeistä moni oli toiminnassa 1980-1990-luvulle asti.
Perniön rautatieasemanseutu
Kohteen osoite.
Address of the object.
street address
katuosoite
Pohjolan Voima Oy:n Isohaaran vesivoimalaitos patosiltoineen ja voimalaitosyhdyskuntineen on yksi Lapin jälleenrakennuskauden suurhankkeista. Pohjois-Suomen valtavirran, Kemijoen ensimmäisenä valtakunnalliseen sähköenergiantuotantoon valjastanut voimalaitos on korkeatasoista arkkitehtuurisuunnittelua. Voimalaitos yhdyskuntineen muodostaa Lapin jälleenrakentamista ja energiatalouden kehitystä kuvastavan monumentaalisen maiseman Kemijokisuussa. Isohaaran voimala (1949) aloitti Kemijoen valjastamisen sähköenergian tuotantoon, nykyään Kemijoen vesistöalueella toimii 18 vesivoimalaitosta. Ympäristövaikutuksiltaan kiistanalainen hanke merkitsi Pohjois-Suomen uudenlaista kytkemistä osaksi maan talouselämää ja sen sodanjälkeisen elvyttämisen varmistajaksi. Historiallista käännettä ilmentää energiatalouden luoma rakennettu kokonaisuus Isohaarassa: vesiallas, patorakenne ja voimalaitos. Funktionalistinen voimalaitosrakennus on kulttuuriympäristön kiintopiste. Voimalapatoa pitkin kulkee rautatien rinnalla maantie. Padon harjalla kulkeva ajotie on toiminut maantieliikenteen pääyhteytenä, kunnes valtatie 4:n uusi silta valmistui 1976 Vallitunsaaren eteläpuolelle. Pato on edelleen rautatien ylityspaikka. Kemijoen Isohaaran ja Vähähaaran välisen Vallitunsaaren entinen voimalaitosyhdyskunta liittyy edellisiin maisemallisesti ja historiallisesti. Sen erityispiirteisiin kuuluu 1940- ja 1950-lukujen vaihteeseen palautuvan yhtenäisen rakennuskannan ja puistomaisuuden rinnalla venäläisten sotavankien hautausmaa. Alkuperäiskäytön päätyttyä Vallintunsaaren rakennuskannalle on tavoiteltu uutta käyttöä.
Isohaaran vesivoimala oli 1943 perustetun Pohjolan Voima Oy:n suurhanke. Saksalaiset tuhosivat Kemijoen sillat perääntyessään Kemistä lokakuussa 1944. Tämä katkaisi rautatieliikenteen Lappiin. Pohjolan Voima Oy teki 1945 valtiolle esityksen, jolla se tarjoutui rakentamaan Kemijoen yli uuden sillan toukokuuhun 1946 mennessä, jos se saa rakentaa sillan yhteyteen vesivoimalan. Rakentaminen aloitettiin 1945. Patosilta rauta- ja maanteineen valmistui 1946 ja avattiin liikenteelle kesällä 1947. Voimalaitosrakennus, jonka arkkitehtisuunnittelusta vastasi Sigurd Frosterus, valmistui 1949. Mittavan rakennustyömaan tukikohtana käytettiin Vallitunsaarta, joka vakiintui voimayhtiön konttoripaikaksi ja sen henkilökunnan yhdyskunnaksi. Asuinalue toteutettiin 1940- ja 1950-luvun vaihteessa korkeatasoisena sekä rakennuskannaltaan (arkkitehti Eino Pitkänen) että viheralueiltaan (puutarha-arkkitehti John Hausen). Toisessa maailmansodassa saksalaiset olivat ylläpitäneet Vallitunsaaressa sotavankileiriä (suomalaisten ylläpitämä pääleiri oli Ajoksessa), ja vanhastaan saarta oli käytetty lohenkalastukseen ja etappina joen yläjuoksulle. Vallitunsaaren pohjoiskulmaan valmistui täydentävä voimalayksikkö 1994, mikä nosti Isohaaran turbiinien kokonaistehon 108 megawattiin ja laitoksen kuuluvaksi jälleen maan kymmenen tuottavimman vesivoimalan ryhmään.
Isohaaran voimalaitos ja Vallitunsaaren voimalaitosyhdyskunta
Saarimaa, E.A.
Pohjankurun rautatieasema ja satama
Seppälä, Jaakko
Albertinkatu 5
Peura, Nina
Maisemallisesti hallitsevalla Taulumäellä sijaitseva, kauniisti säilynyt kirkko on 1920-luvun klassismin monumentaaliarkkitehtuurin merkittävimpiä kohteita Suomessa. Vanhalla hautausmaalla on mm. maan kulttuurivaikuttajien hautamuistomerkkejä. Kaupungin pohjoispuolella sijaitseva Jyväskylän maaseurakunnan kirkko ja sen eteläpuolella olevaan puistoon liittyvä Jyväskylän kaupunkiseurakunnan vanha hautausmaa muodostavat toisiinsa nivoutuvan alueen, joka rajautuu itäpuolella Tourujokeen ja sen rauhoitettuun luonnonpuistoon, lännessä Puistokatuun. Ruskeankellertävän rapatun kirkon länsifasadina on reunoiltaan porrastetusti kapeneva kellotorni. Se luo vaikutelman Keski-Euroopan suurten katedraalien länsipäädyistä 1920-luvun monumentaaliklassismiin sovitettuna. Kirkko on muodoltaan basilika. Sakaristo on kuoriosan pohjoispuolella, vastaavalla kohdalla eteläpuolella on pyöreä kastekappeli. Kirkkosalissa on korkealle kohoava tasakattoinen päälaiva ja sitä kahdessa kerroksessa rajaavat kapeat sivulehterit. Kirkkosalia kapeammassa kuorissa on taiteilija Paavo Leinosen tekemät kalkkimaalaukset. Hän on myös vastannut sisätilan muista koristemaalauksista lehterinkaiteissa ja saarnastuolissa. Alttaritauluna on edellisen kirkon palosta pelastettu Eero Järnefeltin "Kristus käy yli veden". Sen alapuolella on Jonas Heiskan maalaus "Kristus ja lampaita" vuodelta 1929. Hautausmaan eteläpäässä on asemakaavaltaan puoliympyrän muotoinen hauta-alue vuodelta 1918. Alueelle on haudattu myös sotien 1939-1940 ja 1941-1945 sankarivainajat. Jalustalta nouseva, korkea klassistinen kiviuurna "Uhriliekki" on Gunnar Finnen suunnittelema. Kaupunkiseurakunnan vanhalla hautausmaalla on monia kaupungin ja myös koko maan kulttuurielämään vaikuttaneiden henkilöiden hautamuistomerkkejä. Hautausmaan siunauskappeli vuodelta 1930 on arkkitehti Pauli Blomstedtin suunnittelema. Siihen liittyvän laajennusosan vuodelta 1983 on suunnitellut arkkitehti Antti Eskelinen.
Arkkitehti Elsi Borgin suunnittelema Jyväskylän maaseurakunnan kirkko on rakennettu 1928-1929. Ulko- ja sisäasultaan arkkitehtonisen ominaisilmeensä ja nyansoidut yksityiskohtansa hyvin säilyttäneen kirkon ensimmäinen kunnostus tehtiin 1995-1996 arkkitehtitoimisto ARK-Kantonen Oy:n arkkitehti Tuija Ilveksen suunnitelmin. Samalla paikalla sijainnut maaseurakunnan edellinen 1885 rakennettu puukirkko tuhoutui tulipalossa keväällä 1918. Uudet piirustukset tilattiin Josef Stenbäckiltä 1921. Varojen puutteen vuoksi rakentaminen viivästyi. Lopulta 1927 järjestettiin kirkosta arkkitehtikilpailu, jonka voitti Elsi Borg. Jyväskylän kaupungin perustamisen jälkeen sijoitettiin uusi hautausmaa ruutukaavaa noudattavan kaupunkirakenteen pohjoispuolelle, Tourujoen varteen. Vuonna 1838 käyttöön otettua aluetta on laajennettu 1899, 1924 ja 1941. Sankarihauta-alue ja sen hautamerkit uusittiin 1950-luvulla arkkitehti Aulis Blomstedtin suunnitelman mukaan.
Taulumäen kirkko ja Jyväskylän vanha hautausmaa
Mikä on Helsingin Bulevardin pituus? Bulevardin pituus on 0,9 kilometriä. Lähde: Kiinteistövirasto
Suomenlinnakeskus / Inventaariokamari
Inventaariokamarista opastuskeskukseksi Inventaariokamarin vanhan osan tilat soveltuivat sellaisenaan näyttelykäyttöön. Pohjakerrokseen sijoitettuun auditorioon saatiin riittävä korkeus pudottamalla osa lattiatasoa kaivauksissa löytyneeseen 1700-luvun lattiatasoon. Opastuskeskuksen palvelutilat, myymälä, käymälät ja tekniset tilat sijoitettiin uudisrakennukseen, joka rakennettiin alkuperäisiä materiaaleja, tiiltä ja puuta, käyttäen. Vanhan ja uuden osan nivelessä rakennukset menevät ikään kuin sisäkkäin korostaen näin tilojen historiallista yhteenkuuluvuutta. Laajuudeltaan uudisosa noudattaa mastovajan venäläisaikaista asua. Osittain pilareilla kannatettu katto osoittaa puolestaan viitteellisesti mastovajan alkuperäisen, ruotsalaisaikaisen laajuuden. Suomenlinnan historiasta ja nykypäivästä kertovan museon lisäksi rakennukseen vanhassa osassa on tila vaihtuville näyttelyille. Auditoriossa esitetään Suomenlinna Experience -multivisiota ja aulassa on esillä pienoismalli Viaporista ruotsalaisen kauden lopussa. Opastuskeskus on suunniteltu siten, että ainakin osa palveluista voidaan pitää auki ympäri vuoden. Toteutusaika: 1997-1998 Kerrosala: 2330 m2 , josta uudisrakennuksen osuus on 510 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Laiho-Pulkkinen-Raunio/ Mikko Pulkkinen, Tiitta Itkonen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy LVI- ja sähkösuunnittelu: Projectus Team Oy Pääurakoitsija: Seicon-Rakennus Oy LV-urakoitsija: LVI-Karjalainen Oy IV-urakoitsija: Huber Talotekniikka Oy Sähköurakoitsija: ABB Installaatiot Oy Sähkönordström Säätölaiteurakoitsija: Kiinteistöautomatio K & K Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Inventaariokamari ja siihen liittyvä pyöröpuuvaja rakennettiin vuosina 1778-1783 Armeijan laivaston alusten varustevarastoksi. Rakennuksen suunnittelija oli todennäköisesti Fredrik af Chapman. Alkuperäisessä asussaan inventaariokamari oli kolmikerroksinen rakennus, jonka keskiosassa oli voimakkaasti ulostyöntyvä, päätykolmiolla varustettu keskirisaliitti. Keskirisaliittissa sijaitsi rakennuksen porrashuone ja siihen kiinnittyi massiivinen mastokraana. Rakennus oli jaettu poikittaisin väliseinin neljään yhtä suureen osaan ja tarkoituksena oli, että kullakin aluksella oli oma erillinen osastonsa. Rakennuksen julkisivulla oli kaikkiaan yhdeksän oviaukkoa, ja lukuisia pellitetyin luukuin suljettavia ikkuna-aukkoja. Inventaariokamariin viistosti liittynyt pyöröpuuvaja oli julkisivuiltaan varsinaista inventaariokamaria pelkistetympi, kolmikerroksinen, hallimainen rakennus. Kantavien väliseinien sijaan välipohjat oli tuettu puisin pystykannattajin. Rakennusten liittymäkohdassa oli porrashuone. Inventaariokamari ja pyöröpuuvaja vaurioituivat pahoin Krimin-sodan pommituksen sytyttämässä tulipalossa. Molempien rakennusten välipohjat olivat puuta, joten palolta säästyivät ainoastaan ulko- ja väliseinät. Puinen mastokraana oli romahtanut jo tätä ennen. Rakennus kunnostettiin sodan jälkeen niin, että keskirisaliitti jäi kolmikerroksiseksi, mutta itse inventaariokamari ja pyöröpuuvaja madallettiin kaksikerroksisiksi. Rakennus muutettiin muonavarastoksi. Vuonna 1868 rakennuksessa tehtiin laaja muutostyö, jonka yhteydessä koko etuseinä ja pyöröpuuvajan ulkoneva osa purettiin, samoin kiviset väliseinät lähes kokonaan. Rakennus yhdistettiin nyt yhdeksi taitteiseksi kokonaisuudeksi. Entinen pyöröpuuvaja jäi edelleenkin hallimaiseksi, väliseinättömäksi tilaksi, inventaariokamarissa säilytettiin sen sijaan alkuperäinen väliseinäjako. Tykistölahden puoleinen julkisivu sai nykyisen asunsa ovineen ja pellitettyine ikkunaluukkuineen. Rakennuksen takaseinään puhkaistiin 1880-luvulla uusia ikkuna-aukkoja tuuletuksen parantamiseksi. Aukot varustettiin kalterein, kupariverkoin ja luukuin. Vuonna 1888 rakennuksen eteen rakennettiin pitkin rantaa kulkenut kuljetusrata. Seuraavan vuosikymmenen alussa lähimpänä siltaa sijaitsevan sisäänkäynnin eteen pystytettiin pylväiden tukema katos jonka alusta kivettiin. Rakennuksen pohjoisosa eli entinen pyöröpuuvajaosa tuhoutui pommituksessa 1944. Rakennus kunnostettiin tasaamalla inventaariokamariosan pääty hieman entistä lyhyemmäksi ja samalla siihen tehtiin kaksi leveää oviaukkoa. Pääjulkisivun eräitä oviaukkoja on myös levennetty. Rakennus on ollut varastokäytössä koko suomalaisen ajan, nykyään ainoastaan pohjakerros, sillä rakennuksen välipohja on lahonnut. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 84 Vuonna 1918 rakennusnumero C 42 Vuonna 1928 rakennusnumero C III 42 Lähteet: KrA SÖS 78 80 86 87 93-99 105-108 111 112 114-116. MV SL Rakhist Rosén, Helena, 1981. Rakennus C 74, inventaariokamari. Rakennusvaiheet pääpiirteissään. MV SL VIK C 604-660. Kuvat: VIK 611 Eversti Ivaskevitsin panoraama vuodelta 1901.
Inventaariokamari ja siihen liittyvä mastovarasto rakennettiin vuosina 1778-1783 kuivatelakalle telakoitavien alusten varustevarastoksi. Rakennus sijaitsi telakalle johtaneen väylän varressa, sillä telakan portti oli alunperin altaiden itäpäässä. Inventaariokamari oli alkuperäisessä asussaan kolmikerroksinen ja sen keskiosassa oli puinen mastonosturi. Rakennus vaurioitui pahoin vuonna 1855 Krimin sodan pommituksen sytyttämässä tulipalossa. Välipohjat olivat puuta, joten palolta säästyivät ainoastaan ulko- ja väliseinät. Mastonosturi oli romahtanut jo tätä ennen. Rakennus kunnostettiin Krimin sodan jälkeen kaksikerroksiseksi ja muutettiin muonavarastoksi. Vuonna 1868 rakennuksessa tehtiin laaja muutostyö, jonka yhteydessä muun muassa koko etuseinä purettiin ja julkisivu sai nykyisen asunsa. Mastovarasto tuhoutui toisen maailmansodan aikana vuonna 1944. Rakennus on ollut armeijan varastokäytössä koko suomalaisen ajan. Viime vuosina käytettiin ainoastaan pohjakerrosta, sillä välipohja oli laho.
Maurinkatu
lagring
varastointi
storage
Jäähallin arkkitehti yhdessä Jaakko Kontion kanssa
kahvila
cafe
Lentonen, Saija
Lappi-Seppälä, Jussi
Hietakylän luterilainen hautausmaa ja Haminan ortodoksisen seurakunnan hautausmaa edustavat varhaista kirkosta ja asutuksesta erillään olevaa hautausmaarakentamista 1700-luvulta. Haminan luterilaisen kaupunkiseurakunnan 1770-luvulla perustettu vanha hautausmaa on kaupungin luoteispuolella Hietakylässä. Tunnelmallisella hautausmaalla on paljon arvokkaita hautamuistomerkkejä, jotka kuvastavat Haminan ja sen lähiympäristön kulttuurihistoriaa. Haminan ortodoksisen seurakunnan 1740-luvulla perustettu hautausmaa puolestaan sijaitsee kaupungin koillispuolella Pampyölissä. Hautausmaalla on 1901 valmistunut Neitsyt Marialle, Kaikkien murheellisten ilolle, pyhitetty tiilikirkko, joka on arkkitehti Ivar Aminoffin suunnittelema. Aladin-suvun hautakappelin vuodelta 1898 on piirtänyt K.A. Wrede. Hautausmaan koillispuolella on Nikolai II:n sotilaiden juutalainen hautausmaa.
Hamina siirtyi vuoden 1742 Turun rauhassa Venäjälle ja Haminan ortodoksinen hautausmaa perustettiin Pampyöliin jo 1740-luvulla. Hietakylään perustettiin luterilainen hautausmaa 1770-luvulla, jolloin hautaaminen linnoituksen sisäpuolelle kiellettiin. Hautausmaat sijoitettiin kaupunkialueen ulkopuolelle esikaupunkiasutuksen lähelle. Hietakylän luterilaista hautausmaata laajennettiin 1859, samalla se ympäröitiin kiviaidalla. Varakkaampia kaupunkilaisia sinne oli ryhdytty hautaamaan vuoden 1821 palon jälkeen. Hietakylän hautausmaa kunnostettiin perusteellisesti 1997-1998 arkkitehti Bey Hengin suunnitelmien mukaan.
Hietakylän hautausmaa ja Haminan ortodoksinen hautausmaa (Haminan ortodoksinen hautausmaa)
Sauna Kallio
Uudisrakennus Rakennuspaikka sijaitsee Suomenlinnassa puurakennusten muodostamassa ns. Kauppiaskorttelissa. Pienellä tontilla on kaksi asuinrakennusta ja uusi piharakennus on rakennettu puretun vajan paikalle tontin takarajalle. Tilaajan asettamana lähtökohtana oli ulkonäöltään selkeästi moderni ja ympäristöönsä sopeutuva rakennus. Suunnittelu tehtiin Suomenlinnan hoitokunnan ja Museoviraston valvonnassa. Rakennuksen ilmeessä on tavoiteltu aitamaista keveyttä; runkosyvyys on pieni ja rakennus on perustettu ilmavasti pilareille. Rakennuksen koko on minimoitu. Se sisältää saunan, pukuhuoneen sekä puutyöverstaan. Rakennuksen päädyt jatkuvat rakennusrunkoa kapeampina katoksina, jotka on näkösuojattu ritiläseinillä ja ovilla. Toinen katoksista toimii saunan vilpolana, toinen pihakalustevarastona. Rakennuksen ulkoverhouksena on läpikuultavan valkoinen leveä mäntylauta, ritilät ovat kuullotettua tiheäsyistä Lapin mäntyä. Ahtaasta rakennuspaikasta johtuen ulkoseinät ja katto ovat palosuojattuja kalsiumsilikaattilevyllä. Saunatilojen seinä- ja kattopinnat, ovet ja lauteet ovat käsittelemätöntä tervaleppää ja pukuhuoneen lattia on öljyttyä lämpökäsiteltyä koivua. Saunassa suihkun ja puulämmitteisen kiukaan suojamuuri on ladottu kookkaista vuolukivilankuista. (Seppo Häkli) Toteutusvuodet: 1999-2001 Kerrosala: 25m2 Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Häkli Ky/ arkkitehti Seppo Häkli LVI-suunnittelu: Akvedukti Oy/ Markku Kallio Rakennuttaja: Markku Kallio ja Seija Linnanmäki
Slioor, Tabe
Suomen Pankki, Kansallisarkisto ja Säätytalo Senaatintorin pohjoispuolella kuvastavat Helsingin pääkaupunkifunktiota ja jatkavat monumentaalikeskustan klassismin arkkitehtuuria. Suomen Pankki on maan keskuspankki, Kansallisarkisto maan keskusarkisto ja Säätytalo maan ensimmäinen valtiopäivätalo. Kansallisiksi symbolirakennuksiksi muodostuneet monumentaalirakennukset muodostavat ryhmän, joka ilmentää 1800-luvun lopun kaupunkisuunnittelun ihanteen mukaista kaupunkirakennetta. Rakennusten sisätilat ovat koristeellista interiööritaidetta ja rakenteissa on käytetty aikanaan edistyksellisiä rautakonstruktioita. Pankin ja Säätytalon suunnittelusta järjestetyt kansainväliset arkkitehtuurikilpailut ovat varhaisimpia Suomessa. Suomen Pankin päärakennuksella on italialaisen renessanssipalatsin hahmo, kuten monilla muillakin ajan eurooppalaisilla pankkirakennuksilla. Nykyaikaisen pankkitoiminnan juuria heijasteleva arkkitehtuuri on ollut esikuvallinen maan pankkien suunnittelussa. Saksalaisen arkkitehdin Ludwig Bohnstedtin piirtämän pankin edusaukiolla on monumentaalinen luonne. Pohjoisessa sitä reunustaa Valtionarkiston rakennus jalustalta kohoavine kolossaalijärjestelmineen ja keskirisaliitteineen sekä idässä saman suunnittelijan, Gustaf Nyströmin, pylväspäätyinen Säätytalo, sekin pankin tavoin vapaasti omalle tontilleen sijoitettuna, Wienin Ringstrassen esikuvien mukaan. Pankin etuaukiolla on 1923 pystytetty J.V. Snellmanin patsas. Valtionarkiston, nyttemmin kansallisarkiston, vanhimmassa päärakennuksessa on kolme eri kokoista ja eri suuntiin avautuvaa rakennusosaa, jotka on erotettu toisistaan palomuureilla: aktimakasiini eli asiakirjavarasto sekä tutkijasali valurautagallerioineen ja asiakirjoineen sekä näiden välinen toimistosiipi. Sisätilat koristemaalauksineen ovat vaikuttavia, kuten pääsisäänkäynnin porrashalli ja sen yhteydessä olevat tilat. Snellmaninkadun suuntainen arkistolaajennus on 1920-luvulta ja vanhan osan länsi- ja pohjoispuolen laajennukset 1970-luvun alusta, jolta ajalta on myös yleisön sisäänkäynti arkistoon. Säätytalon, joka on rakennettu kolmen aatelittoman säädyn kokoontumispaikaksi, rakennusohjelma näkyy sekä klassistisissa julkisivuissa, niiden pylväsjärjestelmissä että juhlavissa runsain maalauksin koristelluissa sisätiloissa. Säätytalon klassillisen temppelipäädyn päätykolmiossa on pronssiin valettu veistosryhmä, jonka keskushahmona on keisari Aleksanteri I vahvistamassa Suomen lait ja oikeudet, oikeanpuoleinen ryhmä kuvaa kansan kehitystä taistelun kautta kohti parempaa tulevaisuutta ja vasemmanpuoleinen kehitystä työn kautta. Säätytalon sisätiloja hallitsee monumentaalinen lasikattoinen porrashalli. Porrastasanteen yläpuolella kohoaa toisinto Senaatintorilla olevasta Walter Runebergin Aleksanteri II:n patsaan lakia esittävästä jalustaveistoksesta. Kutakin säätyä varten on toisessa pääkerroksessa suuri istuntosali sekä siihen liittyvät kanslia- ja etutilat. Kirkkokadun puolella entinen porvariston istuntosali on nykyisin Juhlasali, Rauhankadun puoleinen talonpoikaissäädyn sali on Luentosali ja Snellmaninkadun puoleinen papiston sali on Tiedotussali. Säätytalon takana on puistikko suihkukaivoineen. Suomen Pankin ja Säätytalon ympäristölle on laadittu yhtenäinen puistosuunnitelma 1890.
Suomen Pankin, Kansallisarkiston ja Säätytalon sijoituspaikka on vanhinta Vironniemen Helsinkiä, joka oli rakennettua kaupunkialuetta jo 1600-luvulla. Suomen Pankki perustettiin 1811 Turkuun nimellä Waihetus-, Laina- ja Depositioni-Contori. Pankki siirrettiin Helsinkiin 1819. Suomen Pankki on maailman neljänneksi vanhin keskuspankki, jonka toimintaan keskuspankin piirteitä antoivat 1840 raharealisaatio, Suomen markan käyttöönotto 1860–1865 sekä liikepankkien perustaminen 1800-luvun jälkipuolella. Suomen Pankki rakennettiin Pyhän Kolminaisuuden kirkon itäpuolelle. Suomen Pankin rakennushanke ajankohtaistui 1870-luvulla, kun pankin tulot kasvoivat puutavaran viennin korkeasuhdanteen aikana. Toimitalon suunnittelusta järjestetyn kansainvälisen arkkitehtikilpailun voitti 1876 saksalaisarkkitehti Ludwig Bohnstedt. Rakennus valmistui 1883. Bohnstedt oli suunnitellut 1870-luvulla Saksassa kolme pankkia. Turvallisuussyistä rakennuksesta tehtiin jykevärakenteinen. Veistoskoristelun teki C.E. Sjöstrand. Päärakennuksen taustalla olevan laajennuksen 1960-luvun taitteesta sekä Rauhankadun setelipainon 1950-luvun puolivälistä suunnitteli arkkitehti Harry W. Schreck. J.V. Snellmanin muistomerkistä 1913 järjestyn kilpailun voittivat yhteisellä ehdotuksella kuvanveistäjä Emil Wikström ja arkkitehti Eliel Saarinen. Keräysvaroin rahoitettu kansallismuistomerkki paljastettiin 1923 Suomen Pankin edustalla. Jalustan ja muistomerkin ympäristön suunnitteli arkkitehti Eliel Saarinen. J.V. Snellman vei loppuun rahauudistuksen, jossa Suomi sai oman valuutan, markan 1860. Snellman nimitettiin 1863 senaattiin valtiovaraintoimituskunnan päälliköksi. Tässä virassa hän johti Suomen talouspolitiikkaa ja hänen ansiostaan markka sidottiin rahan arvon vakauttaneeseen hopeakantaan 1865. Suomen keskushallinnon päätösasiakirjat tallennettiin Ruotsin vallan aikana Tukholmaan. Autonomian ajalla perustettiin 1816 senaatin arkisto, jonne siirrettiin Ruotsista luovutetut Suomea koskevat asiakirjat. Senaatin arkistosta muodostui kansallinen keskusarkisto. Aluksi arkisto palveli vain hallinnon tarpeita, mutta 1859 se avattiin yleisölle. Varsinainen Valtionarkisto syntyi 1869, ja sen nimi kuvasi viraston tarkoitusta tallentaa valtionhallinnon asiakirjoja. Valtionarkisto siirtyi 1890 senaatin linnasta professori Gustaf Nyströmin suunnittelemaan rakennukseen, joka oli rakennettu 1886-1890. Rakennuksen attikan kolmen naishahmon veistosryhmä (Suomi ympärillään historia ja muinaistutkimus), Kansallisarkiston tunnuskuva, on kuvanveistäjä C.E. Sjöstrandin suunnittelema. Tutkijasalin kattomaalaukset ja sisääntulohallin seinädekoraatiot teki koristemaalari Salomo Wuorio 1890. Asiakirjavaraston alkuperäiset rautavälipohjat vaihdettiin tulenkestäväksi teräsbetoniksi 1950-luvulla. Arkkitehti Magnus Schjerfbeckin suunnittelema laajennusosa valmistui 1928 ja arkkitehti Olof Hanssonin suunnittelema laajennusosa, jonne pääsisäänkäynti muutettiin, valmistui 1973. Luettelohuoneen seinämaalauksen teki taitelija Tor Arne 1974. Valtionarkiston nimi muutettiin Kansallisarkistoksi 1994. Säätytalo, papiston, talonpoikien ja porvareiden säätyvaltiopäivien kokoontumispaikka valmistui 1891. Säätyvaltiopäivät olivat kokoontuneet säännöllisesti 1860-luvulta lähtien, aluksi aatelin 1862 valmistuneessa Ritarihuoneessa, joka rakennettiin asemakaavassa säätyjen talolle varatulle paikalle. Kaikkien säätyjen rakennukselle esitettiin sijoituspaikaksi myös Tähtitorninmäkeä. Lopullinen paikka löytyi kuitenkin läheltä Ritarihuonetta. Vaiheikkaan suunnittelun viimeisimmän kutsukilpailun voitti Gustaf Nyström. Säätytalon päätykolmion friisin suunnittelusta järjestetyn kilpailun voitti Emil Wikström teoksellaan "Suomen kansan kehitys taistelun ja työn kautta ensimmäisille valtiopäivillensä saakka 1809". Veistosryhmä, jossa on 26 luonnollista kokoa suuremmassa koossa pronssiin valettua figuuria, asetettiin paikalleen 1903. Säätyvaltiopäivät kokoontuivat vuoteen 1906, jolloin siirryttiin yksikamariseen kansanedustuslaitokseen. Yksikamarisen eduskunnan aloitettua työnsä 1907 Säätytalon tilat eivät riittäneet 200 kansanedustajalle. Siellä oli eduskunnan kirjasto ja pidettiin valiokuntien kokouksia vuoteen 1931, jolloin Eduskuntatalo valmistui. Tämän jälkeen rakennus tunnettiin Tieteellisten Seurain Talona. Säätytalo siirtyi valtioneuvoston kanslian hallintaan 1978, mutta talossa pidettiin edelleen myös tieteellisten seurojen tilaisuuksia. Säätytalo peruskorjattiin 1988-1993. Koristemaalari Salomo Wuorion ja hänen apulaisensa C. Ehrlingin aikoinaan tekemät renessanssi- ja jugendkoristelut, ornamentit ja marmoroinnit entisöitiin. Svante Olssonin 1890 laatima puistosuunnitelma käsitti Suomen Pankin edustan puistikon ja Säätytaloa ympäröivän puiston. Suomen Pankin edusta istutuksineen uudistettiin 1920-luvulla.
Suomen Pankki, Kansallisarkisto ja Säätytalo
Korkeasaaressa ja Seurasaaressa on säilynyt 1800-luvun lopulta maan ensimmäisten kansanpuistojen kulttuuriympäristöä sekä kansanpuistojen yhteyteen perustetut valtakunnalliset nähtävyyskohteet eläintarha ja ulkoilmamuseo. Korkeasaaren ja Seurasaaren näihin päiviin säilyneet ”kasvattavan ja tervehenkisen” vapaa-ajanvieton periaatteet ovat peräisin 1871 perustetulta Helsingin anniskeluyhtiöltä. Yhtiön perintöä ovat niin ikään kansanpuistojen tarpeisiin rakennetut korkeatasoiset ulkoiset puitteetkin puistoista ja poluista rakennuksiin. Korkeasaaren, varhaisimman kansanpuiston, huvilamainen puistoravintola vuodelta 1884 on yhä käytössä. Pronssinen pukkiveistos ravintolan yhteydessä on vuodelta 1892. Muita kansanpuiston varhaisajalta säilyneitä rakennuksia ovat odotushuone (1887) ja saarenvartijan rakennus (1890). Eläintenpidon historiasta muistuttavat kiviset Karhulinnat (1903 ja 1905) ja Jääkarhulinna (1914). Samalta ajalta on eläintarhan intendentin asuintalo (1902). Seurasaari on Helsingin toinen kansanpuisto, jonka varhaisvaiheesta ovat säilyneet paitsi tieverkko näköalapaikkoineen, portaikkoineen ja penkkeineen myös aikalaisten norjalaistyylisiksi kuvailemat rakennukset, kuten metsänvartijan talo saaren pohjoisosassa, ravintola puistoineen saaren keskiosassa sekä isännän talo saaren eteläkärjessä, kaikki vuodelta 1890. Juhlakenttä on eteläkärjen metsä- ja puistolampialueen pohjoispuolella. Saaren länsirannalla on meriuimala. Saareen johtava puinen silta levähdyspaviljonkeineen noudattelee arkkitehti Mieritzin 1891 suunnitteleman ensimmäisen sillan muotoa. Seurasaaren ulkomuseossa, joka keskittyy saaren itäosaan, esitellään useita kymmeniä Suomen maakunnille tyypillisiä puurakennuksia ja rakennusryhmiä sisätiloineen 1600-luvun lopulta 1900-luvulle. Täydellisen pihapiirin kaikkine rakennuksineen muodostavat Niemelän torppa Konginkankaalta ja Antin umpipihatalo Säkylästä. Säätyläisten elämää valaisevat 1700-luvulta peräisin olevat Kahiluodon kartano Taivassalosta sekä Iisalmen pappila. Vanhin rakennus on 1686 valmistunut Karunan puukirkko. Lisäksi Seurasaareen on siirretty mm. Kurssin talo Kuortaneelta, Ivars Närpiöstä, Selkämä Pieksämäeltä, Halla Hyrynsalmelta sekä Pertinotsa Raja-Karjalasta. Savitaipaleen aitat on siirretty museoon 2002.
Huviretket, ulkoilu ja huvilaelämä olivat 1800-luvun lopulla osa kaupunkilaisten vapaa-ajanviettokulttuuria. Yhdistykset organisoivat tervehenkistä vapaa-ajantoimintaa ja aktiivinen toiminta hyväntekeväisyysjärjestöissä oli 1880-1890 -luvuilla ylempien sosiaaliluokkien harrastus. Erikoisasemassa hyväntekeväisyyttä harjoittavista yrityksistä oli Helsingin anniskeluyhtiö, joka toimi yhteistyössä kaupungin viranomaisten kanssa. 1871 perustettu yhtiö sai kaupungilta alkoholijuomien anniskelu- ja vähittäismyyntioikeuden vuoden 1873 väkijuomalain uudistamisen jälkeen. Yhtiön tarkoituksena oli myös ”perustaa työväenluokan tarpeisiin tarkoitettuja ravitsemusliikkeitä”. Yhtiön voitto käytettiin yleishyödyllisiin tarkoituksiin, kuten kansanpuistoihin. Puistoihin liittyivät valistavat, terveyttä ja raittiutta korostavat tavoitteet ja organisoitu ohjelma. Ensimmäiset kansanpuistot perustettiin 1800-luvun lopulla Korkeasaareen ja Seurasaareen. Arkkitehteina olivat Theodor Höijer, Theodor Decker ja Frithiof Mieritz. Anniskeluyhtiö luopui kansanpuistoista 1919 kieltolain voimaanastumisen jälkeen. KORKEASAARI oli jo 1800-luvun alkupuolella kaupunkilaisten retkeilykohde, jonne saariston höyrylaivaliikenne kulki 1860-luvulta. Saaressa oli ravintola, mutta väkijuomien väärinkäytön takia kaupunki tarjosi omistamansa saaren vuokralle Helsingin anniskeluyhtiölle kansanpuistoksi. Yhtiön ensimmäinen kansanpuisto perustettiin 1883 ja arkkitehti Höijer ja kaupunginpuutarhuri Jernström laativat kansanpuiston käytön yleissuunnitelman. Ensin valmistuivat mm. Höijerin ravintola 1884, laituri, käymälä, näköalapaviljonki, uimahuone. 1887-88 rakennettiin mm. odotushuone (Decker 1887), keilarata (Mieritz 1888), pesutupa (Decker). Saarta istutettiin, teitä ja polkuja tehtiin. Pian syntyi ajatus pienen eläinkokoelman sijoittamisesta Korkeasaareen. Anniskeluyhtiön edustaja Fabritius esitti Tukholman ja Kööpenhaminan eläintarhoihin tutustuttuaan eläintarhan perustamista ja 1888 saarelle rakennettiin ensimmäiset eläinhäkit. Varsinaisen eläintarhan anniskeluyhtiö perusti 1889. Eläintilojen rakentamisen jälkeen Korkeasaari sai ensimmäisen karhun 1888 ja jääkarhun 1890. Anniskeluyhtiö perusti myös kivinäyttelyn 1905 sekä opetuskasvitarhan 1910-luvulla. Anniskeluyhtiön luovuttua kansanpuistoista, Helsingin kaupunki otti eläintarhan haltuunsa. 1930-luvulla rakennettiin uusia isoja eläintiloja. Leijonalinna, myöhempi Paviaanilinna (Apinalinna) valmistui 1935. Uusi Karhulinna valmistui olympiavuodeksi 1952 ja apinatalo 1956. Ensimmäinen Kissalaakso valmistui 1962. Eläintarhaa täydennysrakennettiin jatkuvasti. Eläintarhaan kuljettiin kesällä vesitse ja talvella jäätietä. Säännöllinen lauttaliikenne aloitettiin 1949. Ympäri vuoden eläintarha on ollut avoinna vuodesta 1974, jolloin valmistui ensimmäinen silta Mustikkamaalta. SEURASAARI oli Meilahden tilan vanha laidunsaari, joka siirtyi Helsingin kaupungin omistukseen 1871. Helsingin kaupunki vuokrasi saaren 1889 Helsingin anniskeluosakeyhtiölle kansanpuistoksi. Uusi nimi Seurasaari juontui saaren käytöstä seurueiden retkikohteena. Anniskeluyhtiö kehitti saaren virkistyskäyttöä ja rakennutti saareen lähes 30 rakennusta. Arkkitehti Frithiof Mieritz ja insinööri Oskar Sundberg voittivat 1889 saaren käyttösuunnitelmasta järjestetyn kilpailun, ympäristösuunnitelma oli Suomen puutarhayhdistyksen puutarhurin Erik Zetterlöfin laatima. Kansanpuistoon rakennettiin ensin mm. höyrylaivalaituri, tanssilava ja kaivoja. Luonnonympäristöä muokattiin ja saareen tuli myös puistomaisia alueita. Aiemman savenoton takia syntyneet kuopat padottiin lammiksi ja niiden läheisyyteen rakennettiin Isännän talo pihapiireineen. Mieritzin suunnittelema hirsiravintola valmistui 1890, samoin metsänvartijan talo sillan viereen. Samoilta ajoilta on kiertävä tieverkko, johon liittyi näköalapaikkoja ja portaikkoja ja penkkejä. Silta valmistui 1892. Juhlakenttä rakennettiin 1890-luvun lopulla. Uusi tanssipaviljonki ja puhvetti rakennettiin n. 1900, mutta ne eivät ole säilyneet. Meriuimalan, erilliset miehille ja naisille, anniskeluyhtiö rakensi 1906. Uimalaitosta uudistettiin 1926-1927 ja Gunnar Taucherin suunnitelmin 1930-luvun lopussa. Nykyuimala on pääpiirteissään vuodelta 1955. Ajatus kokonaisten rakennusten siirtämisestä museoon syntyi Pohjoismaissa puurakennustekniikan mahdollistamana. Tukholman Skansen perustettiin 1891. Suomessa kansatieteilijä A.O. Heikel, Seurasaaren ulkomuseon tuleva intendentti esitti ajatuksen kansatieteellisestä ulkomuseosta 1902. Kiinnostus kohdistui Seurasaareen, jonne ulkomuseo perustettiin 1909. Ulkomuseolle varattavasta alueesta sovittiin anniskeluyhtiön kanssa. Saareen siirrettiin ensimmäiseksi taiteilija Akseli Gallen-Kallelan ja arkkitehti Yrjö Blomstedtin Konginkankaalta löytämät Niemelän torpan rakennukset.
Kansanpuistot Korkeasaari ja Seurasaari (Seurasaari)
Potkulauta kädessänsä mörön heitti Helsinkiin
"...Joonaksen asioissa Lauri Antinpoika oli nytkin liikkeellä. Hänen piti noutaa Korkeasaaresta venelasti eläinten rehuja ja tuoda samalla kotiin Kaarina ja tämän 12-vuotias Pertti-veli, jotka olivat olleet siellä korjaamassa pari päivää aiemmin niitettyjä heiniä. --- Lauri Antinpoika suuntasi veneensä saaren eteläkärkeä kohti, souti sen kaakkoispuolella olevan Hylkysaaren muodostaman salmen lävitse ja kääntyi sitten rantaan puiden varjossa olevan kalamajan kohdalle." (s. 95)
Yö utuinen laskeutuu kaupungin ylle ja peittää siniseen viittaan punatukkaisen haltijattaren. Ja ketun hänen kupeellaan. Ja viimeistä vuoroaan kolistelevan raitiovaunun himmein lyhdyin.
KOP Jakomäki
Snicker, Raija
"Oli jo hämärää kun me palattiin Hämeentielle. Ruuhka oli hiljentynyt mutta katu kohisi kansaa. Pirtin ja Hannan välistä raksaa suojasi lauta-aita jota vasten yksi nojasi ja toinen kusi ja kolmas heitti hajalle pullon." (s. 13)
Toivolan koulukoti
Hattulan Nihattulan, Sattulan, Pelkolan, Leiniälän ja Ihalemmen maarekisterikylät lukuisine kiinteine muinaisjäännöksineen kuvastavat poikkeuksellisen laajana kokonaisuutena asutuksen jatkuvuutta Hämeessä esihistorialliselta ajalta nykypäiviin. Lehijärven ympäristön vanhoista kyläkeskuksista monissa on säilynyt perinteinen tiivis muoto keskiaikaisperäisen, mahdollisesti jopa vanhemman kylätontin paikalla. Järven etelärannan kylät, Nihattula ja Sattula, sijaitsevat historiallisen Hiidentien varrella. Myös kyläkeskuksista aikoinaan 1700- ja 1800-luvuilla siirretyt talot muodostavat perinteiseen, rakentamisajalleen tyypilliseen tapaan rakennettuja kokonaisuuksia. Uudisrakentamista on kylissä toteutettu viime vuosikymmeninä varsin vähän. Rautakauden kalmistot ovat osa aktiivista laidunmaisemaa. Kylistä Armijärven rannalla sijaitsevassa Nihattulassa ja Lehijärven lounaisrannalla sijaitsevassa Sattulassa on säilynyt tiivis kylärakenne erityisen hyvin. Ihalemmen kylän asutus on levinnyt rantapelloilla oleville mäenharjanteille. Vanha kylätontti sijaitsi Ihaniemen talon paikalla. Kylään liittyvä asutus on lisäksi levinnyt pohjoiseen Marttaristintien varrelle. Vauraasta maanviljelyseudusta kertovat kantatilojen ja mäkitupien lisäksi 1860-luvulla rakennettu Pelkolan kartanon päärakennus. Julkista rakentamista edustavat Pelkolan ja Nihattulan koulut.
Viljelyn merkit Lehijärven ympärillä ovat peräisin viimeistään 500-700 -luvuilta. Raimaanmäeltä löydetty polttokenttäkalmisto ja alueen kahdeksan uhrikiveä osoittavat pysyvän asuinkulttuurin juontavan ainakin viikinkiajalta. Lehijärvi oli keskiajalla Hattulan tytärpitäjä ja kappeli kuten Kalvola ja Tyrväntökin. Lehijärven puinen kappeli sijaitsi Torttolanmäen länsipuolella. Lehijärven kappeliseurakunta sulautui Hattulan emäseurakuntaan 1600-luvun lopulla, mutta itsenäisenä hallintopitäjänä Lehijärvi pysyi aina 1830-luvulle. Kirjallisissa lähteissä Lehijärven kylistä esimerkiksi Sattula mainitaan jo 1411. Keskiajan ja uuden ajan taitteessa Nihattulan, Sattulan, Pelkolan, Leiniälän ja Ihalemmen kylät olivat jo poikkeuksellisen suuria, niissä oli taloja seitsemästä neljääntoista. Pienemmän Armijärven rannalla olevan Nihattulan rakennuskantaan vaikutti läheinen Parolan leirialue, venäläisten upseerien perheet viettivät kesälomiaan kylässä, jonne rakennettiin myös huviloita. Leirin vaikutuksesta Emil Aaltonen perusti kenkätehtaan kylään 1900-luvun alkupuolella.
Ihalemmen, Leiniälän, Nihattulan, Pelkolan ja Sattulan kyläasutus (Ihalempi, Leiniälä ja Pelkola)
Samuli, Veikko
"Mä Vanhan Kirkon jälkeen käännyn pohjoiseen -"
Kaukosen kylä on Aapa-Lapin peräpohjalaista jokivarsiasutusta pohjoisimmassa Ounasjokivarressa. Kaukonen on ollut vanha saamelainen asuinpaikka. 1600-luvun puolessa välissä kylä on olluut Aapa-Lapin laajimpia maatalousalueita, markkinapaikka, käräjäpaikka ja liikenteellinen solmukohta, myöhemmin Kittilän Lapinkylän hallinnollinen keskus. Entisten eränautintajärvien rannoille syntyneet Kittilän syrjäiset pikkukylät ovat poikkeuksellisesti säilyneet Lapin sodan tuhoilta ja säilyttäneet perinteisen rakennuskantansa. Kaukosen kylässä ja Alakylässä on säilynyt ja kunnostettu pohjoisimmalle Suomelle tyypillisiä karjarakennuksia, pyramidikattoisia kesänavettoja. Kaukosen kylä Ounasjokivarren keskiosassa on jokivarren vanhimpia ja laajimpia maatalousalueita sekä suurimpia asutustaajamia. Kaukonen on ollut parhaimpia viljanviljelypaikkoja Kittilässä ja ilmeisesti myös koko pohjoisen Lapin alueella. Kaukosen kylän tiheä asutus sijoittuu joen länsirannan laakeille kummuille, joita reunustavat suot. Jokivarressa on kylän tulvaniityt ja ympäröiville soille on raivattu peltoja. Perinteistä rakentamista on säilynyt Hakalassa, Pekkalassa, Pentissä, Ojanperässä ja Hettulassa. Hakalan pihapiirissä on suurikokoinen pyramidikattoinen kesänavetta. Alakylässä on säilynyt poikkeuksellisesti kolmen pyramidikattoisen kesänavetan muodostama kokonaisuus jokirannassa. Pyramidikattoisen kesänavetan ainutlaatuinen rakennustyyppi on kehittynyt Pohjois-Suomessa ja -Ruotsissa, jossa kesähyönteisten kiusa on suurin. Karjarakennustyypin tunnusmerkkinä on pyramidinmuotoinen katto. Kesäkäyttöön rakennetun navetan rakenne ja muoto on kehitetty suojaamaan karjaa hyönteisiltä. Yöksi suojaan tuodun karjan lämpö aiheuttaa voimakkaan ilmavirran pienessä rakennuksessa, jonka pyramidinmuotoisen katon keskellä olevan ilmanvaihtotorven kautta hyönteiset ajautuvat ulos. Neliömäinen tai harvemmin kahdeksankulmainen runko ja kartiomainen katto edesauttavat voimakkaan vedon syntymistä. Jeesiöjokeen laskevan Kelontekemänjärven kaakkoisessa pohjukassa sijaitsee samanniminen kylä viljelysten ympäröiminä. Rakennukset ovat pääosin 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta. Järven pohjukan lounaisrannalla on sotien jälkeen rakennettuja taloja, joiden seassa oman kokonaisuutensa muodostaa Vuollin talon vanha rakennusryhmä. Peltoaukeat ja pihapiirien runsaslukuiset talousrakennukset rytmittävät poukaman itärantaa. Järven ainoa saari on perinteinen palvontapaikka. Järvessä oleva karipahta on entinen Kittilän ja Sodankylän lapinkylien rajapakka. Manalaissaari on ollut väliaikainen hautapaikka. Jeesiöjärven kylässä on runsaasti säilynyttä rakennuskantaa 1920- ja 1930-luvuilta, jotka olivat poikkeuksellisen voimakasta uudisasutuskautta Kittilässä. Asutus sijoittuu raittimaisen tien varteen ja jylhä Kumputunturi muodostaa taustamaiseman pihapiireille. Lintulan kylä on maisemallisesti edustavalla paikalla Seurujoen rannalla. Pienikokoiset punamullatut rakennukset muodostavat tiiviin ryhmän kylää halkovan tein varteen. Kelontekemän ja Kaukosen kylät ovat myös valtakunnallisesti arvokkaita maisema-alueita.
Ensimmäiset uudisasukkaat tulivat Kaukoseen todennäköisesti 1600-luvun puolivälissä. Kaukonen oli 1700-luvulle Kittilän lapinkylän keskus, markkinapaikka ja talvikylä. Vanha talvitie Kolarista Sodankylän kirkolle kulki Kaukosen kautta. Ensimmäiset asukkaat ilmestyivät Kittilän veroluetteloihin 1660-luvulla. Vuoden 1696 verotuksessa Kaukosessa, silloisessa Paloniemessä, oli kolme uudistilaa. Vuoden 1770 maakirjassa oli neljä tilaa: Mäkelä, Kaukonen ja Mokko sekä vielä yksi tila, joka myöhempien maakirjojen perusteella oli luultavasti Ranta. Kaukonen kasvoi nopeasti 1800-luvun puolivälistä 1900-luvun alkuvuosikymmenille asti. Vuosina 1883-1906 suoritetun isojaon aikaan 33-taloinen Kaukonen oli verraten suuri yksi Kittilän elinvoimaisemmista maatalouskylistä. Toiseen maailmansotaan mennessä Kaukosen taloluku kasvoi lähes viiteenkymmeneen tilaan. Kaukosen kylä säilyi melko hyvin Lapin sodan tuhoilta. Ainoastaan Ounasjoen itäpuolinen Kummun kylä tuhoutui ja joen länsipuolelta, kylän yläpäästä koulu ja pari muuta pihapiiriä. Kaukosesta tuli vähäksi aikaa sodan jälkeen Kittilän hallinnollinen keskus, koska kirkonkylä oli pahoin tuhoutunut. Tuolloin Kaukosessa oli mm. kunnantoimisto, sairaala, lääkäri, apteekki, poliisi, vankila ja kansakoulu. Myös Kittilän syrjäiset, tiettömien taipaleiden takana olleet pikkukylät säästyivät viime sotien tuhoilta.
Kittilän jokivarsi- ja järvenranta-asutus (Lintula)
Brushane, Martin
Akateeminen henkilö
Meilahden sairaala
Laaksonen, Markku
Port Arthurin puutalokorttelit on yhtenäinen ja laaja 1900-luvun alun työväenasuinalue. Port Arthurin kaupunginosan itäosaan rakennettu Mikaelinkirkko on puolestaan arkkitehti Lars Sonckin suunnittelijanuran ensimmäinen monumentaalirakennus ja keskeinen 1800-1900-luvun taitteen kirkkorakentamisen edustaja. Mikaelinkirkko on rakennettu 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa tuolloisen Turun ruutukaava-alueen luoteisosaan, työväen ja käsityöläisten asuinalueelle. Laajan puiston ympäröimä tiilestä rakennettu kirkko on ulkoarkkitehtuuriltaan lähinnä saksalaistyylistä uusgotiikkaa. Suorakaiteen muotoisen kirkon toiseen päätyyn liittyy keskiakselista sivuun rakennettu korkea torni. Kuoriosan sivuilla on matalat pyörötornit. Seiniä jäsentävät poikkipäätysarjat, suippokaariset kolmijakoiset ikkunat ja porrastetut kontreforit. Kaakkoispäädyssä on suuri pyöröikkuna. Tiiliseinien yläosissa on keskiaikaisten kirkkojen päätykolmioista tuttuja koristekomeroita. Vesikatot ovat norjalaista liuskekiveä. Sisäarkkitehtuuriltaan kirkko lähentelee jugendia ja kansallisromantiikkaa. Turun ruutukaava-alueen länsilaidalla oleva VIII kaupunginosa Port Arthur rajautuu Kakolanmäkeen, Annankatuun, Ratakatuun ja Sairashuoneenkatuun. Port Arthur on rakentunut samaan aikaan Mikaelinkirkon kanssa ja yhtenäiset puutalokorttelit jatkuvat edelleen Ratakadun ja Rauhankadun välissä. Satamaan johtava rautatie on pirstonut muutaman Port Arthurin läntisimmistä kortteleista. Pääosa tonttien rakennuksista on 1900-1920-lukujen rakennusvaiheesta, mutta alueen kaakkoislaidan kortteleissa on myös vanhempaa rakennuskantaa. Puutalokortteleiden varsin yhtenäinen rakennuskanta muodostuu yksikerroksisista asuinrakennuksista, jotka on sijoitettu pitkä julkisivu katulinjan suuntaisesti. Lauta-aidoilla rajattujen tonttien sisäosien piharakennukset muodostavat suljettuja, suurten lehtipuiden varjostamia pihapiirejä.
Port Arthurin korttelit muodostettiin Engelin 1828 valmistuneessa asemakaavassa Iso-Heikkilän majurinvirkatalon pelto- ja laidunmaille. Ns. Backhoffin asemakaavassa 1884 muotoiltiin uudelleen satamaan johtavan rautatien sijoituksen takia Engelin kaavan korttelit. Asutuksen ydinalueen rakentaminen alkoi heti Turun palon jälkeen ja alueen kortteleista 17 oli asuttuja 1900. Turun seurakunta anoi ruutukaava-alueen luoteisosasta, siihen mennessä suureksi osaksi rakentamattomalta työväen ja käsityöläisten asuinalueelta, aiemmin puistoksi varattua tonttia kirkkoa varten 1890. Mikaelinkirkko rakennettiin 1893 julistetun yleisen arkkitehtikilpailun voittaneen arkkitehtiylioppilas Lars Sonckin tekemän ehdotuksen mukaan 1899-1904. Kiinteän sisustuksen suunnittelussa ja kirkon ornamentiikan suunnittelussa Sonckia avusti arkkitehti Max Frelander. Lyijylasi-ikkunat suunnitteli Willy Baer. Sodassa tuhoutuneiden kuori-ikkunoiden lasimaalaukset korvattiin väriasteikoltaan alkuperäisiä voimakkaammilla 1953 Hilkka Toivolan suunnitelmin. Kirkon sijaintipaikan valinnan aikaan asutus päättyi Korkeavuorenkadun ja Puutarhakadun kulmaukseen. Samaan aikaan kirkon rakentamisen kanssa rakennettiin Port Arthurin rakennukset lähtökohtanaan asemakaava vuodelta 1897. Asemakaavassa tonttijakoa muutettiin jakamalla niitä pienempiin; ratkaisu vastasi kasvaneeseen esikaupunkiongelmaan ja työväestön asuntopulaan. Port Arthur rakennettiin 1920-luvulle mennessä. Arkkitehti Sonckin suunnitelma, jossa kirkko olisi reunustettu rakennuksin, voitti kirkon ympäristön asemakaavakilpailun 1913, mutta jäi toteutumatta asemakaavan hyväksymisestä huolimatta. Viereinen kortteli muutettiin Mannerheiminpuistoksi 1942.
Port Arthurin puutalokorttelit ja Mikaelinkirkko
Mitä kadonneelle siskolle tapahtui? Millainen sotasankarina palvottu isoisä oikeasti oli? Miksi isä ei ollut missään tekemisissä isoisän veljen kanssa, vaikka tämä oli lähempänä kuin muu perhe koskaan edes tiesi? Kari Lännenheimo palaa kesän ajaksi lapsuudenkotiinsa tyhjentämään asuntoa myyntikuntoon. Isä makaa sairaalassa eikä enää kykene vastaamaan poikansa kysymyksiin, joita yllättävät tavaralöydöt herättävät. Nykyhetki täyttyy menneisyydellä sitä mukaa kuin asunto tyhjenee. Lisää hämmennystä aiheuttavat oudot unet, jotka alkavat muistuttaa koko ajan enemmän todellisuutta. www.like.fi
Pieni Palmstierna
Peruskorjaus Rakennukseen päätettiin sijoittaa Pohjoismaisen taidekeskuksen ateljeeasunnot, koska pohjoissivulla oleva korkea tila sopi hyvin taiteilijoiden käyttöön. Asunnot sijoi­tettiin venäläisen lisärakennuksen ulla­kolle. Uudet ik­kunat ratkaistiin katto­terassin avul­la. Ateljeiden ja vers­taiden lisäksi raken­nukseen suun­nitel­tiin vie­rashuoneet näytteilleasettajia ja muita taidekeskuksen ly­hytaikaisia vie­raili­joita varten.­­­­­ Pot Viaporin tilat kunnostettiin entiseen käyttöön. Toteutusaika: 1980-1982 Huoneistoala: 830 m² Ateljeet: 5 kpl 79-120 m², vierashuoneet 4 kpl á 32 m² Kerrosala: 1440 m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Severi Blom­stedt Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Jorma Kataja LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Leo Maaskola Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Joel Majurinen Ky Maalaustöiden suunnittelu: Asia­ntuntijamestarit Oy ­Rakennuttaja: Rakennushallitus Rakennustyöt: Hel­sin­gin lää­nin­vanki­lan Suomenlinnan työsiir­tola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Palmstiernan nk. pienen kasarmin (B 44) vanhin rakennusvaihe ajoittuu 1750-luvulle. Vuosina 1749-52 valmistui bastioni Palmstiernan oikea siipi, joka käsitti harmaakivisen puolustusmuurin, jossa oli viisi tykkiaukkoa. Rakennustyöt keskeytyivät tässä vaiheessa eikä siiven vallikäytävä koskaan valmistunut. Seuraavan kerran bastioni Palmstiernan rakennustyöt käynnistyivät vasta 1770. Tuolloin rakennettiin oikean siiven sisäpuolelle kaksikerroksinen, satulakattoinen tiilikasarmi, jonka alemman kerroksen ulkoseinän muodosti entinen puolustusmuuri. Rakennuksessa oli neljä porrashuonetta ja 14 miehistötupaa. Yläkerros oli varustettu kivääriaukoin. Kasarmin bastionipihan puoleisella julkisivulla oli ikkunat kummassakin kerroksessa. Mahdollisesti jo ruotsalaisen kauden lopussa tai aivan venäläisen kauden alussa rakennuksen puolustusmuuriosuudelle tehtiin kolme ikkunaa ja kivääriaukot muurattiin umpeen. Tällä tavoin se kadotti puolustuksellisen luonteensa ja muuttui yksinomaan hyötyrakennukseksi. Vuonna 1840 valmistui rakennuksen länsipuolelle, kiinni entiseen puolustusmuuriin, uusi kivirakennus (B 45). Tämä oli yksikerroksinen, päistä aumattu, pulpettikattoinen rakennus, jonka julkisivulla oli attikapäätteinen keskirisaliitti. Pitkällä julkisivulla oli kaikkiaan seitsemän ikkunaa, joista kolme keskirisaliitin osalla. Rakennuksen molemmissa päädyissä oli ovet. Rakennuksessa oli kolme suurta työhuonetta, joissa oli suuret uunit. Rakennusta käytti linnoituksen tykistö työhuoneenaan. Vuoden 1855 pommituksessa Palmstiernan pienen kasarmin ja työhuonerakennuksen katot paloivat. Sodan jälkeen pienen kasarmin katto uusittiin ja siihen rakennettiin suojayläpohja. Tämä poistettiin kuitenkin 1869 ja rakennus sai tavanomaisen peltikaton. Samana vuonna uusittiin myös työhuonerakennuksen katto. Työhuonerakennuksen lautalattia vaihdettiin nupukivilattiaksi 1880-luvulla. Työhuonerakennus laajennettiin nykyiseen pituuteensa v.1906. Jo tätä ennen ikkunat oli suurennettu nykyiseen kokoonsa. Laajennustyön yhteydessä myös kattorakenteet uusittiin siten, että lisärakennuksen katto yhtyi Palmstiernan pienen kasarmin räystäslinjaan. Vankileiriajalla rakennuksessa oli räätälin ja sepän verstas ja se oli myös asuinkäytössä. Suomalaisella kaudella rakennus B 44-45 on ollut Valtion poliisikoulun käytössä vuosina 1918-1961. Rakennuksessa oli luentosalitiloja ja voimistelusali, jota varten vanhemman osan keskimmäisten huonetilojen välipohja purettiin ja väliseinään puhkaistiin leveä holvikaari, jolloin saatiin aikaan yksi korkea tila. Poliisikoulun aikana puhkaistiin myös oviaukko rakennusten väliseen puolustusmuuriin. Poliisikoulun lähdettyä Suomenlinnasta rakennus oli toimisto- ja työhuonekäytössä. Vuosina 1980-82 rakennus peruskorjattiin arkkitehtitoimisto Severi Blomstedtin laatimien suunnitelmien mukaan Pohjoismaisen Taidekeskuksen vierasateljeiksi ja -huoneiksi. Rakennus B 45 kunnostettiin keramiikkatyöpajaksi, jossa Pot Viapori ry. oli toiminut jo tätä ennenkin vuodesta 1972. Huomattavin korjaustyössä tehty muutos olivat rakennus B 45:n ullakolle rakennetut asuintilat kattoparvekkeineen. Rakennustyön yhteydessä puhkaistiin useita uusia oviaukkoja vanhaan puolustusmuuriin rakennusten välillä. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 31 Vuonna 1918 rakennusnumero B 23 Vuonna 1927 rakennusnumero B I 23 (B44) ja B I 25 (B45) Lähteet: KA VSA 17044. KrA V 1,2,4,14,16,143,184,204,347 MV SL Rakhist Heiskanen, Seppo; Kauppi, Ulla-Riitta, 1976. Rakennus B 44-45. MV SL VIK B 9, 923-956 1164-1186.
Palmstiernan aukiota länsipuo­lelta rajaa­van tiilisen kasar­min ensim­mäinen osa, harmaakivinen puolustusmuuri rakennet­tiin 1750-luvulla. Muuri jäi 1770-luvulla rakennetun tiilikasarmin ulkoseinäksi. Venäläi­sen kau­den alussa alkuperäiset ampu­ma-aukot sul­jet­tiin, ja pu­olus­tus­ muurin eteen ra­ken­nettiin yksi­kerrok­si­nen, myö­häisempi­re­tyylinen, ra­pattu laajen­nusosa tykistön työhuoneeksi. Tämän vuo­sisa­dan alussa lisära­kennusta laa­ jen­net­tiin ja kaikkia katto­ra­kenteita korotet­tiin niin että vesi­katot saatiin liittymään toisiin­sa. Suomen itsenäistyttyä rakennukseen muutti valtion poliisikoulu, ja tällöin välipohjia purettiin ja väliseinään avattiin holvikaari, jotta saatiin korkea tila voimistelusaliksi. Ennen peruskorjausta tilat olivat Suomen­lin­nan hoi­tokunnan ja museoviraston sekä kera­miikka­verstas Pot Via­porin käy­tössä.
Siilitie 1
Henkilö tai organisaatio toimijaontologiasta valittuna.
related actor
paikkaan liittyvä toimija
Rekipelto on erinomainen esimerkki pohjalaisesta kylärakenteesta jokivartta seuraavan tien varressa ja talonpoikaisesta rakennustraditiosta kaksivooninkisine pohjalaistaloineen. Rekipelto on Vöyrin suurin kylä vauraalla jokilaakson viljelyseudulla. Kylän talouskeskukset ja kyläkoulu ovat sijoittuneet Vöyrijoen laajaan maisemaan Vöyriltä Isoonkyröön johtavan maantien varrelle. Kylä on menettänyt osan tiheästi sijainneesta historiallisesta rakennuskannastaan. Rekipelto on osa Vöyrinjoen valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Kyrön pitäjään kuuluneessa Rekipellon kylässä oli 20 taloa 1560-luvun lopulla. Ennen isoajakoa Rekipelto muodostui kolmesta osasta: Leistos, Storby ja Pörnullbacken. Uusjako toteutettiin 1930 ja se muutti radikaalisti kylän vanhan rakenteen ja viljelyolosuhteet. Tuolloin noin 50% taloista siirrettiin kylätihentymästä pois.
Rekipellon kyläasutus
Raumankari on yksi tunnetuimmista Pohjanmaan rannikkopitäjien jokisuussa sijaitsevista historiallisista markkinapaikoista. Markkinapaikalle kehittynyt kirkonkylä on säilyttänyt tiiviin rakenteensa ja pienimittakaavaisen rakennuskantansa. Himangan kirkko on tunnetun keskipohjalaisen kirkonrakentajan Jacob Rijfin 1700- ja 1800-luvun taitteessa suunnittelema kirkko, jonka 1800-luvun lopulla tehdyistä korjauksista peräisin oleva asu on erinomaisesti säilynyt. Lestijokisuussa sijaitseva Raumankarin vanha markkinapaikka muodostaa Himangan kirkonkylän vanhan ytimen. Asuintontit sijaitsevat tiheästi kahden raitin ja entisen Vaasan maantien varrella. Vanhalla Vaasan maantiellä olleen ansassillan kiviarkkujen varaan on rakennettu kevyen liikenteen silta. Vanhimmat Raumankarin asuinrakennuksista ovat 1800-luvun alkupuolelta. Useimpiin pihapiireihin liittyy vanhoja aittoja ja karjasuojia. Kylän yhteismaalla Piispanrannassa on kylän verkkovajojen rivistö. Piispanrannasta jokisuuhun päin olevalla rannalla on muutamia kookkaita makasiinirakennuksia, muuten rantavyöhyke on rakentamatonta. Raumankarin läpi kulkevan tien maisemallisena päätteenä, valtatien 8 toisella puolella, on Jacob Rijfin 1794 suunnittelema Himangan kirkko tapuleineen. Vanhan hautausmaan ympäröimä Himangan kirkko on muodoltaan tasavartinen, sisäviisteinen ristikirkko, jonka ristikeskuksesta kohoaa kahdeksankulmainen torninalusrakenne. Kirkko on korjattu nykyasuunsa 1897. Erillinen, puinen kellotapuli on rakennettu 1823 keskipohjalaisen kirkonrakentaja Niilo Koskelan eli Pyörteen (Pyörret) johdolla. "Tämän asutuskeskuksen [Himanka] keskipisteenä voidaan pitää rakennettua isoa Kirkonkylää, joka muistuttaa miltei kauppalaa tai pientä kaupunkia; siellä on mm. säästöpankki, puhelinkeskus, postitoimisto, apteekki, lääkärin asunto, useita kauppapuoteja, suuri höyrysaha, laivatelakka ja muita teollisuuslaitoksia. Kirkon edustalla on hyväpohjainen, suojattu Himangan eli Rauman satama, johon aavalta mereltä johtaa turvallinen laivareitti" (Suomen Maa 1925). Yllä kuvattu Raumankarin perusrakenne on säilynyt.
Raumankari oli tunnettu markkinapaikka jo 1600-luvulla. Kiinteää asutusta Himangan kirkonkyläksi myöhemmin muodostuneelle Raumankarille syntyi viimeistään 1700-luvun alussa. 1790-luvulla paikka vaurastui, kun kokkolalainen liikemies Anders Roos perusti Raumankoskeen sahan. Raumankarin sahaustoiminta siirtyi sittemmin jokisuuhun Sautinkarille, jossa se lakkasi vasta 1950-luvulla. Raumankarin asutus tiivistyi joen etelärannan ja Lestijokeen laskevan puron, Vähärauman väliselle karille. Himanka perustettiin Lohtajan saarnahuonekunnaksi 1700-luvulla ja kappeliksi 1846. Himangan kirkko rakennettiin 1794 pietarsaarelaisen kirkonrakentaja ja rakennusmestari Jacob Rijfin johdolla, joka oli valittu 1784 Länsipohjan viralliseksi lääninrakennusmestariksi. Omaksi seurakunnakseen Himanka perustettiin 1906, kun Himangan kunta oli erotettu Lohtajasta 1898. 1866 aloitettu hanke Raumankarin muuttamiseksi kauppalaksi kaatui osittain Kokkolan porvarien vastustukseen. Maantielinjauksen siirto pois Raumankarilta 1950-luvulla valtatie 8:n rakentamisen yhteydessä siirsi asutuksen ja palvelujen painopisteen uuden maantien varrelle.
Raumankarin vanha asutus ja Himangan kirkko
Hyytiäinen, Janne
Varastoparakki C94
Parakki pystytettiin vuonna 1972 Suomenlinnan Työsiirtolan ensimmäisen vaiheen aikana. Siinä oli peltikatto ja pystylaudoitus kuten muissakin työsiirtola-alueen rakennuksissa. Rakennus sijoittuu työsiirtolan hallinnassa olevien venäläisaikaisten rakennusten C 86 ja C 91 välille. Suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela. Talossa olivat keittiön varastot kylmäsäilytystiloineen ja keittiöhenkilökunnan sosiaalitilat, lämmönjakohuone, sähkökeskus ja varustevarasto. Vuoden 1976 laajennuksessa pohjoispäähän lisättiin puhdetyötila, varastohuone ja puhelinkopit. Hehkeän vaaleansininen talo maalattiin uudelleen murretummalla sinisellä kesällä 1993 samalla, kun rakennuksen ulkoasua muutenkin parannettiin mm. rakentamalla sisäänkäyntien ylle viistopylväiset katokset. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
"Miksi me asutaan just Roihuvuoressa, hän joskus kysyi, ja miksi ihmeessä ei, kysyi äiti vastaan. Marko olisi halunnut asua Stockmannin kulmalla ja käydä koulua jossa oli suljettu sisäpiha." (s. 32-33)
Uitonsalmen molemmille rannoille levinneessä Sulkavan kirkonkylässä on kirkkomaiseman ohella kulttuurihistoriallisesti merkittävintä Alanteentien kaupparakennusten rivi, joka liittyy kirkonkylän 1900-luvun alkupuolella tapahtuneeseen kehitykseen. Sulkavan hallinto- ja liikekeskus on kasvanut virran etelärannalle ja Uitonvirran kirkonpuoleinen ympäristö edustaa kirkonkylän vanhinta kehitysvaihetta. Historiallisen kirkonkylärakenteen osia ovat maantien varteen keskittyneet 1822 rakennettu kaksoisristikirkko, kirkkomaa tapuleineen ja hautakammioineen, vanha kunnantalo sekä pitäjäntupa ja kirkkoa vastapäätä sijaitseva asuinrakennus. Uitonsalmen rakentamaton ranta muodostaa puistomaisen suojavyöhykkeen kirkon maisemalle. Tiittalan kartano kuuluu maisemallisesti Uitonsalmen kokonaisuuteen. Päärakennus on osittain kaksikerroksinen empiretyylinen keskeissalirakennus, jossa on leveä poikkipääty. Päärakennukseen liittyy talousrakennuksia ja puisto. Sulkavan pitäjänhallinnon ja kaupan keskus on muodostunut 1800-luvun lopulla Uitonsalmen etelärannalle. Salmen rantaa seuraavan Alanteentien varrella on tuosta vaiheesta säilynyt kirkonkylien 1900-luvun alussa vallinnutta rakennustapaa oivallisesti kuvastava rivistö rakennusvolyymiltään yhtenäisiä rakennuksia, joista useimmissa on alkuaan toiminut kauppaliikkeitä ja mm. meijeri.
Uitonvirta on kapeimmillaan kirkon kohdalla ja se on saanut nimensä vanhan hevosten yliuittopaikan mukaan. Sulkavan seurakunta on entinen Idänlahti-niminen Säämingin kappeli. Omaksi seurakunnaksi Sulkava itsenäistyi 1630. Kirkon suunnitteli Charles Bassi ja sen rakensi Matti Salonen 1822. Rakenteellisten heikkouksien vuoksi kirkkoa muutettiin 1853 korottamalla keskiosaa ja kulmaulokkeita. Uudet piirustukset laativat E. Lohrman ja A.E. Granstedt. Rakennustyöstä vastasi J. Tolpo. Kirkon nykyinen sisäasu on 1960-luvulta. Kellotapulin rakensi hollolalainen Matti Petrell 1770. Kaksi ylintä kerrosta muutetiin kahdeksankulmaiseksi 1847 Taavetti Rahikaisen johdolla. Hautakammio on rakennettu vanhan kirkon hirsistä 1753 ensimmäisen kirkon paikalle. Tiittalan ratsutilan päärakennus rakennettiin 1830-luvulla C.L.Engelin laatiman suunnitelman mukaan.
Sulkavan kirkonkylä
"Seisoin Rotundan rautakaiteella yliopiston kirjaston neljännessä kerroksessa. Tuolla, tunnistin Notkosen selän hyllyjen välistä. Hän istui kauimmaisessa nurkkapöydässä, oli tekevinään muistiinpanoja, pelasi pasianssia läppärillään." (s. 126)
Matias tekee väitöskirjaa yliopistolla ja Kansalliskirjasto kuuluu hänen päivittäisiin oleilupaikkoihinsa.
Heinäveden reitti on maisemallisesti monipuolisimpia sisävesiliikenteen reittejä ja siihen liittyy monia arvokkaita liikenne- ja teollisuushistoriallisia muistomerkkejä. Heinäveden reitti on yksi Suomen kansallismaisemista. Reitti ulottuu Savonlinnasta Heinäveden kirkonkylän kautta Kermajärven yli Palokkiin ja edelleen Kuopioon. Vaihtelevaan järvimaisemaan sisältyy arvokkaita kanavakokonaisuuksia, vanhoja asutusmaisemia, uiton muistomerkkejä ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaita huviloita mm. Koukunpolvessa. Reitin kanavia ovat Kerman sulkukanava, Vihovuonteen sulkukanava, Vääräkosken avokanava, Pilpan sulkukanava, Karvion sulkukanava ja pohjoisimpina Juojärven reitillä Varistaipaleen ja Taivallahden sulkukanavat ja niiden välinen Varislammen avokanava. Kerman kanava on yksi kauneimmista varhaisen vesiliikenteen muovaamista maisemista reitin varrella. Alkuperäisenä säilyneeseen kanavaan liittyy vanha silta, hoidettu puisto ja kanavanvartijan talo 1900-luvun alusta. Lähellä on myös uittoon liittyviä rakennuksia ja rakenteita. Alueella on myös jälkiä Kerman sahasta. Vihovuonteen ja Pilpan kanavien ympärillä on puisto kanavanvartijan taloineen ja Vääräkoskella kanavanvartijan mökki ja rautatiesilta vuodelta 1939. Lähellä Koukunpolvea on Aino Acktén 1920 rakennuttama Pohjantaipaleen huvila. Samassa maisemassa on myös Juhani Ahon kalamaja. Koukunpolven kapeikossa on myös apteekkari Forsblomin huvila 1920-luvulta. Karvion sulkukanava Kermajärven pohjoispuolella on reitin kanavista vanhin. Kanavaa ympäröi laaja puisto. Kanavanvartijan talo ja muut rakennukset on purettu. Kanava on säilynyt alkuperäisissä mitoissa ja sitä ei ole laajennettu vastaamaan nykyajan ja uiton vaatimuksia. Lähellä kanavaa, maanteiden risteyksessä on vanha Karvion kievari. Reitin pohjoisimman kanavakokonaisuuden muodostavat Juojärven reitille rakennetut Varistaipaleen ja Taivallahden sulkukanavat sekä niiden välinen avokanava, Varislammen Välikanava. Varistaipaleen rantapuistossa on sulkumestarin asunto ja kanavarenkien tupa, joka on museona. Reitin varrella on säilynyt eri aikojen viittoja ja muita laivaliikenteen opasteita. Heinäveden satama, Kermanranta, kirkonmäen alapuolella on ollut tärkeä satamapaikka Heinäveden reitin liikenteelle. Satamaan laskevilla rinteillä on vielä höyrylaivaliikenteen kukoistusajalta peräisin olevia pieniä asuinrakennuksia. Korkea, peltojen ympäröimä, satamasta nouseva kirkonmäki hallitsee koko lähitienoon ja vesireitin maisemaa.
Heinäveden reitin merkitys kasvoi 1800- ja 1900-lukujen taitteessa, kun vesistön laaja kanavaverkosto toteutettiin. Laivaliikenne Heinävesi-laivoilla Kuopion ja Savonlinnan välillä alkoi 1906, jolloin pääosa kanavista valmistui. Vanhin kanavista, Karvion sulkukanava rakennettiin insinööri I.O. Telenin johdolla 1895-1896, Kerman sulkukanava Kermankoskeen, Vihovuonteen sulkukanava, Vääräkosken avokanava ja Pilpan sulkukanava valmistuivat 1903-1906. Viimeisinä rakennettiin pohjoiset kanavat Varistaipleeseen, Taivallahteen ja Varislampeen 1911-1915. Kerman saha perustettiin 1793, perustajana oli hovisaarnaaja Samuel Krogius. Vääräkosken kanavaan liittyvä rautarakenteinen silta on vuodelta 1939.
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Karvio)
Peltola, Markku
Aleksis Kiven kadulla sijaitsee kauppa, jota pitää Hiljan ihailija, ja Hilja saa siksi tiskin alta sota-aikana ruokatarpeita.
Antikvariaatti Viherniemenkatu 3
Alavuden rautatieasema on Seinäjoen ja Haapamäen rataosuuden pieniä asemia, jonka asemarakennus on poikkeuksellisen hyvin säilynyt. Yksikerroksiseen, uusrenessanssihenkiseen asemarakennukseen liittyy radan puolella koristeellinen, sisäänvedetty avokuisti. Asema on rakennettu Alavuden kirkonkylän pohjoispuolelle, lähelle Lapuanjoen vartta. Asemapihaan kuuluu puiston, tavaramakasiinin ja talousrakennusten lisäksi kaksi 1960 rakennettua asuinrakennusta.
Tampere–Vaasa-rautatien rakentaminen aloitettiin 1879. Rata valmistui 1882 ja viralliset avajaiset pidettiin seuraavan vuoden syyskuussa, jolloin Alavuden IV-luokan aseman rakennukset olivat valmistuneet. Asemarakennus rakennettiin asematyyppi no 1:n piirustusten mukaan. Alavuden aseman hoitoon kuuluivat myös Tuurin, Niinimaan ja Pynttärin vaihteet. Valtionrautateiden rakennussuunnittelijana toimi 1870- ja 1880-luvulla Knut Nylander. Tampere-Haapamäki-Seinäjoki-Vaasa -rataosuuden asemien rakennukset ovat todennäköisesti hänen suunnittelemiaan. Alavudelle rakennettiin asemarakennuksen ja tavaramakasiinin lisäksi pieni puinen veturitalli, vesitorni ja pumppuhuone. Alavuden aseman puutarhasuunnitelma valmistui 1909. Aseman tavaraliikenteen tärkein vientiartikkeli oli puutavara ja siitä jalostetut tuotteet. Vuosisadan alussa Alavudelta vietiin tervaa enemmän kuin miltään muulta asemalta. 1930-luvulla aseman läheisyydessä toimi kahdeksan sahaa. Ennen sotia ahtaaksi käyneen asemapihan laajennus toteutettiin 1950-luvun loppupuolella. Tavaraliikenteen lisäksi henkilöliikenne jatkui vilkkaana aina sotien jälkeiseen aikaan saakka. Rakennuksista vesitorni ja veturitalli on purettu ja tavaramakasiinia on laajennettu alkuperäisestä.
Alavuden rautatieasema
Pohjoisesplanadi 19
Kuten jo mainitsin oli asukkimme itse vaatimattomuus. Hän nukkui pukkisängyssä, söi voileipää ja huoneeseen hankittua muonaa, oli aina hyvällä tuulella ja kirjoitteli ahkeraan. Hänhän oli jo silloin opintojensa, suuren lukeneisuuden ja ympäri Eurooppaa tehtyjen matkojensa ja luonnollisesti oman lahjakkuutensa ansiosta kypsä poliitikko .
Lenin asui maalis-huhtikuussa Weber-salanimellä Väinö Hakkilan ja Severi Alanteen opiskelijaboksissa Vuorimiehenkadulla.
Romaani on jatkoa Sinkkosen teokselle Solveigin laulu. Teos kertoo Solveigin ja Jussin avioliitosta. Pariskunta asuu Espoon Tuomarilassa, mutta työskentelee Helsingissä. Solveig työskentelee Koskelassa sijaitsevassa pesulassa.
Pihlavan sahan ja siihen liittyvän yhdyskunnan rakennuskanta sisältää kerrostumia huomattavan pitkältä ajalta. Pihlavan 1870-luvulla perustettu saha on Porin Isonsannan ja Haukiputaan Martinniemen sahojen rinnalla ainoa säilynyt höyrysahakauden suursahan rakennus. Sahaan liittyvät Kaunismäen virkailijatalot sekä Kappalemaan ja Halssin työväenasuinalueet. Eri rakennusvaiheita edustavat alueet ilmentävät sahayhdyskunnan hierarkiaa. Pihlavassa on vanhan 1900 valmistuneen saharakennuksen sisälle asennettu moderni sahateknologia. Nykyiseen laajuuteen saha rakennettiin 1910-luvulla. Aarne Ervi piirsi vanhaan höyrykonehuoneeseen funktionalistisen ruokalan 1949. Punatiilinen kuitulevytehdas rakennettiin 1948 arkkitehti Olav Hammarströmin piirustusten mukaan. Ranta-alueen maamerkkinä on suuri sahatavaran kuivaamo. Pihlavan tehtaan välittömässä läheisyydessä on Ahlström Osayhtiön sahan johtajan ja virkailija-asuntojen alue Kaunismäki. Tehtaanjohtajan asunto on rakennettu 1946 Alvar Aallon tyyppipiirustuksin. Kolme virkailijataloa on rakennettu 1920-luvulla arkkitehti Karl Lindahlin suunnitelmien mukaan. Virkailijoiden ketjutalon suunnitteli arkkitehti Olav Hammarström 1940-luvulla. Atriumtalojen rivin suunnitteli arkkitehti Kristian Gullichsen. Kaunismäen luoteispuolella alkaa huvila-alue, jonka huviloista kaksi liittyy Ahlström -suvun historiaan. (kts. Pihlavan huvila-alue) Sahan kaakkoispuolella on 1920-luvulla rakennettujen mansardikattoisten työväenasuntojen rivistö, Halssi. Rakennukset suunnitteli arkkitehti Karl Lindahl. Sahan eteläpuolelle jäävä Kappalemaa edustaa sahan vanhinta työväenasutusaluetta. Rakennuskannaltaan eri-ikäinen alue rakentui alunperin vapaamuotoisesti. Rakennuskanta on pääosin 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Rakennuksissa on usein käytetty hyväksi sahalta hankittua jätepuuta. Koulurakennukset valmistuivat 1920-luvulla.
Harvaanasutun Kokemäenjoen suulle perustetun Pihlavan höyrysahan rakennutti 1874 - 1875 ruotsalaisten liikemiesten perustama Fredriksfors Osakeyhtiö. Pieniä saaria ja rantaa käsittänyt tontti vuokrattiin Rieskalan tilalta. Yhtiön vararikon jälkeen saha siirtyi Antti Ahlströmille 1889. Jo ostohetkellä saha oli Porin seudun suurimpia teollisuusyrityksiä. Ahlström modernisoi sen kannattavaksi uusimalla koneistoa, laajentamalla proomutelakkaa ja asennuttamalla sähkövalaistuksen. Sahan yhteyteen rakennettiin konepaja 1894. Saharakennukset tuhoutuivat täydellisesti tulipalossa 1900 ja rakennettiin uudelleen vielä samana vuonna. Sahaa laajennettiin 1916 ruotsalaisen Bolinder-yhtiön toimittamien piirustusten mukaan. Sotien jälkeen merkittäviä laajennuksia olivat kuitulevytehdas 1948 ja voima-asema. Rannalla oleva suuri kuivaamo valmistui 1954. Sahan työväen asutus keskittyi sahan ympäristöön. Vanhimpia, vapaasti kasvaneita asuinalueita olivat Kappalemaan, Holman, Viinahaminan ja Sahamäen asuinalueet. Arkkitehtien suunnitelmiin perustuivat Pihlajan Halssin työväenasuinalue ja Kaunismäen tehtaan johdolle ja virkailijoille tarkoitetut asunnot. Tehtaan ympärille kehittyi pieni teollisuustaajama, jossa tehdas huolehti alkuaikoina useista yhteiskunnalle kuuluvista toiminnoista. Saha rakennutti mm. ensimmäisen koulun 1800-luvun loppupuolella. Pihlava oli pitkään Ahlström yhtiön tuotannoltaan suurin saha. Se jatkaa edelleen toimintaansa uusimmalla sahatekniikalla varustettuna.
Pihlavan saha ja asuinalueet (Halssi)
Tämä lukusali, jossa on tarjolla myös teetä, kahvia ym., korvaa sen epäkohdan, että meillä ei vielä hyväksytä naisten käymistä ravintoloissa ilman seuralaista, poikkeuksena kesäkahvilat, joissa voi istua ulkosalla. Kaupungin vielä toistaiseksi vaatimattomista naisten kahviloista ja niistä suuremman luokan vastaavista, joita ensi vuonna ollaan avaamassa Kämpin hotellissa ja Catanin uudessa konditoriassa, saattaa ehkä vuosien varrella tulla Kämpin lukusalille kovia kilpailijoita.
Kirjassa kerrotaan Hotelli Kämpissä sijaitsevasta naisten lukusalista.
Pikku Huopalahden talot ovat niin kuin keksipaketteja, ihmiset vaeltavat ohitseni ja kaikki ne on jostain teeveesarjasta, kuulokkeet päässään
Seitapaikat (Pakasaivo)
Helsingin Vanhakaupunki on Helsingin kaupungin ensimmäinen sijaintipaikka 1550-1640. Kuningas Kustaa Vaasan 1550 Vantaanjoen suulle Tallinnan kanssa kilpailevaksi kauppapaikaksi perustaman kaupungin paikka on merkittävä historiallisen ajan kiinteä muinaisjäännös, joka käsittää mm. kirkonpaikan, kirkkotarhan ja rakennusten pohjia. Helsingin kaupunki on 1640-luvulle asti sijainnut Vantaanjoen suulla kosken länsirannalla nykyisen Kellomäen ja Annalanmäen rinteillä sekä niiden välisessä laaksossa. Helsingistä on säilynyt Hans Hanssonin 1645 laatima pienimittakaavainen kartta. Kartta esittää kaupungin viimeisten vuosien asemakaavaa, joka on peruspiirteiltään lähinnä keskiaikainen. Kadut ja korttelit noudattavat luonnon muotoja, tontit ulottuvat epäsäännöllisten kapeiden ja pitkien kortteleiden läpi. Korttelit ulottuvat keskiaikaiseen tapaan mereen saakka missä se on ollut mahdollista. Katuverkostosta voi erottaa kaksi pääkatua, joihin pienemmät kadut yhtyvät. Ainoa karttaan piirretty rakennus on kirkko. Vanhaa kaupunkia on voitu hahmottaa tarkemmin arkeologisten tutkimusten avulla. Kaupunkiaikaisen kerroksen alta löydetty jälkiä rakennuksista, jotka on ajoitettu 1400-luvun loppuun ja 1500-luvun alkupuolelle. Rakennukset ovat olleet käytössä vielä kaupunkiajan alkuvuosina ja kuuluvat Koskelan keskiaikaiseen kylään, joka mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1417. Vanhankaupungin 1550-luvulla rakennetun puukirkon rauniota, runkohuonetta, asehuonetta ja niihin liittyviä hautakammioita sekä kirkon ulkopuolisia hautoja on tutkittu 1930-luvun alussa. 1670-luvulle asti käytössä olleen kirkon kivijalka on kaivauksien jäljiltä esillä. Vanhastakaupungista 1866 löydetyn alkujaan hollantilaisen porvarin Hans van Sandenin hautakiven jäljennös lepää kirkkoraunion sisällä haudan kohdalla. Annalanmäellä oleva Villa Anneberg on kauppaneuvos G.O. Waseniuksen 1820-luvulla rakennuttama kesähuvila ja tila, jonka maanviljelyksen ja puutarhataiteen mallitilan perintöä vaalii Hyötykasviyhdistys.
Kuningas Kustaa Vaasa päätti 1550 perustaa uuden kaupungin Suomenlahden rannikolle. Hansakaupan vastaisen toiminnan päämääränä oli Suomen ulkomaankaupan johtaminen Tallinnan ohi. Helsinki perustettiin Vantaanjoen suulle ja rakennettiin keskiaikaisen Forsbyn eli Koskelan kylän maille, jossa vuoden 1417 lähteiden mukaan oli viisi taloa. Sijainnin etuja olivat mm. joen tarjoama sisämaayhteys, suojaisa satama lahden pohjukassa sekä tärkeiden maanteiden läheisyys. Helsinginjoen, nykyisen Vantaanjoen, koskien väliselle saarelle Kustaa Vaasa päätti 1550 perustaa kuninkaankartanon, joka oli hallinto- ja talouskeskus, sotilaallinen huoltokeskus ja maatalouden mallitila parin vuosikymmenen ajan. Kuningas antoi yksityiskohtaisia ohjeita kaupungin kaavarakenteesta, tavoitteena oli säännönmukainen ruutukaava. Tämä jäi toteutumatta ja kaupunki oli rakenteeltaan lähinnä keskiaikainen. Kaupunki oli pettymys talouspoliittisesti, sen sijainti matalan lahden pohjukassa osoittautui huonoksi ja 1640 Helsinki siirrettiin nykyiselle paikalleen Vironniemelle (nyk. Kruununhaka). Kaupungin siirtymisen jälkeen Vanhankaupungin alueelle jäi sairaala kirkkoineen sekä myllyjä ja krouveja. Vuoden 1645 kartan perusteella alueella oli kaksi pitkää ja kapeaa korttelia päätorin länsipuolella ja kolmas kortteli ylemmällä tasanteella. Arkeologisissa tutkimuksissa lueelta löytyi parisenkymmentä rakennuspohjaa, hirsirakenteinen kaivo, pieniä pystylaudoitettuja ja hirsikehikkoisia kellarikuoppia, kylmämuurattu kellari, jätekuoppia, ojia ja runsaasti kaupunkiaikaista esineistöä. Pääosa rakennuksista oli asuinrakennuksia. Kadut olivat kiveämättömät. Vanhankaupungin niityn kaivauksissa löytyi valtavasti kaupunkiaikaista, 1500- ja 1600-lukujen esineistöä, joka todistaa, että Helsingissä seurattiin ajan muotivirtauksia, sillä samanlaisia esinemuotoja löytyy kaikilta Luoteis- ja Pohjois-Euroopan kaupunkikaivauksilta.
Helsingin Vanhakaupunki
Mechelinin aukio
Lauttasaaren silta
Catani, taiteilijakahvila
huvilat
sommarvillor
villas
Täällä he nyt istuivat ja tekivät työtä, nämä kärsivälliset ryysyläiset. Oli ilta, hiljaista. Tämä oli vuorokauden paratiisihetki. Täällä istuivat nämä taipumattomat individualistit rakkaiden kultaisten kirjojensa äärellä päät hartaasti kumarassa. Ulkona piti liikenne meluaan.
Novellissa "Varis" ollaan myös Kaupunginkirjaston lukusalissa.
Vironkatu 1
Rikolliset pitävät siellä majaa hylätyssä raitiovaunussa.
Miten saisi helposti selvitettyä, mitä jollain rakennustyömaalla ollaan rakentamassa? Eli onko jotain nettiosoitetta, josta löytyisi yksityiset ja kaupungin keskeneräiset rakennushankkeet? Yhtä nettisivua, josta kaikki kohteet löytyisivät ei ainakaan vielä ole. Helsingin alueen työkohteista ollaan kuitenkin kokoamassa verkkopalvelua nimeltä Raksa.info. Siitä ei tällä hetkellä kuitenkaan kaikkia kohteita löydy, mutta osa kuitenkin. Työmailta löytyy usein jonkinlainen plakaatti josta selviää, mikä firma kohteella rakentaa. Yrityksen nettisivuilta saattaa selvitä lisätietoa kohteista. Jos ei tämäkään auta, niin Helsingissä rakentavien eri kiinteistöjen ja yksityisten yritysten töistä saa lisätietoa kaupungin rakennusviraston alueiden käytön ja valvonnan yksiköstä puh. (09) 310 38 500. Rakennusviraston sivuilta selviävät myös eri katu- ja vihertyöt. Tai sitten voi käydä jutustelemassa duunareiden kanssa, jos he osaisivat sanoa.
Mechelininkatu 23
Lennätinasema / Tullin venetukikohta
Peruskorjaus Ennen korjausta rakennus oli osittain asuin­käytössä ja osit­tain tyhjillään. Raken­nuk­seen sijoi­tettiin tullin venetu­kikoh­dan toimisto ja kaksi asuntoa. Suunnitel­massa mm. palautettiin asuntojen välinen eteishalli alkuperäiseen kokoonsa poistamalla myöhemmin lisätyt väliseinät. Ullakkotila lämpöeristettiin ja otettiin hyötykäyttöön. Ulkoasu vastaa vuoden 1909 tilan­net­ta. Len­nä­tin­toi­mis­ton tornin kaapelite­lineet jätettiin kerto­maan raken­nuk­sen histo­riasta. Toteutusaika: 1984-85 Asunnot: 2 kpl, 61 m² ja 80 m² Huoneistoala 312 m² Kerrosala: 470 m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Gunnar Kolinen - Mat­ti Salminen Ky Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Pöysälä & Sand­berg LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Ekono Oy Maalaustöiden suunnittelu: Asia­ntuntija­mes­tarit Oy ­Rakennustyöt: Pohjansepot Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Lennätin- ja puhelinasemaa suunniteltiin ensin rakennettavaksi Kasinopuistoon upseeripaviljongin paikalle. Vuonna 1905 lennätin rakennettiin kuitenkin nykyiselle paikalleen Kruunulinna Ehrensvärdin siipirakennuksen C 40 viereen. Sisäänkäynti lennättimeen oli pitkän sivun keskiakselissa. Keskuslennätinaseman kaksi huonetta sijoitettiin eteläpäätyyn. Käytävän toisella puolen olivat huoneet patterille ja ukkosenjohdattimelle sekä käymälä. Pohjoispääty oli koko talon leveydeltä varastona, jonka sisäänkäynti oli suoraan ulkoa. Talossa oli puuvälipohjat ja asfalttilattiat. Rakennuksen päällä oli tiilitorni, jossa oli metalliset tuet puhelinlankoja, johtoja ja vastaanottimia varten. Julkisivumuurauksessa käytettiin ajan tavan mukaan ulospäin kuperaa makkarasaumaa. Piha kivettiin rakennuksen ympäriltä ja terassoitiin Varvilahdelle päin. Viaporin sotilaslennättimen komennuskunnan miehistön majoitus- ja opetustilat olivat puukasarmissa, joka nykyään on Merivartioasemana C 25. Lennättimen johtaja asui rakennuksessa C 49, kunnes toiminnan laajentuessa lennättimen kanslialle ja johtajan asunnoksi valmistui uusi rakennus C 71 lennätintalon viereen. Lennätin vaurioitui heti uutuuttaan Viaporin kapinan pommituksissa 1906. Ensimmäisen maailmansodan aikoihin pohjoispäätyyn rakennettiin tiilitorni, joka oli korkeampi kuin vanha tiilitorni ja jonka runkoleveys oli pienempi kuin vanhan osan. Siten lennätinasemaa saatiin laajennetuksi kolmella huoneella. Rakennustyylit ja -menetelmät olivat tällä välin muuttuneet. Tornin välipohjat valettiin betonista, tiilit saumattiin sileällä saumalla ja nelikulmaiset syöksytorvet upotettiin seinään. Suomenlinnan puhelinkeskus toimi rakennuksessa pitkään. Aluetta kutsuttiinkin "sentraalin mäeksi". Vuoteen 1972 asti sotilaskeskus (+ kaksi asuntoa) oli Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentin hallitsemassa talossa, joka 1972 siirtyi Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan. Rakennuksessa tehtiin peruskorjaus 1980-luvun alkupuoliskolla Arkkitehtitoimisto Gunnar Kolinen-Matti Salminen Ky:n suunnitelmien mukaan. Eteläpääty on edelleen asuntoina ja pohjoispäässä on tullin venetukikohdan toimisto. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 256 Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 92 Lähteet: MV SL Rakhist Kauppi, Ulla-Riitta, 1977. C 41. MV SL VIK C 1183-1188. VA VSA 15822 17057. Kuva: MV SL VIK C 1185 vuodelta 1905. MV SL Valokuva neg.nro 0178.
Vanhempi osa rakennettiin vuonna 1905. Keskuslennätinaseman kaksi huonetta sijoitettiin eteläpäätyyn, ja käytävän toisella puolella olivat käymälä sekä huoneet akuille ja ukkosenjohdattimelle. Varasto sijaitsi pohjoispäädyssä, ja siihen oli käynti suoraan ulkoa. Välipohjat olivat puuta, lattiat asfalttia ja muurauksessa käytettiin ulospäin kuperaa saumaa. Lennätin vaurioitui Viaporin kapinan pommituksissa vuonna 1906. Ensimmäisen maailmansodan aikoihin lennätinasemaa laajennettiin rakentamalla pohjoispäätyyn kolmihuoneinen tiilitorni. Rakennusmenetelmät ja -tyylit olivat muuttuneet, mikä näkyi julkisivun sileänä muuraussaumana ja nelikulmaisina, seinään upotettuina syöksytorvina. Välipohjat valettiin betonista.
Utrankosken ympäristöllä on huomattava asema Itä-Suomen liikenne- ja teollisuushistoriassa. Utran kanava on maan vanhimpia kanavahankkeita ja se kuuluu Pielisjoen kanavaketjuun, jonka kanavat ovat puunjalostusteollisuuden nousukauden historiallisia muistomerkkejä. Utran alueella on jälkiä Pielisjoen varhaisesta kanavoinnista, sahoista ja lasitehtaasta. Utran vanha kanava, josta on edelleen rauniot jäljellä, on yksi maamme varhaisimmista sulkukanavista. Entisen laivasulun paikalle rakennettu uittosulku on lajissaan maamme ensimmäinen. Sulun pituus on 175 metriä ja leveys 8 metriä ja se on varustettu sektoriportein. Sulun yli vievä rautasilta vuodelta 1854 on tuotu paikalle Saimaan kanavalta. Sahan ja 1874 rakennetun lasitehtaan ajoilta on säilynyt muutamia rakennuksia, mutta varsinaisia tuotantorakennuksia ei ole jäljellä. Teollisuusyhdyskunnan tornillinen pitkäkirkko on rakennettu 1894-1895. Siinä on käytetty harvinaista pystyhirsisalvosrakennetta. Utran tehtaankoulu perustettiin 1861 ja nykyinen koulurakennus valmistui 1883.
Utrankosken varhaisimpia vesirakentamistöitä tehtiin jo 1700-luvulla Jaakko Stenius vanhemman toimesta. Vesisaha Utraan perustettiin 1780-luvulla, ja kanavan sinne rakennutti Nils Ludvig Arppe 1832. Vuokraamansa Utran sahan lisäksi Arppe omisti yläjuoksulla sijaitsevan Kuurnan sahan. Utran koskeen rakennettiin kanava sahan tuotteiden kuljetustarpeisiin. Kanavien rakentaminen Pielisjoelle tuli yhä tarpeellisemmaksi sahateollisuuden laajentuessa Pohjois-Karjalassa, ja sulkujen rakentamistyö aloitettiin 1874 Utrassa, Kuurnassa ja Häihässä. Utran puusulkua uudistettiin kiviseksi 1902. Kanavan sivuun, nk. Sahasalmeen, rakennettiin 1913 uittokouru, joka liittyi alapäässään niputuslaitokseen. Teollinen toiminta päättyi Utrassa 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Pielisjoen uiton tehostamiseksi vanhan Utran laivasulun paikalle rakennettiin nykyinen uittosulku 1948-1951. Sen käyttö loppui Kuurnan suursulun valmistumiseen 1971.
Utran kanava ja historiallinen teollisuusalue
Mitä oikein on tali? Ja mistä tulee kaupunginosan nimi "Tali"? Tali (ruots. talg, -en) on kiinteää, hieman kellertävää rasvaa, jota saadaan etenkin lampaan ja nautaeläinten murskatuista rasvakudoksista sulattamalla ne 60–70 °C:ssa ja poistamalla vesi. Kirjassaan "Uuteen maahan" Saulo Kepsu kertoo, että kaupunginosan nimi Tali, (myös ruotsiksi Tali), esiintyy 1540-luvulla muodossa Taliby, Talliby, Talleby, Tallij by, Thalije by. Etymologiset sanakirjat johtavat sanan yleensä ruotsin laaksoa merkitsevästä sanasta dal. Tali ei kuitenkaan sijaitse laaksossa. Kepsu arveleekin, että paikka olisi saanut nimensä viereisen joen mukaan. Talin kylä sijaitsee Vantaan vanhan lasku-uoman suussa. Tästä vanhasta joenuomasta on enää jäljellä Rutiån, suom. Mätäjoki. Kepsu arvelee, että joella on aikaisemmin ollut toinen suomenkielinen nimi. Koska jokiuoma on talvisaikaan soveltunut mereltä pohjoiseen vieväksi talvitieksi, sen nimi olisi ollut Talvijoki ja kehittynyt sitten muotoon Taljoki. Joen suussa ollut asutuskeskus on voinut olla samanniminen. Kun kylä on sitten ruotsalaistunut, nimi olisi muuttunut muotoon Tali(by). Argumenttiaan Kepsu perustelee sillä, että kylän paikannimistö on suomalaista ja naapurikylät ovat myös suomalaisperäisiä. Etymologiat voivat olla hankalia selvitettäviä, mutta vaikuttaisi siltä, että talilla ja Talilla ei ole yhteistä alkuperää. Lähteet: Häkkinen Kaisa: Nykysuomen etymologinen sanakirja (WSOY 2004) Kepsu Saulo: Uuteen maahan. Helsingin ja Vantaan vanha asutus ja nimistö (SKS 2005)
F.E. Sillanpää asui Ilvestie 4:ssä vanhimman tyttärensä omakotitalossa 1950-luvulta lähtien.
Lastenkodinkatu 9
"Kipparlahden venesatama oli puristuksissa öljysataman uusien kerrostalojen ja Kulosaarta leikkavan moottoritien välissä. ---" (s. 53)
Viikinmäen jäteveden puhdistamo
Aho, Eero
Peltola, Jorma
Rantasalmen kartanot (Kopsanhovi)
Saksa, Jussi
Basic Geo (WGS84 lat/long) Vocabulary
Kukahan oli Finlandia-talon ensimmäinen johtaja? Hän oli Bengt Broms, joka valittiin virkaan helmikuussa 1971, vain yhdeksän kuukautta ennen talon avajaisia 2.12.1971. Bengt Broms jäi eläkkeelle keväällä 1982. Lähde: Eeva-Kaarina Holopainen, Pertti Mustonen, Pekka Suhonen : [kuvatoimittajat: Helena Survonen, Kaj Dahl]: Finlandia-talo: tapahtumia, ihmisiä, musiikkia (Otava 2001).
Hämeenlinnan tori on tyypillinen ruutukaavakaupungin aukio, jonka ympärille kaupungin kirkko sekä tärkeimmät julkishallinnon ja liike-elämän rakennukset ovat keskittyneet. Kaupungin ruutukaava-alueen länsireunalla, historiallisen Turuntien päätteeksi muodostuneen Pikkutorin ympärillä on säilynyt edustavia esimerkkejä 1830-luvun puukaupungista. Kaupungin ytimen muodostava tori on peräisin 1700-luvun lopun kustavilaisesta ruutuasemakaavasta, joka laadittiin linnan pohjoispuolelta nykyiselle paikalleen siirrettävää kaupunkia varten. Merkittävät julkisen hallinon rakennukset torin laidalla ovat lääninhallituksen talo ja raatihuone. Torin itälaidalla oleva uusklassillinen pyörökirkko, pienoispantheon, oli jo oman aikansa erikoisuus. Korkea kellotorni vuodelta 1837 kirkon itäpäässä on intendenttikonttorin suunnittelema. Kirkko menetti alkuperäisen muotonsa ja sisustuksensa 1890-luvun alussa tehdyssä laajennuksessa. Kirkon sisätilojen nykyasu on peräisin 1960-luvun alusta. Kirkon ja torin välissä sijaitsee arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema Kirkkopuisto paviljonkirakennuksineen. Lääninhallituksen kolmikerroksiseen empiretyyliseen kivitaloon liittyy klassistinen porttirakennelma. Rakennus on Mikkelin lääninhallituksen ohella ainoa empirekauden lääninresidenssitalo. Molemmat ovat arkkitehti C. L. Engelin suunnittelemia. Lääninhallitusta vastapäätä torin etelälaidalla on uusrenessanssityylinen raatihuone. Lisäksi torin varrelle on 1900-luvun alkupuolella rakennettu pankkirakennuksia mm. Säästöpankki 1920 (ark. Oiva Kallio), Kansallis-Osake-Pankki 1914 (ark. Vilho Penttilä) ja asuin- ja liikerakennus 1951 (ark. Jaakko Tähtinen). Kahden korttelin päässä Kauppatorista länteen sijaitseva Pikkutori muodosti Turusta tulevan maantien päätepisteen. Torin keskellä Turuntien päätteenä on entinen venäläisen varuskunnan kirkko, joka on muutettu toimistotiloiksi. Torin muu rakennuskanta muodostuu empire-rakennuksista, joista edustavimpia on Hallitus- ja Saaristenkadun kulmauksessa sijaitseva puinen Puntilan talo.
Hämeenlinnan kaupunki siirrettiin Kustaa III:n 1775 tekemän päätöksen perusteella linnan pohjoispuolelta nykyiselle paikalleen. Kaupungin siirtoa varten laadittiin samana vuonna asemakaava. Lisäksi linnoitustoimen päällikkö Magnus von Arbin laati 1778 korjatun suunnitelman, jonka perusteella siirto toteutettiin vuoteen 1784 mennessä. Kaavassa näkyivät Turun tien ja Hämeen linnan suunnista tulevat puistoakselit, joiden leikkauskohdassa oli tori ja sen laidalla kirkko. Lääninhallituksen rakennus valmistui 1873 C.L. Engelin tekemien piirustusten mukaan Hämeen läänin maaherran residenssiksi ja virastoksi. Rakennus sijoitettiin ensimmäisen, 1780-luvulla rakennetun ja 1831 palossa tuhoutuneen, residenssin paikalle. Sijoituksessa oli huomioitu Hämeen linna ja sieltä kaupunkiin johtava puistoakseli, jonka kanssa samalle linjalle sijoitettiin lääninhallituksen rakennus. Lääninarkkitehti C.A. Cawénin suunnittelema raatihuone rakennettiin 1885-1887. Kirkko rakennettiin arkkitehti Jean Louis Desprezin piirustusten mukaan 1792-1798 ja laajennettiin ristikirkoksi 1892. Alkuperäisen ulkoasun innoittajana oli Kustaa III 1780-luvulla tekemä matka Italiaan. Kirkon sisätilan nykyasu toteutettiin arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnittelemin 1963-1964. Kirkon ja torin välisen puistoalueen paviljonkeineen suunnitteli arkkitehti Armas Lindgren 1910. Puisto kunnostettiin 2006-2007. Pikkutori eli Hevostori merkittiin 1826 asemakaavan laajennukseen. Tori syntyi Saaristen virkatalon paikalle kun kaupungin asemakaavaa jatkettiin kaupungin 1831 tapahtuneen palon jälkeen. Palon jälkeen rakennettiin toria ympäröineet empiretyyliset rakennukset. Aluksi tori oli luonnontilainen kenttä, jolle hevoset voitiin jättää kaupunkiin tultaessa ja jossa hevos- ja eläinmarkkinat pidettiin. Pormestarin ehdotuksesta hevosmarkkinat siirrettiin 1835 Poltinaholle. Pikkutori tasoitettiin ja ympäröitiin vihreällä aidalla. Kaupunki päätti 1846 muuttaa torin kävelypuistoksi kuvernööri Otto Rehbinderin myötävaikutuksesta. Torille istutettiin kaikkiaan 80 vaahteraa. Venäläisen kirkon paikaksi Pikkutori merkittiin 1872 asemakaavassa. Venäläisen varuskunnan ortodoksinen kirkko rakennettiin 1901 torin keskelle alikapteeni N.A. Schoulzin piirustusten mukaan. Itsenäistymisen jälkeen kirkko jäi tarpeettomaksi ja rakennus muutettiin perusteellisessa remontissa klassististyyliseksi kaupunginkirjastoksi. Tyyliltään klassismin muutossuunnitelmat teki arkkitehti Bertel Strömmer ja rakennus valmistui 1923. Pikkutorin länsireunalla oleva edustava empiretyylinen rakennus rakennettiin 1830-luvulla. Suomalaisena tyttökouluna toiminutta rakennusta laajennettiin siipirakennuksilla 1897 ja 1906. Torin toisella laidalla olevat puurakennukset rakennettiin 1883 ja 1898. Torin itälaidan empiretyylinen rakennus valmistui 1836. Pohjoislaidan ns. Puntilan talo valmistui 1832 ja sitä laajennettiin kivisellä osalla 1911. Saaristenkadun puoleinen rakennus valmistui 1838.
Hämeenlinnan tori, kirkko ja Pikkutori (Pikkutori)
Mäntyniemi
Perämiehenkatu
Uusi Seurahuone
Helsingin kaupunginmuseo
"Minun oli helvetin vaikea saada parkkipaikkaa Uudenmaankadulta mutta onnistuin lopulta tunkemaan auton Otavan talon eteen. Söin haaleaa spagettia läheisessä kuppilassa. Pöydässä istui nuoria ihmisiä, minun ikäisiäni mutta silti niin eri näköisiä. Minä olin jostakin toisaalta." (s. 111)
Italian suurlähetystö
Kivinokka
Inarinsaamelaiset ovat ainoa saamelaisryhmä, joka on asunut ja asuu perinteisesti vain yhden valtion ja yhden kunnan alueella. Inarinsaamelaisten perinteinen asuma-alue on Inarin lapinkylä Inarijärven ympäristössä. Asuinalue on pysynyt samana satoja vuosia, mahdollisesti kauemminkin. Teemakohteeseen on sisällytetty valikoima inarinsaamelaisten vuotuismuuton kesä- ja talvipaikkoja ilmiötä kuvaavina esimerkkeinä. Inarijärvi on pinta-alaltaan laaja, rikkonainen, saarinen ja kivikkorantainen järvi, jonka ympärillä on enemmän pieniä järviä kuin muualla maassa. Jäämeren läheisyys vaikuttaa alueen kasvillisuuteen ja harjujaksoilla on hyväkasvuista mäntymetsää. Inarijärven lounaisrannalla on jylhä kalliosaari, Ukonsaari, joka on ollut inarinsaamelaisten keskeinen kulttipaikka. Inarinsaamelaisten perinteinen asuma-alue on Inarin lapinkylä. Harvalukuisen kyläyhteisön ja sen perheyksiköiden vuotuismuuton reitistöt noudattivat luonnon kiertokulkua. Vakituisen talvipaikan lisäksi inarinsaamelaisilla oli yksi tai useampi kesäpaikka. Inarin saamelaisten muuttomatkat eivät olleet yleensä pitkiä, lyhimmillään vain muutaman kilometrin. Talvikylien paikat ovat olleet suojaisella metsäseudulla, pienten vesireittien varsilla, missä riitti polttopuuta ja laitumia poroille. Nukkumajoen varresta tunnetaan kymmenkunta talvikylänpaikkaa. Myös Kotkajärven seudulla on säilynyt maastossa merkkejä inarinsaamelaisesta asumisesta: alueella on löydettävissä lukuisia kenttiä ja kotasijoja. Inarinsaamelaista asutustyyppiä hyvin kuvaavia esimerkkejä Pielpajärven kirkko ympäristöineen, Nangujärven Niliniemi, Nuoran Juhanin asuinkenttä, Tsarmivuonon Ala-Mustola, Tsarmilompolon Keski-Mustola, Nuoran Juhanin paikka, Nangujärven Niliniemi sekä Turvejärven Pekkala, Nitsijärven Pekkala ja Kotkajärvi. Jo käytöstä jääneitä kohteita, jotka edelleen kuvaavat hyvin inarinsaamelaisten vuotuismuuton asuinpaikan valintaa, ovat esimerkiksi Kaurinsaari (kesäpaikka) ja Juutuan ranta (talvipaikka), Säisaari (kesäpaikka) ja Nukkumajoki (talvipaikka), Kutujärvi (kesäpaikka) ja Kenttäsaari (talvipaikka). Inarinsaamelaista talvikyläpaikkaa kuvaa hyvin Pielpajärven kirkko ympäristöineen. Inarinsaamelaisasutukseen liittyvä, 1600-luvulle asti periytyvä kirkonpaikka on vanhan kulkureitin varressa, nykyään tiettömän taipaleen takana Ison Pielpajärven rannalla. Pielpajärven kirkko on Taka-Lapin vanhin rakennus. Kirkon luona on ollut talvikylä, vanha markkinapaikka ja sittemmin jo jäljettömiin hävinneet pappilan rakennukset. Paikalla on säilynyt muutama 1960 luvulla uudelleen rakennettu kirkkotupa. Pielpajärven ristikirkon matala kellotorni on liitettynä kirkon läntiseen ristipäätyyn. Tervatuissa ulkoseinissä on vaakalaudoitus ja tornin kellokerros on punamullattu. Kirkkosalissa on laakea valkoiseksi maalattu lautaholvi ja valkoiset hirsiseinät. Kirkon huolellisesti tehty kiinteä sisustus niukkoine värityksineen on 1840-luvulla tehtyjen uudistustöiden mukaisessa asussa. Kesäpaikat, joita on voinut olla useampi, ovat olleet kala-apajien vuoksi Inarijäven ja sen suurimpien sivuvesien ranta-alueilla. Perinteisillä, heinää kasvavilla asuinkentillä on säilynyt osa alkuperäisestä rakennuskannasta, johon ovat kuuluneet asuinrakennusten lisäksi saunat, aitat, navetat, ladot, lammaspuurat, kalakellarit ja kalankuivatustelineet. Uudistilojen perustamisvaiheessa yhtenäisestä talvikyläasumisesta luovuttiin. Perustettaviin tiloihin sisällytettiin usein sekä varsinainen tilanpaikka että entinen kesäpaikka. Jotkut luopuivat jo tällöin vuotuismuutosta. Uudistilojen perustamisvaihetta edustavat Nuottamajärvi (talvipaikka) ja Nuoran-Juhani Mahlattinuoran rannalla (kesäpaikka), Keski-Mustola Tsarmilompolon rannalla (talvipaikka) ja Ala-Mustola Tsarmivuonon rannalla (kesäpaikka), Tullusjärvi (talvipaikka) ja Sikasto Tsarminiemessä Inarijärven rannalla (kesäpaikka), Juutuan ranta (talvipaikka) ja Kaurinsaari (kesäpaikka), Nukkumajoki (talvipaikka) ja Säisaari (kesäpaikka) sekä Nellimin Kutujärvi (talvipaikka) ja Kenttäsaari (kesäpaikka). Kruununmetsätorppien perustamisvaiheesta ovat esimerkkeinä Turvejärven Pekkala (talvipaikka) ja Nitsijärven Pekkalat (kesäpaikka).
Suomen itäisellä saamelaisalueella saamelaisasutus keskittyi kalaisten vesistöjen varsille. Inarinjärven alueen saamelaisväestön muuttoasutusjärjestelmää säätelivät pääasiassa kalastukseen liittyvät vuotuiskiertotarpeet. Ensimmäiset asiakirjatiedot inarinsaamelaisista ovat 1550-luvulta. Inarin saamelaisasutus kuului uuden ajan alussa Inarin lapinkylään. Myöhäisrautakaudella Inarin arkeologisessa materiaalissa kuvastuvat vilkkaat kauppayhteydet. Arkeologisen tutkimusaineiston perusteella Inarin alueella oli keskiajalla useita pieniä peuranpyyntiä, kalastusta, keräilyä ja turkisten hankintaa harjoittavia pyyntiyhteisöjä, jotka saattoivat vaihtaa asuinpaikkaa usein. Rajaseudulla sijainnut Inarin lapinkylä joutui aikanaan maksamaan veroja jopa kolmelle valtakunnalle, Norjalle, Ruotsille ja Venäjälle. Inarinsaamelaisten perinteisesti asuttamaan alueeseen kohdistui 1700-luvulta lähtien suomalaisen uudisasutuksen painetta. Inarinsaamelaista perinteistä tapaa asuttaa lapinkylän alueita leimasi vuotuiskierto, maat ja vedet olivat sukujen nautinnassa. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa inarinsaamelaisten asuin- ja elinpiiri muuttui sukualueista uudistiloiksi ja kruununmetsätorpiksi. Monet uudistilaoikeuden hakijat pyrkivät saamaan uudistilan paikan vanhoille kalakentilleen. Usein sekä vanha kesäpaikka että talvipaikka sisällytettiin uudistilaan. Ensimmäiset uudistilat Inariin perustettiin 1740-luvulla, mutta toiminta voimistui 1830-luvulta lähtien. Uudistilojen perustamiseen huokuttelivat siirtyminen metsästyksestä karjanhoitoon ja yritys turvata vanhat oikeudet. Inarin 120 uudistilasta runsaasti yli puolet oli inarinsaamelaisten perustamia. Rajasulku 1852 lopetti inarinsaamelaisten mahdollisuuden käydä kalassa Varanginvuonolla Norjan puolella. Rajasulun jälkeen alueelle myös siirtyi pohjoissaamelaisia, koska laiduntaminen Norjan puolella jouduttiin lopettamaan. Toisen maailmasodan jälkeen alueelle asutettiin Petsamon alueen kolttaväestöä. Myöhempiä asutustoimia alueella säätelivät porotilalaki ja luontaiselinkeinolaki ja kolttalain muutokset. Ensimmäinen kirkko laajan Kemin seurakunnan alaiseen Inarin kappeliseurakuntaan rakennettiin 1646-1648 ja se sijaitsi nykyisen Pielpajärven kirkon koillispuolella. Vuodesta 1747 kappeliseurakunta oli Utsjoen alainen. Kirkko rakennettiin Anders Hellanderin johdolla 1754-1760 ja läntisen ristivarren edessä oleva kellotapuli vuosina 1763-1765. Kirkko jäi pois käytöstä 1888, jolloin itsenäistyneen seurakunnan uusi kirkko valmistui Inarijärven rannalle syntyneen asutuksen yhteyteen. Pielpajärven kirkkoa kunnostettiin 1975-76 perinteisiä työtapoja noudattaen.
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Nitsijärven Pekkala)
Blomängens lågstadieskola
Sepänpuisto
Tennispalatsi
"näin runon kallion virastotalossa, valaistu taivaaseen asti/ valkoista valoa pitkillä käytävillä ihmisten ikävä sälä/ yritin puhua sille hiljaa niin kuin runolle puhutaan/ kuiskata säkeitä korkeuksiin/ minä, hiljaa huutava kerjäläinen" (s. 88)
Ahvenkosken liikenne- ja sotahistoriallisesti merkittävä ympäristö on Kymijoen läntisimmän haaran ja historiallisen Suuren Rantatien leikkauskohdassa. Sen muodostavat 1700-luvun rajanylityspaikka ruotsalaisine ja venäläisine linnoitteineen, Ruotsin posti- ja tulliaseman paikka sekä markkinapaikka ja Ahvenkosken kartano. 1900-luvun lisän historialliseen ympäristöön on tuonut 1920-luvun betonikaarisilta, 1930-luvulla valmistunut Ahvenkosken vesivoimalaitos patoaltaineen sekä voimalaitoksen eteläpuolitse kulkeva 1960-luvulla rakennettu uusi maantiesilta. Ruotsinpyhtään puolella sijaitseva keskiaikainen kaupankäyntipaikka, Markkinamäki on Kymijoen ja Suuren Rantatien risteyskohdassa. Markkinapaikka on myöhemmin toiminut virran yläjuoksulle Strömforsin sahalle vietävän puutavaran lastauspaikkana. Turusta Viipuriin johtanut Suuri Rantatie on kulkenut Ahvenkosken ja Kymijoen suistossa olevan Kirmusaaren kautta ja sen eriaikaisia linjauksia on yhä nähtävissä. Kymijoen ja Suuren Rantatien leikkauskohdassa on Ahvenkosken raja- ja ylityspaikka 1700-luvulta. Rajan molemmin puolin on ruotsalaisten ja venäläisten 1700-luvun lopulla rakentamia linnoituslaitteita. Ruotsin tulliasemasta Vähä-Ahvenkoskella on maastossa nähtävillä korkeat perustukset, tietä suojanneiden reduttien rauniot, Suuren Rantatien linjaus ja siltapenkereiden rauniot sekä Kirmusaaren venäläisen redutin jäännökset. Kirmusaaren eteläpuolella on Savukosken museosilta 1920-luvulta. Ruotsinpyhtään ja Pyhtään kuntien rajalla sijaitseva teräsbetonisilta johtaa Kymijoen läntisimmän suuhaaran yli. Muodoltaan 49 metrin pituinen teräsbetonisilta on yksinivelinen yläkaarisilta ja lajissaan maamme ensimmäisiä. Savukosken sillan eteläpuolella on Ahvenkosken vesivoimalaitos patoineen ja patoaltaineen. Maisemallisesti vaikuttavaan voimalakokonaisuuteen kuuluvat alajuoksun penkereet, joenuoma, teräskaarisilta ja istutukset. Joen itärannalla olevaan Ahvenkosken kartanoon johtaa tammikuja Suurelta Rantatieltä. Kartanon huvilamainen päärakennus on yksi harvoista 1800-1900-lukujen vaihteen arkkitehtuurinäkemyksellä toteutetuista kartanorakennuksista. Nykyiseen asuunsa torneineen ja avokuisteineen se on rakennettu arkkitehti Carl C:son Armfeltin piirustusten mukaan 1892-1894. Kartanon interiöörit ovat säilyneet erittäin hyvin. Päärakennuksen ympärillä oleva puutarha on Paul Olssonin suunnittelema. Kartanon harmaakivestä rakennetut viljamakasiini ja entinen talli muodostavat harvinaisen kokonaisuuden päärakennuksen pohjoispuolella ja lienevät, kuten päärakennuksen ulkoasukin, Carl Armfeltin suunnittelemat. Ahvenkosken historiallinen ympäristö on osa Kymijoen laakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Kymijoen länsihaaraan Ahvenkoskelle syntyi keskiajalla kauppapaikka ja lohenkalastamo. Alueen halki kulki osa Turusta Viipuriin johtanutta tietä jo 1200-luvulla. Kalastamo kuului 1300-luvulla Turun piispoille. Ahvenkosken piispankartano peruutettiin kruunulle ja läänitettiin 1561 Viipurin linnanvouti Jaakko Hästeskolle. Kartanoon kuului Ahvenkosken kylä, jonka venäläiset tuhosivat 1570-luvulla. Ahvenkosken kartanon nykyinen päärakennus rakennettiin sen jälkeen, kun 1700-luvun päärakennus paloi 1859. Turun rauhassa 1743 Ruotsin ja Venäjän välinen rajalinja vedettiin pitkin Kymijokea, ja vanha Pyhtään pitäjä jakautui Kymijoen länsirannan Ruotsinpyhtääseen ja itärannan Pyhtääseen. Ruotsi keskitti rajan vartioinnin Kymijoen ylityspaikkaan länsirannan Vähä-Ahvenkoskelle, minne rakennettiin 1780-luvulla kaksi reduttia. Ruotsin rajapostiasema ja tulli siirrettiin Lappeen Taskulasta Ahvenkoskelle. Vaatimattoman tulli- ja postirakennuksen korvasi 1780-luvulla komea mansardikattoinen virkatalo, joka rakennettiin Vähä-Ahvenkosken läntisemmän redutin viereen. Ahvenkosken postiasema lakkautettiin lopullisesti 1812, kun Vanha Suomi liitettiin muun Suomen yhteyteen. Venäjä rakensi Turun rauhan jälkeen Kymijoen saariin ja joen itärannalle lukuisia linnakkeita, joista tärkein oli Suurta Rantatietä suojannut Kirmusaaren redutti vartiorakennuksineen. Joen itärannalle Suur-Ahvenkoskelle rakennettiin kaksi pienempää patteria vartiotupineen, joiden välistä rantatie haarautui Pyhtään kirkolle ja Ahvenkoskelle. Ahvenkosken siltapaikan ylläpidosta huolehtivat 1600- ja 1700-luvun kirjallisten lähteiden mukaan Inkoon ja Pyhtään väliset pitäjät. Ikivanhat siltapaikat jäivät käytöstä Savukosken sillan valmistuessa. Savukosken silta rakennettiin vanhan ylityspaikan eteläpuolelle 1926-1928, kun Kymijoen ylittävä tie linjattiin uudelleen. Sillan urakoi tanskalainen Christiani & Nielsen yhtiö. Silta rakennettiin köysiradan avulla ja valmistuessaan se oli teknisesti kansainvälisestikin ainutlaatuinen. Silta jäi pois käytöstä, kun seuraava uusi maantie ja silta valmistuivat Ahvenkosken voimalan alapuolelle 1967. Savukosken silta korjattiin museosillaksi 1980-luvulla. Voimalaitos rakennettiin Merikoskeen 1933 arkkitehti Karl Lindahlin suunnitelmien mukaan. Voimalaitoksen rakentamisen yhteydessä koski padottiin ja sen pohjoispuolelle muodostui laaja patoallas. Veden pinnan nousu jätti osia vanhasta Rantatiestä alleen ja johti Vähä-Ahvenkosken kylän hajoamiseen ja rakennusten siirtämiseen.
Ahvenkosken historiallinen ympäristö
Voiko Helsingin alueella polttaa lehtiä ja roskia omakotitalon pihalla? Pikainen soitto Helsingin kaupungin pelastuslaitokselle selvitti asian. Roskia ja risuja ei saa polttaa Helsingin kaupungin alueella. Kielto on astunut voimaan 1.1.2005. Lehdet ja oksat voi omalla tontilla kompostoida tai laittaa hakkeeksi. Ne voi kärrätä myös Sortti-asemalle kompostoitavaksi. Nämä jätehuoltoasemat sijaitsevat Konalassa, Kivikossa ja Ämmässuolla. http://www.hel2.fi/pel/ http://www.ytv.fi/FIN/jatehuolto/vastaanotto/sortti_asemat/
Munkkiniemi on esseen ”Kotiseudun kuvaus” päähenkilö.
Hatanpään kartano edustaa 1800-luvun lopun asussa olevine päärakennuksineen, huviloineen ja puistoineen 1700-luvulla lounaissuomalaisen ja uusmaalaisen kartanovyöhykkeen ulkopuolelle syntynyttä pohjoishämäläistä kartanokulttuuria. Kartanon merkittävin rakennuskanta Pyhäjärveen työntyvällä niemellä muodostuu kahdesta arkkitehti Sebastian Gripenbergin 1800-luvun lopulla suunnittelemasta asuinpalatsista, uusrenessanssityylisestä päärakennuksesta ja uusgoottilaistyylisestä Idmanin huvilasta sekä kartanon talousrakennuksista. Puisto ja puistokuja, jonka päätepisteenä päärakennus on, ovat saaneet alkunsa jo 1700-luvun lopulla. Puisto on säilynyt 1896 uudistuksen aikaisessa asussa ja on nykyisellään englantilaisen maisemapuiston tapaan runsaan polkuverkon jakama. Puiston keskiakseli kulkee päärakennuksen takaa Pyhäjärven rantaan. Puisto on pengerretty ja sieltä johtavat kiviportaat mm. laivarantaan. Rantaa reunustaa kivimuuri. Suuri osa puiston puustosta on kotimaisia lehtipuita ja havupuita, lisäksi joukossa on mm. siperianpihtaa ja siperiansembraa.
Ensimmäisissä kirjallisissa lähteissä 1540 Hatanpää mainittiin kolmen talon kylänä. Kantatilat yhdistettiin 1600-luvun lopussa. Ratsutila Hatanpäästä tuli 1694 ja siihen liitettiin Tauskon augmenttitila 1698, jolloin se siirtyi aateliseen omistukseen. 1700-luvun puolessa välissä Hatanpää kehittyi suurviljelykseksi Hans Henrik Boijen omistuksessa, jonka aikana perustettiin myös kartanon puisto. Myöhemmin kartanon omistivat kruununvouti Gabriel Ahlman, ruukinisäntä L.G. Lefren ja laamanni Nils Johan Idman, joka sai tilan haltuunsa 1825 jälkeen. Idmanien lähes sata vuotta kestäneellä kaudella tuhoutui tulipalossa 1700-luvulla rakennettu ja kaksikerroksiseksi korotettu puinen päärakennus. Uusi päärakennus rakennettiin vanhan paikalle 1883-1885 arkkitehti C.S. Gripenbergin piirustusten mukaan ja 1898 puistoon rakennettiin Gripenbergin suunnittelema asuntopalatsi, ns. Idmanin huvila. Puisto uudistettiin täysin kaupunginpuutarhuri K.J. Gauffinin johdolla 1800-luvun lopulla. Tuolloin rakennettiin uusia käytäviä, istutuksia sekä kiviaita. Kasvihuoneita oli neljä. Vanhasta puistosta säästettiin vain joitakin puita ja myös hedelmäpuutarha uudistettiin. Yksi puiston käytävistä nimettiin Kuninkaankujaksi Kustaa III vierailtua puistossa 1778. Arboretumin ja rosarion rakentaminen aloitettiin 1970-luvulla. Idmanien aika Hatanpäällä päättyi 1912 suureen kavallustapaukseen, jonka seurauksena kartano laajoine maa-alueineen siirtyi Tampereen kaupungille. Sairaalatoiminta sai alkunsa Hatanpään niemessä 1916, kun hirsiseen Pirtti-rakennukseen sijoitettiin mielisairaala, joka siirrettiin ensimmäisen maailmansodan aikana kartanon päärakennukseen. Huvilaan, navettaan ja Pirttiin sijoitettiin sotilassairaala ja huvila muutettiin kunnallissairaalaksi 1919. Kartanon vierelle rakennettiin 1935 arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelemat ja 1960-luvulta alkaen useasti laajennetut sairaalarakennukset. Sairaalakäytön jälkeen Hatanpään kartanon päärakennuksessa toimi 1970 alkaen Tampereen kaupunginmuseo ja sinne oli sijoitettuna vähän aikaa myös Sara Hildénin säätiön kokoelmat. Nykyisin päärakennuksessa toimii Nukke- ja pukumuseo ja huvilassa Tampereen kaupungin toimistoja.
Hatanpään kartano
"Kaasulaitoksen hajupilvessä/ autot yskivät/ raitiovaunut tärisevät/ ambulanssi huutaa hengen hädässä. / Kaasupilvi humahtaa/ raollaan olevasta ikkunasta sisään,/ ihmiset kohottavat kasvonsa/ kuin tuhoa kohti/ käsien jäykistynyt huuto ilmaan." (s. 47, runo Kaasulaitoksen naapurina)
'Helsinki-Malmin lentoasema (1938) oli Suomen ensimmäinen kansainvälinen lentokenttä. Lentoliikenteen kasvu sai aikaan, että se rakennettiin ottamaan olympiakisojen vieraat. Uusi arkkitehtuurityyli oli helppo hyväksyä aivan uudentyyppiseen rakennukseen, joten 1930-luvulla koettiin sekä lentoliikenteen että funktionalismin läpimurto. Nykyisin Helsinki-Malmi on Suomen vanhin toimiva lentoasema.' (s. 143)
Luonnontieteellinen museo
"Pitkänomaiset korttelit sopeutuvat hyvin maastoon. Koteja rakennettiin keskiluokalle keskiluokalle, mutta täällä oli myös työläisten taloja. Ullanlinna kaavoitettiin 1800-luvun lopulla samoihin aikoihin kuin Katajanokka. Ja täälläkin on suuria 1903-10 rakennettuja alueita säilynyt melkein alkuperäisessä tilassa." (s.89)
- Kokonaisuuksia, huviloita, kaupunkimainen kylä, bastionitaloja.
"Jälleen täällä. Jälleen ympäröivät minua nämä harmaanvihertävät sellin seinät, jälleen sulkee raudoitettu ovi minulta tien vapauteen, jälleen tuo seinään kiinnitetty rautalevypöytä tuossa, tuo lattiaan kiinnitetty jakkara, vuode, hylly nurkassa. Jälleen mittailen sellin lattiaa: kahdeksan askelta pituussuuntaan, kolme poikittain. Minuutissa ehtii kävellä kuusikymmentä askelta, tunnissa kolmetuhattakuusisataa. Jos kävelee kolme tuntia päivässä, saa taakseen suunnilleen viiden kilometrin taipaleen. Kilometrit täältä Käpylään, täältä Helsingin ympäri, Rovaniemelle voi keriä kasaan kuin lankavyyhden." (s. 17)
Turtiainen oli kuulusteltavana Ratakatu 12:ssa, silloisessa valtiollisessa poliisissa.
Panelian kylä edustaa Satakunnan vanhinta asutuksen ydinaluetta, jonka merkittävyydestä ja pitkästä asutushistoriasta kertoo Suomen suurin pronssikautinen röykkiöhauta, ns. Kuninkaanhauta. Tiheästi kosken partaalle rakennetun Panelian suurkylän alava, maisemallisesti vaikuttava viljelysaukea on entistä merenpohjaa. Kylän historiallisesti merkittävin osa kirkkoineen ja teollisuuslaitoksineen on keskittynyt kosken partaalle. Kylän halki kulkee vanha maantie ja Paneliankosken yli johtaa leveäholvinen 1832 rakennettu kivisilta. Sillan vieressä on harvinainen Rivimylly, jossa yhteen suureen kiviseen runkorakennukseen on sijoitettu useita myllyjä ja alun perin myös myllytupia. Rakennus, jonka toinen kerros on hirrestä, on ainakin osin 1800-luvun keskivaiheilta. Vesivoimalaitosrakentamisen historian kannalta tärkeä yksityinen sähkövoimalaitos 1920-luvulta tuo 1908 rakennetun meijerin kanssa lisänsä kylän teollisuushistoriaan. Jugendtyylinen meijeri on rakennettu graniitista ja punatiilestä. Panelian kylästä länteen avautuu Saarenmaan laaja suonkuivatuksen seurauksena syntynyt viljelysaukea, jonka laitamille maatilat ovat keskittyneet.
Panelia oli esihistoriallisella ajalla merkittävä asuinalue Eurajoen suulla. Tällöin Litorinanmeren rantavedet peittivät vielä Panelian nykyisiä peltoaukeita ja asutus oli keskittynyt silloisen merenlahden pohjukkaan. Maannousun seurauksena lahti kuivui ja Panelia autioitui rautakaudella. Panelian kylä syntyi keskiajalla. 1560-luvulla kylässä oli 20 taloa, jolloin se oli koko Ala-Satakunnan suurin kylä. Kylän keskeistä asemaa ja kokoa osoittaa Panelian talonpoikien 1690-luvulla rakentama saarnahuone, joka kuitenkin tuhoutui ison vihan aikana 1710-luvun alkupuolella. 1800-luvun puolivälissä alkoi entisen merenlahden raivaus pelloiksi. Panelian rukoushuoneyhdistyksen rakentama kyläkirkko valmistui 1909 (O. Salonen). Kirkon torni sai muotonsa 1950. Kylän halki virtaavan joen myllyistä ensimmäinen maininta on 1600-luvun alkupuolelta. 1800-luvun keskivaiheilla rakennettu rivimylly on restauroitu ja sen kaksi myllykamaria, verstas ja vesiuoma on rakennettu uudelleen. Panelian osuusmeijerin suunnitteli rakennusmestari Jalmari Maunola Keskusosuusliike Hankkijasta. Meijeri valmistui 1908. Rakennusta muutettiin ja kunnostettiin arkkitehti Vuokko Löksyn tekemin suunnitelmin 1980-luvulla. Voimalaitos kanavineen valmistui 1921.
Panelian kylä
Marjaniemi
Alander, Elisabeth
Tapiovaara, Tapio
Mönnin ja Selkien kylät edustavat suomalaisessa kylätyypistössä vaarakylää niin maisemansa kuin rakenteensa perusteella. Mönnin ja Selkien kylät ovat osa laajempaa vaarakylien maisemakokonaisuutta, jota yhdistää vanha Tohmajärven ja Liperin välinen maantie 1600-luvulta. Sen varsilta avautuu mahtavia näkymiä aina Kangasvedelle saakka. Kylien asutus on nauhamaisesti vaaran laella tien varressa. Kylät ovat säilyneet perinteisinä vaarakylinä, niiden rakennuskanta on vaihtelevaa. Tilojen peltoalueet laskeutuvat kauniisti pitkin vaarojen rinteitä. Mönnissä vanhimpia taloja ovat Uusi-Mattila, Elomäki, Puhakka, Pohjoispää, Hovila ja Franssila, uudempia Ryhälä, Iivola ja Peltola. Selkien taloista mainittakoon edustavina Katajamäki, Yläpiha ja Alapiha. Pohjois-Karjalan vaarakylät ovat yksi kansallismaisemistamme.
Mönnin ja Selkien kylien seudulla on ollut asutusta ainakin 1500-luvulta. Kylän asukkaat olivat alkuaan ortodokseja, luterilaista asutusta tuli 1600-luvun aikana. Selkien pohjoisrinteellä oli ortodoksiajan keskus, joka hajotettiin isossajaossa, kun kolme taloa siirrettiin peltoaukeamalta. Mönnin kylä mainittiin ensimmäisen kerran 1614 ensimmäisenä asukkaanaan Jaakko Mönninen. 1600- ja 1700-luvulla Mönni oli tienristeyskylä. Maantie, jonka varrella kylät sijaitsevat, yhdisti Tohmajärven ja Liperin, maakunnan vanhat hallinnolliset keskukset.
Mönnin ja Selkien vaarakylät (Selkie)
Pietarsaaren vanha satama on Pohjanmaan parhaiten säilyneitä ja sen käytöllä on pitkä historiallinen jatkuvuus. Satamasta on muodostunut monipuolinen merenkulkuun ja laivanrakennukseen liittyvä ympäristökokonaisuus, jossa on näkyvissä 1700-luvulla alkanut laivanrakennus ja tervakauppa, puolustushistoria sekä satamatoiminta 1600-luvun kauppasatamasta nykypäivien huvivenesatamaan. Jo 1600-luvulla käytössä ollut satama toimii nykyisin huvivenesatamana. Satama-alueella on jäännöksiä satama- ja teollisuuslaitoksista. Satamassa on makasiineja 1700-luvulta sekä muutamia myöhempiä venesuojia. Alueen pohjoispäässä on purjehduspaviljonki, jonka vanhin osa on vuodelta 1900 ja Suomen vanhin toiminnassa oleva pienveneveistämö, joka on perustettu 1904. Satama-alueella on 1812 perustettu köydenpunontakuja sekä Krimin sodan ajalta tykkitie sekä puolustusvalleja. Satama-alueen kesähuvila-asutus on osin 1800-luvun lopulta. Vanhaan satamaan liittyy myös sitä tuulelta suojaava Kittholmsskogen, joka on maamme vanhimpia luonnonsuojelualueita. Metsä on ollut suojeltu ainakin jo 1720-luvulla.
Pietarsaaren vanha satamalahti tunnettiin jo 1600-luvulla luonnonsatamana. Se toimi vuosisatoja Pietarsaaren 1652 perustetun kaupungin merenkulun, mm. tervakaupan ja teollisuuden keskuksena. Hollantilaiset Jacob ja Abraham Momma perustivat vanhan sataman läheisyyteen laivaveistämön 1666. 1800-luvun lopussa sataman alueella oli yli 100 rakennusta; lukumäärä on vähentynyt noin kolmeenkymmeneen.
Pietarsaaren vanha satama
Kerran komeillimme Ilta-Sanomien lööpissä, se pani hetkeksi miettimään olimmeko ihan viisaita. Mitä oikein olimme tekemässä? "Kaksi tummasilmäistä nuorta naista ryösti KOP:n pääjohtajan Matti Virkkusen Kaisaniemen puistossa." Toimittajat eivät nimitelleet ryöstäjiä mustalaisiksi, mutta jokainen lukija arvasi, minkälaisista nuorista oli kysymys. Virkkunen oli uhreistamme ainoa, joka teki henkilöön kohdistuvasta ryöstöstämme rikosilmoituksen ja julkisen.
Vähän yli vuosi sitten muutin Kontulaan. Oli ihanaa kun pääsi asumaan. Anttilasta ostin matot, lamput, tuolit yksintein, mut yksi ainut ilta multa kaiken vei. -Yli Kontulan se lensi vaappuen. -Päivän tarjoukset! se huusi raakkuen.
Linnankatu 2
Elokuvateatteri Patria
'Mujunen oli nähnyt siistimpiä yömajojakin kuin hotelli Pallas, mutta turha kai Kalliossa oli mitään palatsia odottaa näkevänsä. Valkoista ulkomaaliaan hilseilevä vanha kaksikerroksinen puutalo näytti siltä kuin olisi koko ajan miettinyt, kannattiko siinä Kolmannen linjan rinteessä tosiaan roikkua vai pitäisikö luovuttaa ja antaa vain mennä alamäkeen.' (s. 64)
Mujunen pääsee syyllisen jäljille hotelli Pallaksessa.
Matilda seuraa teatterissa Suomalaisen teatterin harjoituksia ja auttaa valmisteluissa.
Oulujoki Osakeyhtiön valtakunnallista sähköntuotantoa varten Oulujoen ja Emäjoen vesireitille rakentamat voimalaitos- ja asuntoalueet ovat laajuudeltaan, arkkitehtuuriltaan ja rakennustekniikaltaan yksi maan merkittävimmistä jälleenrakennuskauden rakennushankkeista. Voimalaitosalueista Montta, Pyhäkoski, Pälli, Utanen, Nuojua ja Jylhämä kuuluvat myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosten valikoimaan. Samaan vesistöön liittyvät myös Kajaani Oy:n puunjalostusteollisuuden tarpeisiin rakentamat voimalaitosympäristöt. Oulujoessa on Oulun kaupungin rakentaman Merikosken voimalaitoksen lisäksi kuusi voimalaitosta, Emäjoessa on neljä voimalaitosta samoin kuin Kajaanin ja Kuhmon välillä. Rakennettu jokiosuus on kaikkiaan noin 250 kilometriä, pudotuskorkeutta on yhteensä noin 200 metriä ja padotuskorkeudeltaan suurin on Pyhäkosken voimalaitos, 32 metriä. Lisäksi Oulussa Pikkaralassa on Imatran Voima osakeyhtiön rakentama sähköasema ja muuntamo pohjoisen jokien vesivoimatuotannon voimasiirtoa varten. Voimalaitosympäristöt käsittävät mm. voimalaitosrakennukset, padot, voimansiirtolaitteet ja konttorit. Voimalaitoksiin liittyvät modernit ja luonnonläheiset asuinalueet, joista laajimpia ovat Pyhäkosken voimalaitoksen asuntoalue Leppiniemi ja Jylhämän voimalaitoksen asuinalue. Voimalaitoksia asuinalueineen arvostetaan kokonaisvaltaisesta suunnitteluotteesta, joka näkyy rakennusten suhteessa maisemaan ja luontoon sekä rakennusten yksityiskohdissa ja sisätiloissa. Valtaosa yhtenäisiksi kokonaisuuksiksi suunnitelluista alueista Oulujoen ja Emäjoen varrella perustuu arkkitehti Aarne Ervin toimiston suunnitelmiin. Kajaani Oy:n rakennuttamat voimala-alueet ovat valtaosin arkkitehti Eino Pitkäsen 1940-1950-luvuilla suunnittelemia. OULUJOKI: Oulussa sijaitsevat Pikkaralan muuntoasema (Ervi), Merikosken voimala (Bertel Strömmer 1948) ja Toivoniemen asuinalue (1943-1944 Alvar Aallon yleissuunnitelman mukaan). Muhoksella sijaitsevat Montta (Ervi), Suomen suurimpaan koskeen rakennettu Pyhäkoski (Ervi) ja sen lähistöllä Leppiniemen asuntoalue (Ervi) sekä Pällin pieni asuntoalue, joka koostuu kahdesta kytkettyjen puutalojen ryhmästä (Ervi). Utajärvellä on Pälli ja Utanen (Ervi). Vaalassa ovat Nuojua, jonka asuntoalue on Nokkala (Ervi) sekä Jylhämä (Ervi), jossa voimalaitoksen lisäksi on mm. puurakenteisia tyyppitaloja toimihenkilöille sekä julkisia rakennuksia kuten kauppa, paloasema ja seuratalo. Jylhämässä Uutelan alueen ulkomuseo on perustettu voimalaitoksen rakentamisen yhteydessä, sen runkona on Uutelan tilakokonaisuus. Museon pihapiirissä on yhtiön vierasmaja ja kerhotalo (Ervi). EMÄJOKI: Paltamossa on Leppikoski (suunnittelija ei ole tiedossa). Ristijärvellä on Seitenoikea (Ervi). Suomussalmella sijaitsevat Ämmä (Ervi) ja Aittokoski (Ervi). SOTKAMON REITTI: Kajaanissa sijaitsevat Ämmäkoski (Tarjanne 1917, laajennus ja julkisivut Pitkänen) sekä Koivukoski (1943 Pitkänen). Sotkamossa on Kallioinen (Pitkänen). Kuhmossa sijaitsee Katerma (Pitkänen).
Oulujoki on ollut Peräpohjolan tärkeimpiä kulkuväyliä, tervankuljetus ja uitto hyödynsivät jokea vuosisatoja. Valtio tutki vesistöistä saatavan voiman käyttöä sähkön tuotantoon jo 1900-luvun alussa. Koko Oulujoen vesistö - Oulujärvi ja latvavedet mukaan lukien - tarjosi mahdollisuuden vesivoiman tuotantoon ja säännöstelyyn suurten padotuskorkeuksien sijaan. 1939 julkistettiin suunnitelma "Oulujoen vesivoima" koko Oulujoen vesistön säännöstelystä ja jokien valjastamisesta. Toisen maailmansodan jälkeen sotakorvaukset ja Enson jääminen itärajan taakse vauhdittivat Oulujoen rakentamista. Jälleenrakennuskaudella tuli toteuttaa maan sähköenergiajärjestelmä. Oulujoen koskien rakentamista varten perustettiin Oulujoki Osakeyhtiö Suomen teollisuuden ja valtion sopimuksella 1940, Merikosken voimalan rakensi Oulun kaupunki 1948. Pyhäkosken voimalaitoksen rakentamista ryhdyttiin valmistelemaan 1941. Oulujoki Oy palkkasi Oulujokivarren voimalaitosalueiden pääsuunnittelijaksi Arkkitehtitoimisto Aarne Ervin, joka työskenteli niiden suunnittelijana yli 20 vuotta. Oulu- ja Emäjoen vesivoimalaitokset rakennettiin 1941-1961. Sodan jälkeiset poikkeusolot rohkaisivat etsimään ja kehittämään uusia rakennusmateriaalien, -tekniikoiden ja rakentamisen ratkaisuja. Oulujoki Osakeyhtiön tutkimustyö palveli maan rakentamistekniikan - erityisesti betonitekniikan - kehittämistä. Pyhäkosken massiivisista padoista muodostuikin betonirakentamisen ja valutekniikan taidonnäyte. Pyhäkoskella oli oma betonilaboratorio jo 1938 ja se jatkoi 1952 lähtien itsenäisenä tutkimuslaitoksena. Ervi käytti myös esivalmistettuja rakennusosia, esimerkiksi Pällin koneaseman seinäverhouksessa käytettiin betonisia, lämmöneristettyjä julkisivuelementtejä 1952. Emäjoen varren voimalaitokset toteutettiin tehokkaan työsuunnitelman mukaan sarjatyönä ja koneasemissa Ervi käytti pääasiassa peltisiä julkisivuverhouksia. Aarne Ervin suunnittelemat voimalaitosalueet Oulujoen varrella 1941-1960: Pikkarala, Oulu / valvomo, muuntamo, reaktorilaitos ja asunto 1955-1959 Montta, Muhos / voimalaitos ja asuntoalue 1951-1957 Pyhäkoski, Muhos / voimalaitos ja asuntoalue 1941-1960 Pälli, Muhoksen ja Utajärven kuntien rajalla / voimalaitos ja asuntoalue 1949-1954 Utanen, Utajärvi / voimalaitos ja asuntoalue 1953-1957 Nuojua, Vaala / voimalaitos ja asuntoalue 1946-1955 Jylhämä, Vaala / voimalaitos ja asuntoalue 1946-1959 Aarne Ervin suunnittelemat voimalaitosalueet Emäjoen varrella 1958-1961: Ämmä, Suomussalmi / voimalaitos ja asuntoalue 1957-1959 Seitenoikea, Ristijärvi / voimalaitos ja asuntoalue 1958-1961 Aittokoski, Suomussalmi / voimalaitos 1958 - asuntoalue, purettu 1980- luvulla Voimatuotannossa henkilökunnan tarve vähentyi ja tuotantotiloja jäi tyhjilleen. Oulujoki Osakeyhtiön seuraaja Fortum myi kaikki asuntoalueet yksityisille. Oulujoen vesistöön rakensi voimaloita Oulujoki Osakeyhtiön lisäksi 1940-1950-luvuilla myös muutama yksityinen yritys. Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön, 1945 alkaen Kajaani Oy:n paikalliseen sähköntuotantoon ja -jakeluun rakentamia voimalaitoksia asuinalueineen suunnitteli arkkitehti Eino Pitkäsen toimisto. Kajaani Oy:n rakentamat voimalat ovat Leppikoski Paltamossa (jo valmistuessaan 1963 myyty Oulujoki Oy:lle), Ämmäkoski Kajaanissa (Onni Tarjanne oli suunnitellut ensimmäisen osan 1917, Pitkänen suunnitteli laajennuksen ja julkisivut 1940-luvulla), Koivukoski Kajaanissa (1943), Kallioinen Sotkamossa (1957, neljä asuinrakennusta), Katerma Kuhmossa (1950 voimala, patorakenteet, huoltotiloja, kolme asuinrakennusta).
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Leppikoski)
Ravintola Nokka
Kansalaissodan voidaan katsoa alkaneen Suomen Kansanvaltuuskunnan vallankumousjulistuksesta 27.1.1918. Suomen punainen hallitus (Kansanvaltuuskunta) toimi sodan alkukuukausina Senaatin talossa (nyk. Valtioneuvoston linna).
Sarkolan ja Vahalahden kyläkeskukset ovat hyvä esimerkki Kokemäenjoen vesistöön liittyvän jyrkkäpiirteisen metsäseudun pienimuotoisista vanhoista ryhmäkylistä. Erityisesti Vahalahden vanhassa kyläkeskustassa on säilynyt kolmen kantatalon muodostama tiivis kylämaisema. Sarkolan ja Vahalahden kylät sijaitsevat Kuloveteen kuuluvan pitkän ja kapean lahden pohjukassa. Metsäisten mäkien rajaamat pellot viettävät loivasti kohti vesistöä. Maisemahistoriallisesti kylät ja vanha asutus ovat keskittyneet ranta-alueella oleville moreenisaarekkeille, joita savipohjaiset rinnepellot rajaavat. Kyläkeskustan lisäksi asutusta on levinnyt peltojen laidoille ja tien varsille. Sarkolan harjanteella olevaa kyläkeskusta suojaavat mäet ja rajaavat pellot. Sarkolan kylän kokonaishahmo on säilynyt isonjaon jälkeenkin perinteisenä, kun käsityöläiset ja tilaton väestö ovat asettuneet vainioidensa lähelle muuttaneiden vanhojen maatalojen paikalle. Vanhan kylän alueella on edelleen sarkajaon aikaisella paikallaan mm. Erkkilän tila, jonka vanhimmassa rakennuksessa on toiminut kauppa 1875-1879 ja posti 1933-1951. Kylän raitilla ovat lisäksi mm. Valosen ja Kallion tilojen päärakennukset 1800-luvulta. Tapola on yksi kylän vanhimmista rakennuksista, luultavasti 1800-luvun alkupuolelta. Vanha- ja Uusi-Mattila sijaitsevat Sarkolan vanhan kylän laidalla Pöysärinmäen juurella. Vahalahden vanhalla kylätontilla, rantaan johtavan raitin varrella, ovat tiiviinä ryhmänä Ala-Uotilan, Ala-Hemmingin ja Yli-Hemmingin tilat. Ala-Uotilan päärakennus on 1800-luvun puolivälistä ja Ala-Hemmingin rakennuskanta luultavasti 1900-luvun alusta. Ala-Hemmingin tilalla on säilynyt lisäksi vanha humalatarha. Vahalahden 1913 valmistunut kansakoulu on rantaan johtavan raitin ja Vahalahdentien risteyksessä. Tien varrella on lisäksi 1931 rakennettu seuratalo Päivölä. Kyläkeskittymien ympärillä levittäytyy avoin, vuosisatoja vanha viljelymaisema, jota soratiet luontevasti halkovat. Perinnemaisema-alueella sijaitsee myös kivi- ja rautakautinen muinaisjäännöskeskittymä.
Kuloveden rannalla olevat Sarkolan ja Vahalahden kylät ovat osa laajempaa Kokemäenjoenvesistön kulttuurimaisemaa, johon asutus ja peltoviljely juurtuivat jo varhain. Esihistorialliseen asutukseen viittaavat lukuisat kivikautiset asuinpaikat. Nykyinen kyläasutus alkoi keskiajalla, Vahalahden osalta viimeistään varhaiskeskiajalla. Keskiajalla Karkun pitäjän kyliin kuuluvat Sarkola (16 taloa) ja Vahalahti (7 taloa) olivat pitäjän suurimpia kyliä. Sarkolan kylän ryhmäkylä alkoi hajota isonjaon jälkeen, jolloin kantatalot siirtyivät vähitellen kylän keskustasta vainioidensa yhteyteen. Vanhoille kylätonteille asettui tämän jälkeen käsityöläisiä ja tilatonta väestöä. Sarkolan kylästä siirtyivät mm. Talolan ja Nikkilän tilat Sarkolanlahden rannan harjanteille sekä Tuomola, Mekkonen ja Luiri kylän peltovainion reunoille. Niemojoki laskee Sarkolan kylän alueella Kuloveteen. Sen varrella on toiminut 9 myllyä ja 3 sahaa, joista Jokisen saha on edelleenkin toiminnassa Tarkan myllystä on säilynyt rakennuskantaa. Sarkolan ja Vahalahden kylät kuuluivat Suoniemeen, joka oli Karkun 1670 perustettu kappeliseurakunta. Suoniemen kunta perustettiin 1868 ja se liitettiin Nokian kauppalaan 1973.
Sarkolan ja Vahalahden kyläkeskukset (Vahalahti)
Simonsuuri, Kirsti
Haapaniemi on yksi varhaisimmista rannikkoseudun aateliskartanoista ja linnanraunio on ollut yksi Uudenmaan ja Varsinais-Suomen rannikolle 1500-luvulla rakennetuista kivikartanoista. Kiskon kirkonkylän eteläpuolella, Kirkkojärven itärannalla olevasta Haapaniemen kartanolinnasta on jäljellä holvattu kellarikerros. Ulkomuurit ovat harmaakiveä ja holvit liuskekiveä, jota on saatu läheisestä Hyypiänvuoresta. Linnanraunion vieressä on 1700-luvulta peräisin oleva Haapaniemen rälssisäterin puinen, mansardikattoinen päärakennus.
Haapaniemen kartanon paikalla oli asutusta viimeistään 1300-luvulla ja Haapaniemi mainitaan varhaisimmassa säilyneessä asiakirjassa 1469. Maamme 1500-luvun kivikartanot, joista valtaosa sijaitsi Varsinais-Suomessa, kuuluivat mahtisuvuille, kuten Horneille, Flemingeille tai Totteille. Haapaniemi oli Henrik Klaunpoika Hornin pääkartano 1540-luvun puoliväliin asti. 1600-luvun loppupuolella kartano siirtyi Flemingien omistukseen. Linna rakennettiin ilmeisesti vuosien 1450 ja 1525 välisenä aikana. Linna rappeutui isonvihan aikana ja oli 1700-luvun lopulla rauniona. Linnan tutkimuskaivaukset tehtiin 1910-luvulla ja kunnostustyöt 1950-1958 muinaistieteellisen toimikunnan valvonnassa Kiskon kunnan rahoituksella. Nykyisin Haapaniemi on kesäasuinkäytössä.
Haapaniemen linnanraunio
Villa Kivi
Vuokatin rautatieasema
Tunnettu yritysjohtaja joutuu kiristyksen uhriksi ja juttuun linkittyvät tapaukset saattavat komisariot Jansson ja Takamäki yhteistyön ääreen.
Julkisuudessa marinoitu huippujohtaja Sebastian Virta juhlii loistohotellissa kokaiinin ja prostituoitujen voimin nimitystään kansainväliseen pankkiin. Yksi naisista päätyy sairaalaan ja huumenuuskaus matkapuhelinvideolle. Vääriin käsiin joutunut nauhoitus tuo alamaailman torpedo Raidin Helsinkiin, pakottaa komisariot Janssonin ja Takamäen yhteistyöhön sekä vie ataripoliisi Suhosen moottoripyöräjengin jäljille. Kuviota sekoittaa niin pornokauppias Sundman kuin rikosten maailmasta eroon pyrkivä Suhosen lapsuudenkaveri Salmela. Paha paha tyttö pyörittää kovaa kovaa peliä. Se panee vanhat kaveruussuhteet ja alamaailman ikiaikaiset kunniasäännöt koetukselle. (Takakansiteksti / Crime Time)
Ekman, Margit
Hatakka, Pertti
Rovaniemen hallinto- ja kulttuurikeskus, joka muodostuu lääninhallituksen rakennusryhmästä, valtion ja kaupungin virastotaloista sekä Rovaniemen kirjastosta ja teatterista, on lajissaan maassamme poikkeuksellisen monumentaalinen ja kaupunkikuvallisesti merkittävä. Rovaniemen asemaa Lapin hallinto- ja kulttuurikeskuksena korostava, vaiheittain toteutettu keskus pohjautuu arkkitehti Alvar Aallon kokonaissuunnitelmaan. Rovaniemen kulttuuri- ja hallintokeskus on yksi kolmesta Aallon Suomeen suunnittelemasta vastaavasta keskuksesta ja näistä Seinäjoen ohella ainoa valmiiksi saatettu. Hallituskadun varrella Ounaskosken rannassa ovat yhtenäisenä rivistönä Rovaniemen jälleenrakentamisvaiheesta peräisin oleva Lapin lääninhallituksen virastotalo ja siihen liittyvät asuinkerrostalot, jotka muodostavat yhtenäisen jälkifunktionalistishenkisen jälleenrakennuskauden kokonaisuuden. Ajallista kerrostumaa jatkavat Alvar Aallon suunnittelemat kaupungintalo sekä kulttuurirakennukset, jotka muodostavat yhden uudemman arkkitehtuurimme merkittävimmistä kokonaissommitelmista. Kirjaston, Lappia-talon sekä kaupungintalon keskellä on suorakaiteen muotoinen, kolmelta sivulta rajattu puistoalue joka on kaupungintalon edustalla kansalaistori. Kirjastorakennuksen ulkoasussa on korostettu puiston puolella olevaa, pohjaltaan viuhkamaista salia. Lappia-talon, jossa on Rovaniemen kaupunginteatterin tiloja sekä kongressi- ja konserttisalit, tilojen monipuolisuus heijastuu rakennuksen ulkoasussa sekä pohjaratkaisussa. Talon pääosan muodostaa teatteri sivutiloineen. Saleja on korostettu viuhkamaisen kaarevalla pohjaratkaisulla sekä rakennuksen ulkoasussa. Kaupungintalon tilojen hierarkia kuvastuu rakennuksen ulkoasussa selkeästi. Hallintosiipi on Hallituskadun puolella. Valtakadun ja Ounaskosken välinen, kaupunkikuvallisesti merkittävä lääninhallituksen kortteli on arkkitehti Alvar Aallon 1947 laatiman asemakaavan aluetta. Toisen maailmansodan jälkeen 1947-1948 valmistunut rakennuskokonaisuus käsittää lääninhallituksen toimistotalon, kolme kolmikerroksista asuinkerrostaloa sekä kaksikerroksisen rivitalon, jossa on ollut maaherran virka-asunto ja edustustilat. Tontilla sijaitsee myös entinen Kemijoen uittoyhdistyksen toimitalo vuodelta 1937, joka on harvoja Rovaniemellä Lapin sodasta säilyneitä rakennuksia.
Lapin lääni perustettiin 1938. Ennen sotaa rakennettu Lapin lääninhallituksen ensimmäinen rakennus sijaitsi nykyisestä paikasta 50-100 m luoteeseen. Se tuhoutui Lapin sodassa toisen maailmansodan loppuvaiheissa. Sotien jälkeistä Rovaniemen jälleenrakentamista ohjaavan yleis- ja asemakaavan, ns. Poronsarvikaavan laati 1945 arkkitehti Alvar Aalto. Lääninhallituksen rakennukset suunniteltiin virkatyönä rakennushallituksessa ja korttelin rakennukset valmistuivat 1947-1949. Alvar Aallon Rovaniemelle suunnittelema hallinto- ja kulttuurikeskus rakennettiin kolmessa vaiheessa 1960-1980-luvulla. Periaatepäätös kirjastotalon rakentamisesta tehtiin samassa yhteydessä kun Rovaniemen kauppala päätettiin muuttaa kaupungiksi 1960. Aalto, jota pyydettiin kirjasto- ja teatteritalon suunnittelijaksi samana vuonna, esitti kirjastosuunnitelman yhteydessä yhtenäisen alueen varaamista kaupungintalolle, kirjastolle ja teatterille. Ensimmäisenä valmistui Rovaniemen kirjasto 1965. Lappia-talo rakennettiin 1972-1976. Viimeisenä valmistui Rovaniemen kaupungintalo 1986.
Rovaniemen hallinto- ja kulttuurikeskus
Helvi Hämäläinen kertoo artikkelissaan "Kaupunki jota rakastan" lapsuudenkodistaan Laivanvarustajankatu neljässä.
Oulunkylä
Meksikolaisravintolan kabinetissa pidetään murharyhmän ydintiimin pikkujoulut.
Kirjailija Laihosen ja neiti Vannen kotitalo.
Koska on rakennettu Laivurinkadulla sijaitseva vaaleanpunertava Weikkola-niminen asuinkortteli, talo on aivan Eiran sairaalan läheisyydessä? Veikkola Oy -niminen asuintalo Pietarinkadun ja Laivurinkadun kulmassa (Pietarinkatu 25 - Laivurinkatu 17-19) on valmistunut vuonna 1907. Sen on piirtänyt Kaarlo Borg. Korttelin nimi on Valkoturska, samassa korttelissa on myös Eiran sairaala. Tieto löytyi Kaija Ollilan teoksesta Puhvelista Punatulkkuun.
Pielisjoen kanavat ovat vesistöihin tukeutuneen puunjalostusteollisuuden nousukauden historiallisia muistomerkkejä. 1950-1970-luvun suurimittakaavainen nippu-uitto ja voimaloiden rakentaminen on muuttanut Pielisjoen maisemaa. Pielisjoen kanavien erityispiirre onkin ajallinen kerrostuneisuus. Pielisjoki yhdistää Pielisen Oriveden Pyhäselkään. Pielisjoen kanavaketjuun kuuluvat Joensuussa Utra ja Joensuun sulku, Kontiolahdella Haapavirta ja Jakokoski sekä Enossa Saapaskoski, Kaltimo ja Häihä. Pielisjoen kanavoinnin ensimmäisen vaiheen eli 1870-luvun kanavista ovat myöhemmän rakentamisen seurauksena veden alle jääneet Kuurnan ja Paiholan kanavat. Lisäksi Kaltimon suursulun ja voimalan rakentamisen yhteydessä Nesterinsaaren sulku on jäänyt patopengerryksen alle. Joensuun sulku vuodelta 1877 on keskeinen osa Joensuun kaupunkikuvaa. Se sisältyy erilliseen kohteeseen Joensuun rantapuisto-vyöhyke. Joensuun Utran kanava puolestaan sisältyy erilliseen kohteeseen Utran kanava ja historiallinen teollisuusalue. Kontiolahden Haapavirran 1883 avattu kanava, jonka sulku on vuodelta 1915, on säilynyt toimintakuntoisena kanavamiljöönä. Jakokosken kanava on vuodelta 1879 ja sen nykyasu vuoden 1907 kunnostusvaiheesta, jolloin kanavan puiset rakenteet on uudistettu. Nykyisellään se muodostaa täydellisen, toimintakuntoisen kanavakokonaisuuden, johon kuuluu kanavanhoitajan asunto ja talousrakennuksia. Merenkulkuhallitus hoitaa aluetta kanavamuseona. Kaltimon vanha sulku vuodelta 1879 on rakenteena ja osin rakennuskannaltaan säilynyt. Vanhalta kanavalta yläjuoksulle on 1958 rakennettu Kaltimon suursulku ja voimalaitos, jonka kokonaisuuteen kuuluu voimalan työntekijöiden asuinalue. Punatiilinen voimalaitos on arkkitehtien Erik Kråkström ja Ahti Korhonen suunnittelema. Yläjuoksulla ovat edelleen Saapaskosken ja Häihän sulut. Saapaskosken kanavan alkuperäiset sulut vuodelta 1878 on korvattu 1912-1913. Kanavan varrella on säilynyt kanavanvartijan asuintalo. Häihän 1876 avatun, kivirakenteisen kanavan uudistaminen tapahtui 1958. Kanavamiljöö on säilynyt rakennuksineen, pengerryksineen ja istutuksineen.
Pielisjoen koskien ensimmäiset perkaukset liikkumisen helpottamiseksi tehtiin 1700-luvun lopulla. Tuolloin kunnostettiin Joensuun ja Utran kosket. Tutkimukset Pielisjoen kanavoimiseksi aloitti insinööri F.A. Hällström 1829. Valtion toimesta jokeen perattiin avoimet venekanavat 1847-1853. Pielisjoen merkitys kulkuväylänä lisääntyi sahateollisuuden laajentuessa Pohjois-Karjalassa, ja kanavien rakentaminen tuli yhä tarpeellisemmaksi uiton ja puutavaran kuljetusten vuoksi. Saimaan kanava avautui liikenteelle 1856, jonka jälkeen Saimaan itäisen pääreitin väylät Savonlinnasta Nurmekseen pyrittiin kunnostamaan. Pielisjoen jokiväylän sulkujen rakentamistyö aloitettiin 1874. Vahvistettuun kanavointisuunnitelmaan sisältyi yhdeksän puusulkua, mutta suunnitelmia tarkennettiin rakentamisvaiheessa, ja osa suluista rakennettiin kivisinä. Sulkuja ei rakennettu yhtä suuriksi kuin Saimaan kanavalla. Ensimmäiseksi kanavatyöt aloitettiin Utrassa, Kuurnassa ja Häihässä. Pielisjoen ensimmäinen kanavointivaihe valmistui Kaltimon kanavan myötä 1879. Muutamaa vuotta myöhemmin sulkuketjua täydennettiin rakentamalla Haapavirran sulku 1881-1883. Pielisjoen kanavien ansiosta Pielisen seutu pääsi säännölliseen yhteyteen Joensuun kanssa, ja kaupungista kehittyi Viipurin kaltainen välityssatama. Sulkujen koko ja mataluus aiheutti ongelmia pian niiden rakentamisen jälkeen, ja niitä uudistettiin 1900-luvun alussa etenkin uittojen tarpeisiin. Ensimmäisenä uudistettiin Utran sulku 1902. Uudistusvaihe päättyi Joensuun sulun rakentamiseen 1918-1923. 1930-luvulla vanhat laivasulut todettiin jälleen mittakaavaltaan riittämättömiksi suurenevien uittojen tarpeisiin. Pielisjoki valjastettiin uudelleen 1950-1970-luvuilla nippu-uiton ja energiantuotannon tarpeisiin, ja varustettiin suurin uittosuluin, avokanavin ja voimalaitoksin. Tämä jätti vanhoja sulkuja tarpeettomaksi ja muutti vedenkorkeutta, joen penkereitä ja koko jokimaisemaa.
Pielisjoen kanavat (Häihän kanava)
Kolmas linja 11
Tunnetun Könnin seppä- ja kellonrakentajasuvun asuinrakennukset edustavat vauraan talonpoikaistilan rakennuskantaa 1800-luvulta. Könnin kellomestareitten talot sijaitsevat Kyröjoen peltolakeuden laidalla loivalla kumpareella vierekkäin aivan Ilmajoelle johtavan maantien varrella. Vanhempi puolitoistakerroksinen, punamullattu Yli-Könnin asuinrakennus on rakennettu kellomestari Johan Yli-Könnin aikana 1816. Ala-Könnin talo kuisteineen on peräisin 1800-luvun loppupuolelta ja sen pihapiirissä on verstasrakennus ja suuri luonnonkivestä muurattu navetta. Könnien talot sijoittuvat valtakunnallisesti arvokkaalle "Ilmajoen Alajoki" -nimiselle maisema-alueelle.
Könnien historia Ilmajoella alkaa 1766, jolloin Jaakko-niminen seppä asettui asumaan 1710-luvulla perustetun Königsbäckin eli Könnin uudistilalle. Könniläiset valmistivat myös erittäin hienoja sahanteriä, jotka olivat parempia kuin hollantilaisvalmisteiset, siihen saakka käytetyt. Könnien verstaissa valmistettiin ajannäyttäjiä koneistoineen valtakunnan huomattaviin rakennuksiin, mm. Helsingin ja Oulun tuomiokirkkoihin, Senaatintaloon, Porin, Haminan ja Lappeenrannan raatihuoneisiin sekä muutamien suurkartanoiden kuten Vuojoen ja Nuutajärven päärakennuksiin. Kelloja ja moninaisia sepäntöitä tehtiin Könnillä neljässä sukupolvessa. Loppuaikoina koneiden ja henkilökunnan lisääntyessä toiminta muuttui yhä teollisemmaksi. Könnin kellojenvalmistus päättyi 1860-luvulla halpojen tuontikellojen tullessa markkinoille ja eikä työn jatkajaksi ollut miespuolista perillistä.
Könnien talot
Salpalinja (Jyrkänkoski)
Ravintola Savoy
Untamalantie
1990-luku
Markkanen, Samuli
Majakka- ja luotsisaaret sijaitsevat Merenkurkun saariston maailman luonnonperintökohteessa ja havainnollistavat erinomaisesti alueen merenkulun hallinnon ja majakkatekniikan kehitystä. MUSTASAARI Valassaarilla on ranskalaisen Henry Lepauten suunnittelema majakka sekä henkilökunnan rakennusten arvokas kokonaisuus, joka kuvastaa majakanvartijoiden työyhteisöä ja elämää. Valassaarten 36 metriä korkean majakan rautaelementeistä koostuvassa rungossa on putkimainen ydin, jonka sisällä nousevat tornin huipulle kierreportaat. Putkea ympäröi kuuden pilarin ja niitä yhdistävien ristikoiden muodostama tukirakenne. Yläosan lasiseinäisen lanterniinin alla on majakanvartijan päivystyshuone. Valolaite on 1980-luvun muovilinssistö. Majakkaa tukevat 1936 asennetut harusvaijerit. Majakanvartijoiden rakennukset ovat majakan tavoin valmistuneet 1800-luvulla. Niitä on osin uusittu 1900-luvun alussa. Rakennukset ryhmittyvät pihapiiriksi majakan pohjoispuolelle. Ympäristössä on pieniä viljelyksiä rajanneita ladottuja kiviaitoja sekä heinälatojen jäännöksiä ja länsipuolella mm. satamarakenteiden raunioita, jäänteitä postihevosten talleista sekä ranta-aittojen perustuksia. Lisäksi Storskärin itärannalla on vanhan tunnusmajakan raunio. Storskärin ja Ebbskärin välisessä notkelmassa on hyvin säilynyt kivisilta, joka liittyy 1880-luvulla rakennettuun pengertiehen. Ebbskärin pohjoisrannalla on moderni merivartioasema. Norrskäriä ympäröi avomeri, ja puuttoman saaren majakkayhteisö näkyy kaikkialle saarelle sekä kauas merelle. Norrskärin majakka on yksi 14:stä 1800-luvun kahdeksankulmaisesta tiilimajakasta. Majakkayhteisön vartijoiden rakennukset ovat ryhmittyneet tiiviisti tornin ympärille. Rakennukset ovat 1800-luvun tyyppipiirustusten mukaiset. Yhteisön vierellä on suuri luotsiasema. Ritgrundin moreeniluodon tunnusmajakka 1800-luvun lopulta on muutettu valomajakaksi, mikä kuvastaa merenkulun turvalaitteiden kehitystä. Ritgrund on maan ainoa puinen valomajakka. Sen vieressä on luotsivartiotupa, ja saarella kiteytyy luotsiaseman ja tunnusmajakan rakennusryhmien toiminnallinen idea. Enstenin louhikkoisen saaren ainoa rakennus on pyramidin muotoinen tunnusmajakka, joka on hirsirakenteiltaan ainutlaatuinen. Väylän kulkua osoittavan majakan suhde ympäristöönsä on säilynyt 1800-luvun kaltaisena. Yttre Uddskärin luotsivartiotupa liittyy Krimin sotaa seuranneeseen jälleenrakennusvaiheeseen. Julkisivuiltaan se on yhä tyyppipiirustusten mukainen harvinaisuus. Myös viereinen uudempi vartiotupa 1920-1930-luvulta on julkisivuiltaan alkuperäisessä asussaan. Ympäristössä on myös pitkällä aallonmurtajalla suojattu satama sekä uudempaan vartiotupaan liittyvä talousrakennus. MAALAHTI Rönnskärin luotsiasema ja tunnusmajakka on hyvä esimerkki merellisestä virkamiesyhteisöstä. Poikkeuksellisen suureen rakennuskantaan kuuluu rakennuksia lähes 200 vuoden ajalta. Rönnskärin tunnusmajakka on Suomen vanhin säilynyt puinen merimerkki. Punaiseksi maalattu, lähes 22 metriä korkea tunnusmajakka muistuttaa kellotapulia. Saaren kaksi luotsiasemaa 1800-luvulta ovat pitkiä yksikerroksisia puutaloja, joissa on matalat tähystystornit. 1967 rakennettu luotsi- ja merivartioasema on kaksikerroksinen tiilirakennus. Lillsandenin hyvin säilynyt ja tyyppinsä viimeinen loistonhoitajayhteisö 1900-luvun alusta sijaitsee kallioluodolla Rönnskärin ulkosaaristossa. Sen edessä on hoitajien työkohteena ollut Lillsandenin pohjaloisto, joka on hyvin säilynyt. Lillsanden kuvastaa automaattisten loistomerkkien ensimmäistä käyttövaihetta ja sen myötä syntyneen ammattiryhmän toimintaa. Strömmingsbådan on avomeren laidalla pieni kallioluoto, jonka majakkayhteisön rakennuskanta on historiallisesti kerrostunut ja monipuolinen. 1800-luvun tyyppipiirustuksin toteutetut rakennukset seurailevat kallion muotoja ja peittävät suuren osan luodosta. Kohteessa kiteytyvät historiallisille majakkayhteisöille tyypilliset piirteet, kuten merellisyys, eristyneisyys sekä karu ja rajallinen elinympäristö. Majakka kuuluu 1800-luvun lopun rautamajakoihin, mutta on yksilöllinen ja säilynyt 1800-luvun lopun asussa myös paikoin kiinteän sisustuksen osalta (esim. Fressnel-linssistö). Viimeisintä rakennusvaihetta edustaa 1940-luvulla valmistunut suuri asuinrakennus. Majakkayhteisön rakennukset ovat miehitetyn majakan aikaisessa asussa ja hyvässä kunnossa. Ne heijastelevat majakanvartijan toimintaympäristössä tapahtuneita muutoksia koko ammattikunnan historian ajalta. KORSNÄS Svettgrundin merimerkki osoittaa Moikipään eteläpuolelta Bergöhön ja Vaasaan johtavan väylän alkupisteen. Pohjanlahdelle tunnusomainen puinen pooki on ainoa maassamme säilynyt suurikokoinen riukumerkki. Lähes 18 metriä korkea riukumerkki, joka muistuttaa terävähuippuista pyramidia, on pystytetty moreeniharjanteen korkeimmalle kohdalle. Merkin runko muodostuu sydänpuusta ja sen vinotuista ja merkkikuvio yläosaan punaiseksi maalatusta rombikuviosta.
MUSTASAARI Valassaarten vaarallisilla vesillä oli jo ennen valomajakan aikaa puinen tunnusmajakka. Laivaliikenteen vilkastuttua 1850-luvulla merenkulkijat vaativat seudulle valomajakkaa. Hanke eteni, kun Valassaarten matalikoilla haaksirikkoutui viisi alusta 1879. Itämeren maissa oli käytössä rautaelementeistä koottuja ristikkomajakoita, jollainen tilattiin 1884 myös Valassaarille. Majakan suunnitteli ranskalainen toiminimi Henry Lepaute, joka rakensi muutamia vuosia myöhemmin Pariisin Eiffel-tornin. Rakennustarvikkeiden siirtämistä varten tehtiin Ebbskärin ja Storskärin välille pengertie. Uuteen paikkaan pystytetyn majakan valo sytytettiin 19.11.1886. Valassaaret liittyvät myös Suomen sodan vaiheisiin. 1809 Uumajaan hyökänneet venäläisjoukot majoittuivat meno- ja tulomatkallaan Valassaarilla. Myrskyjen ja kylmän talven kiusaamilta sotajoukoilta jäi saarille nelisensataa vainajaa. 1930-luvulla sotilaiden luut kerättiin joukkohautaan, jonka merkiksi kerättiin kivikummeli. Valassaaret oli myös vuosisatojen ajan Ruotsin ja Suomen välillä liikkuneiden postinkuljettajien etappipaikka. Veneet purjehtivat Valassaarilta 17 merimailin päässä Ruotsissa sijaitsevaan Holmögaddiin. Talvella posti kuljetettiin hevoskyydillä. Norrskärin majakka rakennettiin Intendentinkonttorin suunnitelmien mukaan 1847. Luotsiasema valmistui 1900-luvun alussa. Majakanvartijat poistuivat Norrskäriltä 1980-luvulla, jonka jälkeen osa majakanvartijoiden rakennusten sisätiloista modernisoitiin. Ritgrundin luotsiasema syntyi 1800-luvulla. Tunnusmajakka rakennettiin 1863 ja muutettiin valomajakaksi 1945. Julkisivun materiaalit uusittiin 1990-luvulla. Enstenin tunnusmajakka valmistui 1882. Yttre Uddskäretin luotsiasema valmistui 1856. Vanha vartiotupa toteutettiin tyyppipiirustuksin ja rakennustyyppi oli aikanaan yleinen. Viereinen vartiotupa valmistui 1920-1930-luvulla. MAALAHTI Rönnskärillä oli Vaasan porvarien ylläpitämää luotsitoimintaa jo ennen Pohjanlahden merenkulkupiirin perustamista 1848. Tunnusmajakka rakennetiin 1784. Eräs perustajista oli todennäköisesti vaasalainen suurliikemies Abraham Falander, jonka nimi on kaiverrettu pookin sydänpilariin. Perimätiedon mukaan pookin hirsikehikko veistettiin ja koottiin Raippaluodossa ja siirrettiin sitten osina Rönnskäriin. Kruunu lunasti pookin ja saarella olleen luotsipaikan rakennukset 1848 merenkulkupiirin perustamisen yhteydessä ja Rönnskärin luotseista tuli valtion virkamiehiä. Vuonna 1865 saarella oli luotsivanhin ja kaksi luotsia, jotka luotsasivat aluksia Vaasan Palosaaren ja Rönnskärin välillä. Luotsitoiminta päättyi 1976. Lillsanden rakennettiin 1900-luvun alussa, kun valtio palkkasi saariston asukkaita sivutoimisiksi loistonhoitajiksi ja rakensi näille asunnon toimialueen tuntumaan. Ensimmäiset vartioimattomat loistot olivat olleet toiminnaltaan epävarmoja ja ne olivat vaatineet jatkuvaa huoltoa. Lillsandenin loisto valmistui 1907 ja loistonhoitajien rakennukset valmistuivat 1900-luvun alussa. Strömmingsbådanin rakennukset toteutettiin tyyppipiirustusten mukaan. Majakka valmistui 1885. 1900-luvun alussa vanha asuinrakennus siirrettiin Rönnskärille ja osa entisistä ulkorakennuksista muutettiin asuintiloiksi. KORSNÄS Svettgrundin merimerkki rakennettiin 1860. Merimerkki on kunnostettu Merenkulkulaitoksen toimesta.
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Norrskär)
Arkkitehti Erik Bryggmanin huvilat Turussa, Kaarinassa ja Naantalissa muodostavat kokonaisuuden, joka erinomaisesti kuvaa paitsi Erik Bryggmanin arkkitehtuurin, myös yleisemminkin suomalaisen modernin arkkitehtuurin tyylillistä muutosta klassismista funktionalismiin. Huvilat Turussa ja Kaarinassa kuuluvat myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia 1920-luvun lopulta 1970-luvulle. Turussa 1920-luvun lopulla toimineet arkkitehdit Alvar Aalto ja Erik Bryggman ovat vaikuttaneet merkittävästi funktionalismin läpimurtoon Suomessa. Huvila-arkkitehtuuri muodostaa Erik Bryggmanin laaja-alaisessa tuotannossa tärkeän, alan kansainvälisissä julkaisuissakin esitellyn osan. Villa Solinista on muodostunut tyylillisen kehityksen vedenjakaja 1920-luvun lopulla: klassisen arkkitehtuurin rinnalla näkyvät jo funktionalismin vaikutteet, jotka kirkastuvat 1930-luvun huviloissa. Turun ympäristön saarilla olevat Bryggmanin 1920-1940 -luvulla suunnittelemat huvilat ovat Hirvensalossa Villa Ekman ja Villa Solinin vierasmaja, Ruissalossa Villa Warén sekä Kakskerran saarella sijaitsevat Villa Erstan ja Villa Staffans, Katariinanlaakson Villa Solin sekä Kaarinassa Kuusiston saarella oleva Villa Nuuttila. Huvilarakennukset on sijoitettu maaston muotoja erinomaisesti hyväksikäyttäen. Villa Haartman asuinrakennukseen liittyvine puutarhoineen sijaitsee Naantalissa.
Arkkitehti Erik Bryggmanin Turun ympäristöön suunnittelemat huvilat rakennettiin yksityiskodeiksi ja kesähuviloiksi 1920-1940-lukujen aikana. Ekmanin funktionalistinen huvila rantasaunoineen valmistui 1933, Villa Solin ja Villa Solinin vierasmaja 1929, paviljonkimainen Villa Erstan 1929, Villa Warén 1933, Kaarinassa sijaitseva Villa Nuuttila 1949 ja nykyisin seurakuntien leirikeskuksena toimiva omakotitalo Villa Staffans 1946. Naantaliin Axel ja Hedvig Haartmanille piirretty taiteilijakoti valmistui 1926.
Bryggmanin huvilat (Villa Nuuttila)
vallihaudat
Vallilan työväentalo
Lappi, Ismo
Laivasillankatu
Mäntsälän kirkonmäki muodostaa pitäjän kunnalliselämän historiaa edustavan monipuolisen kokonaisuuden, johon kuuluvat kirkko hautausmaineen, lainamakasiinit, entinen pitäjäntupa ja kunnantalo, entinen vanha toriaukio sekä Mäntsälänjoen varrella sijaitseva Mäntsälän kartano. Kirkonmäkeä hallitsee 1800-luvun lopulla rakennettu tornillinen tiilikirkko. Kirkon ulkomuurit ovat puhtaaksimuurattua tiiltä. Kivimuurin ympäröimällä, useaan otteeseen laajennetulla hautausmaalla on Kuhlefelt- ja Sederholm -sukujen hautakappelit. Ilmari Wirkkalan suunnittelema sankarihautausmaa on vuodelta 1946. Kirkonmäellä sijaitsevat hirsiset lainamakasiinit ovat peräisin 1800-luvun alusta ja entinen pitäjäntupa vuodelta 1854. Pitäjäntupa on rakennettu Mäntsälän ensimmäiseksi kunnantaloksi. Tiilinen kunnantalo on vuodelta 1936. Kirkonmäen maisemaan liittyy sen koillispuolella sijaitsevan Mäntsalän kartanon (Karlsberg) talouskeskus. Rakennuksia ympäröi vanha puisto. Puinen päärakennus 1780-luvulta on mansardikattoinen ja pihapiirissä on toinen pienempi asuinrakennus 1700-luvulta.
Mäntsälän kappeli kuului alkuaan Porvoon laajaan emäseurakuntaan. Pienen kappeliseurakunnan ensimmäinen kirkko rakennettiin todennäköisesti 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa Mäntsälän kylään mäelle, jolla myöhemmätkin kirkot ovat sijainneet. Mäntsälän nykyinen kirkko rakennettiin 1862-1866. Sen suunnitteli arkkitehti Jean Wik intendentinkonttorissa E.B. Lohrmannin johdolla. Mäntsälän pitäjäntupa valmistui 1854 ja kunnantalo 1936 Väinö Siikosen rakentamana. Pitäjäntupa toimi alkuperäisen käytön loputtua mm. sairas- ja ruumishuoneena, asuntolana ja kirjastona. Se muutettiin kotiseutumuseoksi 1965. Mäntsälän kartano muodostettiin 1600-luvulla viidestä tilasta. Päärakennus valmistui 1780-luvulla ja se sai nykyasunsa 1890-luvun korjauksessa.
Mäntsälän kirkonmäki
Vähäkallio toimi Rakennushallituksen pääjohtajana 1936-43.
Herttoniemen kirkko
Johannislundin lasitehdas on varhainen ja yksi pitkäikäisimpiä teollisuudenalansa edustajia maassamme. Suuren metsäomaisuuden varaan perustettu Johannislund sijaitsee harvaan asutulla metsäseudulla. Johannislundin rakennuskanta on rakennettu vuoden 1815 ja 1950-luvun välisenä aikana. Tuotantorakennuksista lasihytti savupiippuineen on purettu. Hirsiset asuinkasarmit, ns. Yli- ja Alipykninki, on rakennettu 1860-luvulla. Ruukinkartanon päärakennus 1870-luvulta on rakennettu matkan päähän loivalle mäelle. Johannislundissa on useita arkkitehti Toivo Paatelan suunnittelemia rakennuksia 1930-luvulta, ennen vuotta 1911 rakennettu koulu sekä alueen pohjoisosassa noin 1890 rakennettu työväen asuinrakennus.
Johannislundin lasitehtaan toiminta alkoi 1813. Paikka oli lasintuotantoon sovelias, sillä nummen hiekka sopi lasinvalmistukseen ja myös puuta oli ympäristössä runsaasti saatavilla. Paikalle ei johtanut laitoksen perustamisaikana kulkuyhteyksiä ja pitkät etäisyydet haittasivat laitoksen toimintaa. Johannislundin perustaja vänrikki J.B. von Torcken rakennutti tieyhteyden Kiikalan kirkolle. Johannislundin tuotantoon kuuluivat lasipullot, apteekkilasit, yksinkertaiset talouslasit sekä vihreä ja valkoinen ikkunalasi, jotka myytiin Turun seudulle ja Ruotsiin. Tärkeimmällä sijalla tuotannossa olivat alusta alkaen pullot. Lasitehdasta laajennettiin 1860-luvulla ja uudistettiin 1937, jolloin vanha hytti purettiin ja arkkitehti Toivo Paatela suunnitteli tehtaan uudisrakennuksen. Tehtaan omistajat vaihtuivat usein, mutta tehdas oli toiminnassa muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta vuoteen 1960 asti. Tehtaan viimeiset osat purettiin 1980-luvun alussa.
Johannislundin lasitehtaan alue
Säteilyturvakeskus
"On hiljaista. Se ei tarkoita, Katariina miettii, ettei kuuluisi yhtään mitään. Hiljaisuus on kuin valkea väri, siinä on loputtomasti vivahteita. Tyypillinen hiljaisuus Suomenlinnassa on tällaista. --- Helsinkikin on ääni, kaukainen jyly." (S. 10.)
Katariina asuu perheineen Suomenlinnassa.
Kärppä etsiskelee kadonnutta Sirje Larssonia Pakilasta, välillä Dollari-Pakilasta, välillä Rupla-Pakilasta
Nikolan talossa on Pohjois-Pohjanmaan jokilaaksojen suurille talonpoikaistaloille tyypillinen, hyvin säilynyt umpipiha. Nikolan talo kuuluu Ylipään kylään. Siikajoen länsitörmällä sijaitsevan talouskeskuksen ympärillä on laajat peltoaukeat. Nikolan umpipihan muodostavat joen suuntainen pitkä päärakennus, kaksikerroksinen talli, L-kirjaimen muotoinen tiilinavetta, meijeri, maitohuone, pikkupuoji sekä päärakennuksen linjaan lisätyt sauna ja kaksi aittaa. Pihapiirin ulkopuolella on vanhoja aittoja ja vajoja. Päärakennus on vuorattu 1800-luvun lopun tapaan, muut rakennukset ovat hirsipintaisia.
Siikajoen Nikolan tila on ollut samalla suvulla 1730-luvulta lähtien. Nikolan päärakennus valmistui 1873. Päärakennuksen pohjoispuolella olevalla pikkupuolella toimi kansakoulu 1920-luvulla. Navetta valmistui 1911.
Nikolan umpipiha
Perustuu Virpi Hämeen-Anttilan romaaniin.
Muuntamo D25
Pieni rapattu tiilirakennus Länsi Mustasaaren sillan pielessä rakennettiin rakennusrekisterin mukaan vuonna 1929. Nykyään käyttämättömänä seisovaa taloa on käytetty mm. rappaus- ja maalauskokeiluihin. Seija Linnanmäki 1994
Luhangan vanha kirkko on edustavimpia esimerkkejä kirkkoarkkitehtina poikkeuksellisen tuotteliaan arkkitehti Josef Stenbäckin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa piirtämistä puukirkoista. Kangastenmäellä sijaitseva puukirkko, jota on paikallisesti kutsuttu Luhangan lumilinnaksi, toimii kesäkirkkona. 1500 hengelle rakennetussa hirsikatedraalissa on kuorin puoleisessa päässä runkohuoneen korkuinen poikkilaiva ja länsipäässä torni. Korkeaa kirkkosalia reunustavat lehterit. Alkuperäisessä asussaan säilyneessä kirkossa ei ole tehty mitään oleellisia muutoksia. Urkurakentaja Albanus Jurvan 1897 tekemät urut ovat hyvin säilyneet, joskaan eivät täysin alkuperäisessä muodossaan.
Sysmän kappeliksi 1766 erotetun Luhangan edellinen kirkko ja siihen kuulunut erillinen tapuli purettiin uuden kirkon valmistuttua. Seurakunta itsenäistyi 1864. Arkkitehti Josef Stenbäckin 1880-luvun lopulla tekemien piirustusten mukaan rakennettu kirkko valmistui 1893. Rakennusmestarina toimi Jakob Östman. Kirkko jäi pois ympärisvuotisesta käytöstä sen läheisyyteen 1958 valmistuneen arkkitehti Einari Teräsvirran suunnitteleman yhdistetyn kirkon ja siunauskappelin rakentamisen jälkeen. Kirkossa tehtiin 1986-1987 sisä- ja ulkomaalaus tamperelaisten arkkitehtien Maarit ja Aarni Holttinen suunnittelemana.
Luhangan vanha kirkko
Palo, Tauno
Viitalan ja Kihniän kylät Seinäjoen yläjuoksulla edustavat Pohjanmaalle tyypillistä ja hyvin säilynyttä jokilaakson kyläasutusta, jossa eri-ikäinen rakennuskanta on ryhmittynyt nauhamaisesti peltomaiseman keskellä virtaavan jokiuoman ja raitin varrelle. Viitalan rivikylän alkaa Peräseinäjoen kirkonkylän pohjoispuolelta. Kylän halki kulkee Seinäjoen jokiuomaa noudatteleva maantie, jonka molemmilla puolin talot ovat tiuhana nauhana. Viitalan kylän osa-alueita ovat vanhojen kantatilojen mukaan Pappilanmäki, Flinkkilänmäki, Kanto, Annala ja Koivistonmäki. Tiivein ja yhtenäisin raittinäkymä on kylän etelälaidalla Pappilanmäen ja Koivistonmäen alueilla, missä päärakennukset ovat pitkä julkisivu tien suuntaisesti. Raitin varressa ovat Pappilan päärakennus, rippikoulutupa, Peräseinäjoen ensimmäinen kansakoulu, Flinkkilän ja Keski-Flinkkilän päärakennukset, jotka on rakennettu 1800-luvun loppupuolella. Kihniän kylä on sijoittunut kapealle peltonauhalle Kihniänjoen ja jokea seuraavan maantien varrelle sekä metsänrajaan. Avoimen maaston ansiosta kaikki tilakeskukset ovat näköyhteydessä toisiinsa. Komeita esimerkkejä pohjalaisesta rakennuskulttuurista on Yli-Kihniän, Rinta-Kihniän, Viitasaaren, Tuovilan, Kallio-Kujalan tiloilla sekä seurojentalon ympärillä Niemenmäessä. Seurantalo Sampola on edustava jugendrakennus joenmutkan puistomaisessa ympäristössä. Kylän etelälaidalla on koulu, jonka pihapiirissä on kaksi koulurakennusta.
Ilmajoen pitäjän takamaihin kuuluneen Seinäjoen yläjuoksun rannat saivat pysyvän asutuksen vasta uuden ajan alkupuolella. Peräseinäjokena tunnettu alue muodosti oman asutussaarekkeen, jonka erotti Kyrönjokilaakson vanhasta asutuksesta laaja, asumaton suoalue. Kyläasutus Seinäjoen ja sen sivuhaaran, Kihniänjoen varrelle muodostui vasta 1600-luvun alkupuolella. Vanhempien asutusseutujen väliin jäävän Peräseinäjoen liikenneyhteydet paranivat 1800-luvulla, jolloin raivattiin maantiet Alavuden, Seinäjoen ja Jalasjärven suuntiin. Tätä ennen kylän suuntainen Seinäjoki oli tärkeä liikenneväylä Ilmajoen suuntaan. Kihniän kylän tunnettu historia alkaa 1600-luvun puolivälissä. Kihniän kantatalo sijaitsi joen länsipuolella mutkapaikassa Rinta-Kihniän kohdalla. Kantatalo jaettiin 1700-luvun lopulla Ala- ja Ylä-Kihniäksi. 1800-luvulla tiloista erotettiin Mäki- ja Rinta-Kihniä.
Seinäjokivarren kyläasutus (Viitala)
Missä Helsingin alueen asunnottomat ovat? Helsingin asunnottomat ovat hajautuneet ympäri Helsinkiä. Tämä selviää Hannu ja Juha Suvannon mielenkiintoisesta sosiaalialan koulutusohjelman opinnäytetyöstä "Maastossa asuvat - Etnografinen tutkimus vuosina 2002-2004 Helsingin alueella maastossa asuneista henkilöistä". Ympäri Helsinkiä on asunnottomien tukipisteitä ja kohtaamispaikkoja.
Laihanen, Veikko
Centre Culturel France
Kivikon kukkula
Vilppulan ja Kolhon rautatieasemat (Kolhon rautatieasema)
"Myöhemmin syksyllä me saatiin ruveta käymään sunnuntaina iltapäivällä Apollon leffassa meidän lähellä. Siellä kävi melkein kaikki sen kulman lapset ja nyt mekin päästiin sinne mukaan." (s. 50)
"Tulin Uudenmaankadulle ja näin Otavan jugendtalon, sen karkean graniittijulkisivun, seinästä esiin pyörähtävän kellon. Muistin, kuinka olin sopinut ensimmäisen tapaamiseni kustannustoimittajan kanssa, pelästynyt kadulla talon mahtavaa seinää, melkein paennut paikalta. Näin jälkeenpäin ajatellen tuo kauhu tuskin liittyi pelkästään talon jyhkeään olemukseen; ehkä minulla jo silloin oli aavistus siitä mitä taloon astuminen voisi tarkoittaa, siitä mikä voisi viedä ihmisen mukanaan, harhauttaa elämän perinpohjaisesti, avata maailman, josta ei voinut palata. Tuota kummallista kauhua lisäsi talon vahtimestari, joka istui moitteettomassa pikkutakissaan lasin takana, pienessä kopissa heti sisäänkäynnin jälkeen, ja vaati kaikkia tulijoita kirjaamaan paperille nimen ja vierailun syyn."
Päähenkilö menee kustannusosakeyhtiö Otavaan (Uudenmaankatu 10) etsimään tietoja Raija Siekkisestä.
Lindstedt, Sirkka
Osoite
Arkkitehti Veikko Larkaksen Enontekiöön toisen maailmansodan jälkeen suunnittelema Hetan kirkko, muu julkinen rakentaminen ja asuntolakoulut edustavat jälleenrakennuskauden arkkitehtuurisuunnittelua Lapin kunnassa, jonka rakennuskannasta suurin osa tuhoutui Lapin sodassa. Hetan kirkko on saamelaisväestön tärkeimpiä kirkkoja ja asuntolakoulut tyypillisiä nimenomaan Lapissa, jossa koulupiirit olivat laajoja ja koulumatkat pitkiä. Pohjoisen ja läntisen Lapin kuntien keskustaajamia ja kirkonkyliä leimaa toisen maailmansodan jälkeinen jälleenrakentaminen usein yksittäisinä rakennuksina uudemman rakennuskannan joukossa. Enontekiön kirkko on rakennettu 1949-1952 sodassa tuhoutuneen kirkon paikalle. Arkkitehti Veikko Larkaksen suunnittelema kirkko ja sen 30 metriä korkea kellotorni ovat Hetan kirkonkylän maisemallisia maamerkkejä vesistön ja vaaranrinteen välissä. Kirkon alapuolisessa rinteessä on Larkasen suunnittelema Hetan nykyinen ala-aste, joka on ollut alkuaan asuntolakoulu. Larkaksen suunnittelemista kouluista kolme oli asuntolakouluja - Hetan lisäksi Karesuvannon ja Palojoensuun koulut. Vastaava esimerkki jälleenrakennuskauden julkisesta arkkitehtisuunnittelusta ovat Antero Pernajan suunnitelmin toteutettu Pellon kirkko ja L.E. Hansténin suunnittelema, 1952 valmistunut Pellon ala-aste.
Lapin sodassa Enontekiön rakennuskannasta tuhoutui noin 90 %. Myös Hetan kirkko, joka oli Enontekiön seurakunnan itsenäistymisen ajalta 1862, tuhottin Saksan armeijan vetäytessä toisen maailmansodan loppuvaiheessa Suomesta. Sodan jälkeen rakennustoiminta oli materiaali- ja tarvikepulan vuoksi säännösteltyä ja sitä johti kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasiain osasto KYMRO, jonka alaisena Lapin rakennuspiiri toimi päällikkönään arkkitehti Ferdinand Salokangas. Enontekiön kunnalle sen ajan julkiset rakennukset suunnitteli arkkitehti Veikko Larkas. Hetan kirkko vihittiin käyttöön 1952. Kirkon rakentamiseen saatiin huomattavaa rahallista avustusta Amerikan luterilaiselta kirkolta. Urut saatiin lahjaksi Länsi-Saksalta 1958. Alttariseinä, jonka mosaiikkifiguurit kuvaavat ylösnoussutta Kristusta siunaamassa Lapin maata ja kansaa, on taiteilija Uuno Eskolan käsialaa. Saarnatuolin puuveistokset suunnitteli taiteilija Mikko Hovi ja kirkkoon hankittiin Paavo Tynellin suunnittelemat kattokruunut. Punahonkaisen kastepöydän lahjoitti Lapin rajavartioston 3. komppania. Kirkon ulkopuolen kunnostustöitä tehtiin 2005 ja sisäpuolen 2006.
Enontekiön jälleenrakennuskauden julkinen rakentaminen (Hetan koulu)
Patumäki, L.
Nylands Nation
Laitilantie, Kaarela
Helsingin tuomiokirkko on Turun tuomiokirkon ohella valtakunnan juhlavin pyhättö. Sen piti olla arkkitehti Carl Ludvig Engelin unelmien täyttymys, mutta suunnitelmia muutettiin moneen otteeseen ja itse rakennuskin valmistui vasta 12 vuotta hänen kuolemansa jälkeen.
Janne kulki Korkeavuorenkatua kaulukset pystyssä. Hän oli ohittamassa Maxillia, kun huomasi jotakin tuttua lasin läpi. Hän puuskahti huvittuneena ja meni sisään. Janne käveli baaritiskille ja yllätti Martin istumasta oluttuopin äärellä. Martti katsoi pojanpoikaansa vähän syllisenä ja yllättyneenä.
Kotikatulaisten kantapaikka, siellä käyvät niin Janne ja Teemu kuin isoisä Martti Mäkimaakin.
Nya svenska läroverket
'Työkaveri Kari oli kertonut hänelle, että eduskunnan väestönsuojaan oli rakennettu ihan oikea kuntosali. Mutta sieltä piti kulkea verkkareissa ja kassin kanssa kuntohuoneelle edelliseen kerrokseen jos halusi myös saunaan ja uimaan.' (s. 15)
Karoliina on saanut vihjeen työkaveriltaan Eduskunnan kuntosalista.
Heinolan maaseurakunnan kirkkomaisema kuvastaa kirkonkylien historian vaihetta, jolloin kirkko, pappila ja muutama kantatalo muodostivat kirkonkylän ytimen ennen maakaupan vapautumista. Heinolasta Mikkeliin johtaneen vanhan maantien varrella olevan kirkkomaiseman rakennuksia ovat Heinolan maaseurakunnan 1700-luvun puolivälissä rakennettu ristikirkko ja tapuli, Kotajärven rantaan rajautuvassa peltomaisemassa oleva pappila ja 1960-luvulta peräisin oleva, havumetsään taitavasti sovitettu seurakuntatalo. Maisemaa muovaavia tärkeitä elementtejä ovat kirkkoa ympäröivä hautausmaa, pappilan puutarha sekä Kotajärvi ympäröivine rantapeltoineen, Pikoinlampi ja siihen jyrkästi laskeutuva, havupuita kasvava harju. Suuren hautausmaan laidassa oleva kirkko on pohjamuodoltaan tasavartinen ristikirkko, jossa on itäsuomalaiseen tapaan ulospäin kapenevat ristivarret. Ristivarsien päistä aumatun kuvioidun paanukaton lappeet ovat lievästi kaartuvat. Katon keskellä on ristiin päättyvä viiritanko. Kirkkosalissa on kaarevat lautaholvit ja ristikeskuksessa välikattokupoli. Kiinteä sisustus on kokonaisuudessaan 1930-luvun korjauksen mukaisessa asussa. Hautausmaan laidassa oleva kaksikerroksinen kellotapuli on yleishahmoltaan intendentinkonttorin yksinkertaista uusklassismia ja kelloluukkujen ja ovien osalta kansanomaista 1700-luvulta periytyvää kustavilaisuutta. Pappilan pihapiiri muodostuu 1860-luvulla rakennetusta pappilasta ja pihaa alkuaan reunustaneista sivurakennuksesta ja pitkästä aitasta. Sivurakennuksen jatkeeksi on 1990-luvulla rakennettu toinen identtinen sivurakennus. Piharakennukset muodostavat selkeän rajan pihapiiriä ympäröiville teille.
Hollolan emäseurakuntaan 1630 luvulla erotettu Heinolan kappeli itsenäistyi 1848. Heinolan kaupunkiseurakunta erotettiin siitä 1917. Heinolan maaseurakunnan kirkko on valmistui 1755 ja rakennettiin todennäköisesti kirkonrakentaja August Sorsan johdolla. Kirkkoa korjattiin 1933 arkkitehti Kauno S. Kallion suunnittelmin. Kellotapuli rakennettiin intendentinkonttorissa 1831 laaditun piirustuksen mukaan rakennusmestari Erik Leppäsen johdolla 1834. Seurakuntatalo valmistui 1965 arkkitehti Arno Savelan suunnittelemana.
Heinolan maaseurakunnan kirkkoympäristö
Nyyssönen, Arto
Bastioni Polhem
Bastioni Polhemin rakennustyöt käynnistyivät vuonna 1752. Ensimmäisen vuoden työ käsitti pääasiassa louhintaa, mutta jo seuraavan vuoden aikana saatiin bastionin harmaakiviosa lähes valmiiksi. Kasemattien ja muurinharjojen vesieristystyöt jatkuivat kuitenkin vielä kaksi seuraavaa vuotta, aina vuoteen 1755. Bastionin oikea kylki muodostui yksinkertaisesta puolustusmuurista, jossa oli kolme tykkiaukkoa, ja se jatkui kohti olkakulmaa korkeampana bonettina. Tämän takana, osittain olkakulmassa, oli holvattu kasematti, jossa oli kaksi tykkiaukkoa. Oikeassa siivessä oli neljä huonetta ja kaksi eteistä olkakulman kasematin lisäksi. Nämä jäivät vuonna 1755 päättyneen rakennusjakson jälkeen holvaamattomiksi ja katettiin tiilellä vahvistetulla palkkirakenteella ja lautakatolla. Tilat oli ilmeisesti alun alkaenkin tarkoitettu hyötykäyttöön enemmän kuin puolustuskasemateiksi, mistä syystä niiden merenpuoleiset ampuma-aukot olivat suorakaiteen muotoisia ja saatettiin näin helposti varustaa ikkunoin tai luukuin. Oikean siiven rintavarustuksessa ei ollut tykkiaukkoja ja ampumatasanteen korvasi edellä mainittu katto. Vasemman siiven kallioseinämän jatkeeksi rakennetussa puolustusmuurissa oli neljä tykkiaukkoa ja vasemmassa kyljessä kaksi kasemattia, jotka jäivät ensimmäisen rakennusvaiheen päättyessä holvaamattomiksi. (Vasemman kyljen historia on käsitelty erikseen kohdassa Polhemin kasematit /paja 51 a). Bastioni Polhemin rakennustyöt pysähtyivät useaksi vuodeksi vuoden 1755 jälkeen. Tähän oli osittain syynä Ruotsin liittyminen Pommerin sotaan vuosina 1757-1762, jolloin kaikki Viaporin rakennustyöt telakkaa lukuunottamatta olivat lähes täysin pysähdyksissä. Rakennustyöt saatiin uudelleen käyntiin vuonna 1763. Oikean siiven kasematit muutettiin työvankien majoitustiloiksi ja varustettiin ikkunoin ja takkauunein. Samana vuonna alettiin oikean siiven eteläisen osan päälle rakentaa kaksikerroksista tiilistä varuskuntapaviljonkia (Garnizons Pavillionen). Ratkaisu oli linnoitusteknisesti hyvin yllättävä -korkean rakennuksen julkisivu oli merelle päin täysin suojaamaton, oivallinen maalitaulu. Rakennuksen mahdollinen puolustautuminen oli kuitenkin otettu huomioon rakennussuunnitelmassa : eteläpäätyyn tehtiin kivääriaukot. Varuskuntapaviljongin ensimmäinen rakennusvaihe toteutettiin vuoden 1763 aikana ja rakennus tuli varuskunnan upseeriston käyttöön. Valmistunut rakennus käsitti noin puolet koko vasemman siiven pohja-alasta, vasempaan siipeen jo aiemmin rakennetut tilat jäivät edelleen yksikerroksisiksi. Paviljongin laajennustyöt käynnistyivät vuonna 1767 ja ne saatettiin päätökseen vuonna 1770. Ensi vaiheessa oikean siiven pohjoisosan kasemattien tilapäinen katto purettiin ja tilat holvattiin. Ne muodostivat nyt uudisrakennusosan kellarikerroksen. Laajennusosa rakennettiin samaan korkeuteen vuonna 1763 rakennetun paviljongin kanssa ja yhdistettiin tähän. Aiemmin rakennetun osan katto purettiin ja molemmat rakennusosat saivat yhtenäisen ullakkokerroksen, joka oli korkeampi kuin molemmat asuinkerrokset yhteensä. Varuskuntapaviljongin pohjakaava perustui keskikäytäväratkaisuun ja sisätilat olivat hyvin samanlaiset molemmissa kerroksissa. Alakerroksessa keskikäytävä oli holvattu, muut välipohjat olivat puuta. Rakennuksessa oli kaikkiaan kolme porrashuonetta. Bastioni Polhemin oikean kyljen rakennustöitä jatkettiin samanaikaisesti paviljongin rakennustyön kanssa. Työ käsitti pääasiassa ampumatason eristeiden ja rakenteiden viimeistelyä. Ruotsalaisen kauden lopussa ei bastioni Polhemissa tehty enää merkittäviä muutostöitä. Viimeinen rkennustyö oli vasemman siiven ja kyljen rintavarustuksen ampuma-aukkojen umpeenmuuraus vuonna 1804. Venäläisen kauden alussa rakennus oli yhä käytössä pääasiassa upseeriston asuinrakennuksena. Oikean siiven kellarikasematit, jotka olivat ruotsalaisella kaudella olleet vankilakäytössä, otettiin pääasiassa varastokäyttöön. Yhteen niistä sijoitettiin leivinuunilla varustettu keittiö. Toisinaan huoneita käytettiin myös työpajoina tai tilapäisesti majoitukseen. Tässä tarkoituksessa niihin tehtiin puulattiat ja seiniä paneloitiin lautavuorauksella, myös uuneja kunnostettiin. Vuosina 1835-39 kasemattien ampuma-aukot muurattiin uudelleen ja niitä laajennettiin. Varsinaisessa paviljonkirakennuksessa suurin venäläisellä kaudella tehty muutostyö oli korkean ullakkokerroksen purkaminen ja korvaaminen matalahkolla satulakatolla. Rakennukseen tehtiin samassa yhteydessä ensimmäinen peltikatto. Krimin sodan pommituksesta Polhemin paviljonki selvisi ilmeisesti suhteellisen vähin vaurioin, ainoastaan ullakkokerros paloi. Rakennus kunnostettiin vielä asuttavaan kuntoon ja siinä asuttiin aina vuoteen 1864 asti, jolloin se purettiin. Vaikka rakennuksen purkaminen tapahtuikin vasta näin paljon pommituksen jälkeen, olivat sen purkamisen syyt strategiset : korkea, puisin välipohjin varustettu rakennus ei voinut sijaita linnoituksen uloimmalla puolustusvyöhykkeellä. Sodan jälkeen alkoi Viaporin linnoitushistoriassa kokonaan uusi kausi, joka toi mukanaan uudentyyppiset maapatterit ja pomminkestävät kasarmit, vanha kasarmi sai väistyä näiden tieltä. Vuoden 1864 jälkeen alettiin rakentaa nk." pitkän aikavälin" patteria, joka nimettiin bastionin mukaan Polhemin patteriksi. Ruotsalaisaikaiset harmaakiviosat jätettiin purkamatta ja ne jäivät osaksi uutta patteria. Bastionin olkakulman tähän asti avoin kasematti muurattiin umpeen tiilellä ja siihen jäi vain pieni oviaukko. Oikean siiven kellarikerroksessa tehtiin eräitä väliseinä-, ikkuna- ja ovimuutoksia. Maapatteria varten rakennettiin kivinen tukimuuri oikean siiven kasemattiosan eteen linnoituksen sisäpuolelle, ja kahdesta kasematista järjestettiin uloskäynti tämän vallinosan lävitse. Vuonna 1867 maapatterille oli sijoitettu 3 8 " rihlatykkiä. Patterin rakennustyöt jatkuivat vuosina 1877-78, jolloin sen rintavarustusta korotettiin, entiset tykinperustat korvattiin neljällä maarakenteisella tykkipankolla ja patteriin rakennettiin ammuskomerot. Ruotsalaisaikaiseen kasemattiosaan sijoitettiin lennätinasema sota-ajan käyttöä varten. Suomalaisen kauden aikana bastioni Polhemin kasematteja käytettiin puolustusvoimain varastona aina toisen maailmansodan loppuun saakka, minkä jälkeen ne ovat olleet tyhjillään. Vuosina 1942-43 bastionin vasemman siiven ulkomuuria korjattiin Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta ja vasen kylki kunnostettiin Pohjoismaisen taidekeskuksen rakennustyön yhteydessä 1980-luvun alussa. (Ks. B 51 a). Muilta osin bastionia ja siihen liittyvää maapatteria ei ole kunnostettu ja ne ovat tällä hetkellä melko huonossa kunnossa. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun alkupuolella 27 Rakennusnumero vuonna 1927 B II 88 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 10 a, 10 b, 13, V 54, 68, 79, 113, 125, 133, 175, 362, 274, 375, 378 MV SL Rakhist. Heiskanen, Seppo, 1983. Bastioni Polhem MV SL kopio Sveaborgsinventariet 1766 MV SL VIK 565-613, 1042-1052
"Keihäsaidan läpi minä näin punaisen Katolisen kirkon, missä olimme kerran Hanna-tädin kanssa käyneet katsomassa jouluseimeä, ja mietin mahtaisiko Hanna-täti auttaa, jos ajattelisin häntä oikein keskittyneesti - mutta siinä samassa kirkon oven yläpuolella seisova piispa Henrik kohotti sauvansa ja osoitti sillä meitä. Ja Paavali liiteli oven vasemmalta puolelta ilman halki ja torjui pitkällä miekallaan ilvekset. Sitten oven oikealla puolella seisova Pietari tuli avaimiaan kalisutellen ja avasi pienen Kaivarin puoleisen portin, jota emme olleet koskaan aiemmin huomanneet." (s. 149-150)
Lukander, Minna
Tuusulan reservikomppania
Näkkälän talvikylä sekä Kalkujärven ja Pöyrisjärven kesäkylät edustavat maassamme pisimpään täyspaimentolaiseen poronhoitoon perustuneen saamelaisasutuksen vuotuismuuton elinympäristöjä Käsivarren Lapin karulla ja harvaan asutulla tunturiseudulla. Talvi- ja kesäkyläjärjestelmä perustuu paimentolaisen poronhoidon edellyttämään vuotuismuuttoon laidunkierron ja kalastusmahdollisuuksien toteuttamiseksi eri vuodenaikoina. Kesäkylät sijoittuvat ylemmäs tunturialueille. Nykyisen Enontekiön saamelaisasutus sijoittuu Tornion Lapin vanhojen siitojen eli Rounalan, Suonttavaaran ja Peltojärven lapinkylien alueelle. Näkkälän kylä sijaisee pienen Näkkäläjärven pohjoisrannalla laajojen erämaiden keskellä. Maisemiltaan vaikuttavassa ympäristössä sijaitsevan kylän rakennuskanta koostuu pienikokoisesta, vapaasti saamelaisen rakentamistradition mukaan sijoitetusta rakennuskannasta. Kylän eteläosassa Näkkäläjärven länsirannalla on Näkkälän seitakivi. Näkkälästä lähtee Pöyrisjärvelle noin 15 km mittainen polkutie. Lähellä Norjan rajaa sijaitsevan Pöyrisjärven eteläpuolella, pienen lammen rannalla on vanha saamelaisten kesäkylä, joka harmaine rakennuksineen muodostaa yhtenäisenä säilyneen kokonaisuuden. Alue on käytössä edelleen, se on Näkkälän paliskunnan Jauristunturin itäkyläläisten aluetta. Kalkujärvi on vanha Maggojen ja Näkkäläjärven sukujen kesäasuinpaikka, jossa on asuttu ja paimennettu poroja 1900-luvun alusta asti. Nykyisin se on Jauristunturin itäkyläläisten kausiasuinpaikka, jossa asutaan kevättalvella paimennusaikana. Syystalvella siellä asutaan ettoaikana eli kun kootaan poroja. Asuintupia on 9, aittoja 12. Kylän ympäristössä on paljon vanhoja kota- ja asuinsijoja sekä lypsy-ja merkitysniemiä. Ensimmäiset tuparakennukset ovat 1920-luvulta. Pöyrisjärven kylä on valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Suomen läntisellä saamelaisalueella poronhoitoon perustuva saamelaisasutus keskittyi Itä-Enontekiön mäntymetsävyöhykkeelle sekä Könkämäenon - Muonionjoen varrelle. Enontekiön tunturialueiden saamelaisasutuksen muuttoasutusjärjestelmää säätelivät poronhoidon mukaiset vuotuiskiertotarpeet. Kun Suomen suuriruhtinaskunnan ja Norjan valtakunnan väliset rajat sulkeutuivat 1852, joutuivat jutaavat saamelaiset valitsemaan, minkä valtion asukkaiksi he asettuivat. Rajojen sulkeutumisen jälkeen Pöyrisjärvi toimi paimentolaissaamelaisten kesäasuinpaikkana ja talvisin siirryttiin porojen kanssa outamaille Hetan ja Näkkälän kylän lähistöille. Kalkujärven kylä vakiintui kesäpaikaksi 1900-luvun alussa. Kesäkylät olivat myös hillastuksen ja syyskalastuksen tukikohtia. Pöyrisjärven käytön huippu ajoittui 1910-1940-luvuille, jolloin alueella kävi myös suomalaisia talollisia sesonkikalastusmatkoillaan.
Enontekiön saamelaisasutuksen talvi- ja kesäkylät (Pöyrisjärvi)
Laurila, Ulla-Maija
Renvallinkuja
Kampin keskus
Pyhäjoen Kaukon, Jokipuojin ja Parhalahden vanhat kalarannat kertovat alueen kalastusperinteestä. Pohjanmaan jokien suualueilla on tiiviisti rakennettuja venerantoja ja vaja-alueita, jotka ovat tyypillisiä nimenomaan Pohjanmaan merikalastukselle. Pyhäjoella on kolme kalasatamaa, jotka käsittävät useita kymmeniä venevajoja, verkkovajoja ja kala-aittoja. Pyhäjoen suussa on Jokipuojin kalaranta, joen pohjoisrannalla on Kaukon kalalanssi. Liminkaojan varrella Parhalahden kalarannassa on kolmisenkymmentä pientä kalavajaa ja -aittaa. Kylien jakokuntien rakentamat kalasatamat ja venerannat muodostavat pitkin jokivartta levittyviä tiiviitä rakennusryhmiä. Rakennusryhmien sisällä on pieniä aukioita ja kalastukseen liittyviä rakennelmia. Ranta on kylien yhteismaata ja rakennukset kunkin talon omia. Rakennuksia on salvottu hirrestä, osa on lautarakenteisia. Monet on katettu malkapuilla, laudalla tai oljilla.
Pyhäjoen Kaukon, Jokipuojin ja Parhalahden kalarannat ovat olleet samassa käytössä ikimuistoisista ajoista. Nykyisistä kalamaloista osa rakennettiin 1900-luvun alussa.
Pyhäjoen kalarannat (Kaukon kalalanssi)
Vuorimiehenkatu 35
Mistä ovat perua kortteleiden nimet kuten gaselli ja antilooppi? Malli on Tukholmasta, nimet valittiin eläinkunnasta. Kortteleita nimettiin lyhyen aikaa ennen 1800-luvun puoliväliä. Eläinnimet taisivat loppua jo ennen Töölöä.
Simo Salmisen esittämän kappaleen "Alle lujaa" kuvituksena Helsinkiä (mm. Hakaniemi, Esplanadi) tuulilasin takaa nähtynä.
Vakuutusyhtiö Pohjan talo, Lasipalatsi ja Rautatalo (Vakuutusyhtiö Pohja)
Tommi Lindh: Maankäyttö ja rakennuslain soveltaminen Volvo-Auton tapauksessa - tärkeä ennakkopäätös.
Von Schantzin huvila
"-- aina olen halunnut istua pitkän illan kanssasi kahden,/ kuten linnut lentävät,/ nojasin Kaisaniemen puiston muuriin/ ja katsoin leikkiviä lapsia. --" (s. 26)
Elokuvan Helenan kotikartano on Herttoniemen kartano, jossa vauhdikas kaksintaistelukin on filmattu.
"Ruumis löytyi Pasilan velodromin naisten pukuhuoneesta. Kuolinaikaa tarkennetaan vielä, mutta se on joka tapauksessa ilmeisesti ollut sunnuntaina kello kahdeksan ja kello kahden välillä. Vahtimestari tarkasti tilat aamulla ja löysi ruumiin omien sanojensa mukaan 14.02. Günther Baum on kuollut verenhukkaan, joka on aiheutunut oikean käden irtirepimisestä ja tästä seuranneesta valtimon ja laskimon aukeamisesta." (s. 48)
Saksalaisen freelance-urheilutoimittaja Günther Baumin ruumis löytyy Velodromin naisten pukuhuoneesta.
Konala
Karjalan kylä on keskiajalla kehittynyt Mynämäen pitäjän syrjäinen kylä, joka on ollut mylly- ja sahatoiminnan myötä maaseutupitäjän pieni kaupan ja liiketoiminnan keskus. Mynälahdelle laskevan Laajoen mutkassa sijaitsevassa Karjalankylässä on toiminut mylly, saha, meijeri ja kyläkauppa ja se kuvastaa syrjäisen maaseutukeskuksen kehittymistä maatalousvaltaisessa pitäjässä. Seudun pitkästä asutushistoriasta kertovat Laajoen varren kivikautiset asuinpaikat. Laajoen rannassa, 1600-luvulta periytyvällä kirkon paikalla, on kylän rukoushuone. Karjalan nykyinen mylly on rakennettu mahdollisesti 1920-luvulla, mutta paikalla tiedetään sijainneen myllyn jo 1700-luvulla. Mansardikattoisen, pystyllä peiterimoituksella vuoratun myllyn koneisto on säilynyt. Nykyinen mylly on ollut yhteisomistuksessa ja käytössä vielä sotien jälkeen. Myllyn vieressä on myllärin torppa. Perinteisesti avointa viljelysmaisemaa on hallinnut puurakenteisen, satulakattoisen sahan tiilipiippu. Sähkömoottorilla toiminut saha sijaitsee myllyn ja joen välillä. Vanhan kylätien varrella sijaitsevat mansardikattoinen, asuinkäyttöön muutettu meijerirakennus sekä entinen kyläkauppa. Kyläasutus on joen pohjoisrannalla. 1600-luvun kirkon paikalla seisova hirsirakenteinen rukoushuone on suorakaiteen muotoinen ja satulakattoinen. Julkisivu on koristettu listoituksilla. Kirkkotarhaa on laajennettu edellisen kirkon aikana 1833 ja kiviaitaa on uusittu 1900-luvun alkupuolella. Karjalan ja Vehmalaisten kappeliseurakuntien yhdistymisen ajalta periytyvä kirkko on rakennettu kylien puolimatkaan, seitsemisen kilometriä Karjalan kylästä etelään. Uusgoottilainen puukirkko on muodoltaan länsitornillinen pitkäkirkko. Rakennusaikansa asussa säilyneen kirkon runkohuoneeseen liittyy pitkillä sivuilla sakaristo ja eteishuone. Pohjaltaan neliömäinen torni on kaksinivelinen. Kirkkoa ympäröi vanha hautausmaa. Viereisessä hirsirakenteisessa lainamakasiinissa vuodelta 1891 toimii kotiseutumuseo.
Mynämäen pitäjän vanhin asutus seurasi Mynä- ja Laajoen rantoja ja Karjalan kylän alueelle syntyi asutusta 1200-luvulla. Vuoden 1692 piispantarkastuksen mukaan kylässä oli 16 talollista. Laajoesta saatiin vesivoimaa myllyihin, ja kylässä oli 1700-luvulla isompia myllyjä neljä. Karjalan kylään rakennettiin rukoushuone 1600-luvun loppupuolella ja Karjalasta tuli Mynämäen kappeliseurakunta 1797. Vanhalle kirkon paikalle valmistui uusi puukirkko 1801, mutta se purettiin, kun Karjalaan yhdistettiin Vehmalaisten kappeliseurakunta 1860. Uusi kirkko päätettiin rakentaa Karppisten kylään Suojoelle. Kirkko valmistui 1869 Georg Th. Chiewitzin suunnitelmin. Omaksi seurakunnaksi Karjala erotettiin 1906 ja Karjalan vanhalle kirkon paikalle Karjalankylään rakennettiin rukoushuone 1911. Kunnallishallinnollisesti Karjala oli erotettuna Mynämäestä 1868-1977.
Karjalankylä ja Karjalan kirkko (Karjalan kirkko)
Mannerheimintie 138
eväät
Kemijokivarren kyläasutus, eriaikaiset kirkkoympäristöt ja yksittäiset pihapiirit kuvastavat erään Lapin tärkeimmän kulkureitin, Kemijoen varteen 1600-luvulta 1900-luvun alkuun syntynyttä omavaraistalouteen perustuvaa peräpohjalaista uudisasutusta. Asutuksen rakenne ja peruspiirteet ovat säilyneet joen muodostamassa maisemallisessa kehyksessä. Pihapiireissä on säilynyt lukuisia talonpoikaisklassismia edustavia 1800-luvun päärakennuksia koristeellisine kuisteineen, runsaasti eri-ikäisiä talousrakennuksia, kuten aittoja klassistisine koristeaiheineen sekä Kemijokivarrelle tyypillisiä, mutta muualla harvinaisia kaksikerroksisia venesuojia. Kirkonseudut muodostavat jokivarren maisemalliset kohokohdat. Sekä Keminmaalla että Tervolassa on säilynyt kahden eriaikaisen kirkon muodostama miljöö. Vanhimmalle Kemijoen rakennuskannalle on tyypillistä sen sijainti aivan jokitörmän tuntumassa pelto- ja niittyaukeiden ympäröimänä. Lohenkalastus on ollut Kemijoen varren asukkaitten tärkein elinkeino ja vaurauden tuoja, mikä heijastuu rakennuskannan edustavuutena. Kemijokivarressa on venehuoneita Rovaniemeltä Pelkosenniemelle tulvarajan yläpuolella. Joen suuntaisten kaksikerroksisten venehuoneiden toisessa päädyssä on leveät pariovet. Suurimmat ovat yli 12 metriä pitkiä ja 9 metriä leveitä, jotta niihin on mahtunut kolme-neljä venettä. Keminmaalla keskiajan lopun harmaakivikirkko ja 1820-luvun empirekirkko muodostavat Kemin laajan kirkkopitäjän ytimen joen länsirannalla. Pyhälle Mikaelille omistetun harmaakivikirkon lautaisessa tynnyriholvissa on maalauksia vuodelta 1650. Jokivarteen viettävässä, kiviaidan ympäröimässä kirkkotarhassa on säilynyt hautamuistomerkkejä ja lukuisia talvihautojan jättämiä painaumia. Uutta keltaiseksi kalkittua päätytornillista pitkäkirkkoa ympäröi kiviaita komeine portteineen. Uuden kirkon kirkkotarhaan on haudattu vuoden 1918 sodassa kaatuneet sekä talvi- ja jatkosodan sankarivainajat. Jokirannassa on lääniarkkitehdin 1850-luvulla suunnitteleman pappilan rakennusryhmä, suurikokoinen lainamaksiini (1849) ja uiton pääerottelupaikka. Tervolassa Kemijoen molemmilla rannoilla kulkee vanha maantie. Tien ja joen väliselle rantavyöhykkeelle sijoittuu sekä Keminmaan että Tervolan jokivarsikylissä kymmeniä vanhoja talonpoikaispihapiirejä erityisesti Ala-Paakkolan, Paakkolan sekä Maulan, Koroiskylän, Ilmolan ja Hirmulan kylissä. Tervolan 1680-luvun tukipilarikirkko, 1860-luvulla rakennettu iso puukirkko sekä 1970-luvun seurakuntakeskus kirkkoineen kuvastavat Kemijokivarren väestönkehitystä ja seurakunnallisia konjunktuureja eri vuosisadoilla. Rovaniemellä jokivarsiasutus on edustavinta Ruikan ja Körkön kylien kohdalle, jossa rantapellot ovat hieman laajempia. Vanhimpia Ruikan tiloista on Ala-Ruikka, jonka päärakennus on 1700- ja 1800-lukujen vaihteesta. Körkön taloryhmä on Lapinsuvannon kohdalla virran etelärannalla. Kylämaisemaan kuuluu kolmen peräpohjalaispihapiirin lisäksi yksi sotien jälkeen rakennettu sekä lukuisa määrä latoja ja aittoja avoimessa viljelysmaisemassa. Juujärven kylä Kemijoen länsirannan niemellä Kemijärvellä on tiiviiksi ryhmäksi rakentunut ja kylässä on säilynyt jokivarren vanhaa talonpoikaista rakennuskantaa. Perinteistä rakennuskantaa on mm. Heimolan, Mäkiniemen, Heikkilän ja Ylijuujärven tiloilla, jonka päärakennus on vuodelta 1888 on kylän vanhimpia. Juujärven vanha koulurakennus on vuodelta 1929. Vanhoja hirsiaittoja, saunoja ja vajoja kylässä on säilynyt runsaasti. Pihapiireistä löytyy myös pyramidikattoisia kesänavettoja. Rantapellot ja niityt kylän ympärillä ovat osa jokivarren kulttuurimaisemaa. Kemijärvellä arkkitehti Bertel Liljequistin suunnittelema tornillinen pitkäkirkko ja toisen maailmansodan jälkeen rakennettu rautatie- ja maantiesilta muodostavat jälleenrakennuskauden näyttävän monumentin. Kemijärven kirkko korkeine torneineen on kaus näkyvä maamerkki. Kirkon vieressä on säilynyt ylikiiminkiläisen kirkonrakentaja Heikki Väänäsen 1774 rakentama tapuli. Kolminivelisen tapulin tunnusmerkkejä ovat barokin tyyliin kaartuvat paanukatot. Tien toisella puolella on Kemijärven pappila ja kirkkoaukion laidalla entinen apteekki. Pelkosenniemellä on hyvin säilynyt 1900-luvun alkupuolen kirkonkylämiljöö kirkkoineen, pappiloineen, matkustajakoteineen ja paloasemineen, sairaaloineen ja virkataloineen. Saunavaaran-Arvospuolen kohdalla on joen molemilla rannoilla hyvin säilynyttä rakennuskantaa. Kairala on nauhamaisesti Kemijoen yläjuoksulla Kitisen molemmin puolin rakentunut maatalouskylä. Lapin sodan aikana itärannan asutus tuhoutui täysin kun taas hävitykseltä välttyneellä länsirannalla on säilynyt useita kymmeniä vanhoja perinteisiä hirsirakennuksia. Pihapiirit, jotka ovat sijoittuneet Sodankylään vievän tien molemmin puolin, on yleisesti rakennettu kolmelta sivustaltaan umpeen. Osa kylän taloista, kuten Talvensaari, Marttiini ja Pelkola ovat koristelultaan rikkaita. Juujärven ja Kairalan kylät ovat valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Kemijoki oli yksi Euroopan tuottoisimmista lohijoista ennen voimalaistosten rakentamista. Vaikka lohenkalastus keskittyi joen alajuoksulle 15 km matkalle Taivalkoskelta etelään, sillä oli merkitystä myös Kemijärven yläpuoliselle jokiosuudelle. Kemijoen suupuoleen alkoi juurtua pysyvää talonpoikaisasutusta jo 1000-luvun alussa. Ensimmäiset asukkaat saapuivat Satakunnasta ja Hämeestä sekä Karjalasta lohikalastuksen houkuttelemina. Kemijokivarren asuttivat ja ottivat maanviljelykseen lohitalonpojat alkaen Kemijoen rannikolta ja jokisuusta kohti pohjoista. Keskiaikainen kiinteä asutus syntyi jokisuuhun Valmarin alueelle ja lähti leviämään pitkin jokirantoja kohti pohjoisen erämaita. Rovaniemen korkeudella peräpohjalainen maanviljelyskulttuuri levisi varsinaisesti 1500-luvun aikana. Kemin seurakunta perustettiin 1329. Ensimmäinen kirkko rakennettiin Valmarinniemeen Kemijoen itärannalla. Laajimmillaan Kemin emäseurakuntaan ja suurpitäjään kuuluivat nykyisten Simon, Kemin, Keminmaan, Tervolan, Rovaniemen ja Kemijärven kuntien alueet. Kaupankäynti keskittyi 1500-luvun alussa valmistuneen kivikirkon läheisyydessä sijainneelle Haminasaarelle, kolme kilometriä Valmarinniemestä ylävirtaan. Harmaakivikirkko jäi liian pienenä pois vakituisesta käytöstä jo 1780-luvulla, minkä jälkeen sitä käytettiin pitkään talvihautana ja hautapaikkana. Kirkko kunnostettiin ensimmäisiä kertoja 1930-luvulla, jolloin myös sen maalaukset konservoitiin. Uuden kirkon suunnitteli pietarsaarelainen kirkonrakentaja ja rakennusmestari Jacob Rijf, joka oli valittu 1784 Länsipohjan viralliseksi lääninrakennusmestariksi. Tämän "keskimmäisen" kirkon perustus kuitenkin sortui ja uusi kirkko rakennettiin Intendentinkonttorissa tehtyjen piirustusten (C.L. Engel) mukaan rakennusmestari Erik Korpin johdolla 1824-1827. Keminmaan pappilan (1859) suunnitteli Oulun läänin lääninarkkitehti L.I. Lindqvist. Kemin alaisena saarnahuoneena toiminut Tervola korotettiin kappeliksi 1673 ja seurakunta itsenäistyi 1880. Vuosina 1687-1689 rakennettu Tervolan vanha kirkko jäi pois käytöstä 1864, kun sen viereen rakennettu uusi kirkko valmistui. Oulun läänin lääninarkkitehdin L.I. Lindqvistin suunnittelema puukirkko eli ns. isokirkko rakennettiin 1861-1864 ja se oli ensimmäisiä selkeästi uusgoottilaisia puukirkkoja Suomessa. Isokirkko jätettiin liian suurena autiokirkoksi 1950, jolloin vanha kirkko kunnostuksen jälkeen otettiin uudelleen käyttöön. 1974 rakennetun seurakuntakeskuksen valmistumisen jälkeen jäivät edelliset kirkot vain kesäkäyttöön. Kemijärvellä kirkollinen toiminta alkoi 1648, jolloin Lapualta kotoisin oleva Jakob Lapodius määrättiin Kemin seurakunnan kappalaiseksi asemapaikkanaan Kemijärvi. Näihin aikoihin valmistui myös seurakunnan ensimmäinen kirkko. Kemijärvestä tuli 1779 oma seurakunta, johon kuului myös Kuolajärvi (Salla). Kemijärven kirkon tapuli valmistui 1774 Kemijärven järjestyksessään toisen kirkon (1694) tapuliksi. 1830-luvulla Kemijärvelle rakennettiin arkkitehti C.L. Engelin piirustusten mukainen suurempi puinen ristikirkko ja vanha kirkko purettiin. Kirkko korjattiin 1929 arkkitehti Alvar Aallon suunnitelmin, mutta se tuhoutui Lapin sodassa saksalaisten vetäytyessä Kemijärveltä. Kellotapuli säästyi. Nykyinen, arkkitehti Bertel Liljeqvistin suuunnittelema kirkko rakennettiin 1949-1950 Amerikan luterilaisten kirkkojen lahjoitusvaroilla ja vihittiin käyttöön juhannuksena 1951. Pelkosenniemen seurakunta erotettiin Sodankylän emäseurakunnasta 1916.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Kiemunkivaara)
Hakulinen, Lauri
Kontulankaaren alitse kulkevat portaat on rakennettu uusiksi. Tuossa taisi olla kampaamo silloinkin, tuossa kukkakauppa - kyltit ovat samoja. Tyhjä, ihmisetön käytävä ostarin keskellä sijaitsevaan leikkipuistikkoon, röpelöisen pylväsveistoksen luo, on leveämpi kuin muistinkaan. Käännyn puistikosta oikealle - tuossa oli ennen Elanto, jonka tässä päässä myytiin rautakauppatavaraa, lätkämailoja ja polkupyöriä. Sieltä minunkin Kohoni ja Stradani olivat peräisin. Entinen ostarinlaidan metsikkörinne on poissa, tilalla uusia rakennuksia ja metroaseman sisäänkäynti. (s. 18)
Rossi, Vappu
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Karl Lindahlin kanssa.
Bastioni Hårleman
Käyttöönottotyöt Vuoden 1973 Suomenlinnan käyttösuunnitelmassa esitettiin bastioni Hårlemaniin kunnostettavaksi työhuone- ja asuintiloja. Samalla ehdotettiin rekonstruoitavaksi 1880-luvulla purettu linnoitusportti. Käyttöönottotöiden suunnittelun lähtökohtana oli monumentin monimuotoisuus ja sen nykytila. Toisaalta raunioituneet portin jäänteet kaipasivat pikaisesti suojakatosta, toisaalta pommitettujen kasemattien kohdalle oli mahdollista rakentaa uudisosa. Puretun portin – joka olisi myös liian kapea nykyiselle ajoneuvoliikenteelle – uudelleenrakentamista ei pidetty nykyisten restaurointiperiaatteiden mukaisena. Rappiolla olleiden kasemattien saattaminen nykynormeja noudattavaan asuinkäyttöön olisi myös aiheuttanut niin paljon muutoksia, että asuinkäytön suunnittelusta luovuttiin jo hankkeen alkuvaiheissa. Oikeassa siivessä sijaitsevista kaksikerroksisista kasemateista näkyi hyvin, miten puolen vuosisadan kylmillään olo muuttaa rakennuksen raunioksi. Rakennuksesta puuttui kunnollinen vesikatto, sen puuosat olivat lahonneet, kaikki irtain tai helposti irrotettava oli viety ja sekä rappaukset että maalit olivat pudonneet. Koska oli välttämätöntä suojata rakennus uudella vesikatolla, ikkunoilla ja ovilla, päätettiin tilat samalla kunnostaa käyttöön. Toisaalta osa komeista kasemateista päätettiin jättää koskemattomiksi nähtävyyksiksi. Työhuoneiden vaatima kohtuullinen varustetaso soveltui hyvin vanhojen kasemattien arkkitehtuuriin. Lämmityksen, valaistuksen sekä vesi- ja viemärijohtojen vaatimat tekniset asennukset oli mahdollista sijoittaa uuteen välipohjaan, joten monumentin tilat ja rakenteet voitiin pääosin säilyttää ennallaan. Kunnostustyössä koko vasen siipi katettiin yhtenäisellä katoksella, joka suojaa uudisrakennuksen ja raunioiden lisäksi vielä hyväkuntoisia ruotsalaisaikaisia kasematteja. Puuttuvien kasemattien paikalle rakennettiin uudisrakennus, johon sijoitettiin viisi työhuonetta ja työhuoneiden yhteinen sosiaalitila sekä tekninen tila. Säilyneet kasematit kunnostettiin varastoiksi. Oikean siiven ja kyljen kasemateista kahdeksan muutettiin työtiloiksi, kolme porrashuoneiksi ja viisi jätettiin entiselleen nähtävyydeksi. Työhuoneet varustettiin vesipisteellä. Neljään työhuoneeseen, joissa jouduttiin eniten korjaamaan ulkoseinää vanhojen hormien kohdalla, rakennettiin uudet peltiuunit. Porraskäytävien seinäpinnat jätettiin koskemattomiksi, mutta työtilojen tiiliseinät paikattiin ja pinnat ohutrapattiin ja kalkkimaalattiin. Työn valmistuttua paljastui, että 1950-luvulla rakennettu betoninen yläpohja ei kyennyt suojaamaan rakennusta sateelta; tummia läiskiä alkoi ilmestyä työhuoneiden seinille ja ikkunoiden kohdalta alkoi sataa sisään. Näiden kohtien kunnostus liitettiin puolustusmuurin korjaustyöhön. Toteutusaika: 1995-98 Hyötyala: 671m2 Bruttoala: 1957 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu Ark-Viapori Oy/ Petri Mikonsaari Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy/ Eero Kotkas LVI-suunnittelija: Timo Penttilä-yhtiöt, Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Jukka Sainio Sähkösuunnittelija: Konsulttitoimisto J. W. Majurinen Oy, Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Rakennustyöt: Suomenlinnan työsiirtola Maisemasuunnittelu: MA-Arkkitehdit Oy/ Marja Mikkola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Bastioni Hårleman on osa Susisaaren ulointa puolustusvyöhykettä, sen eteläistä osaa. Alkuaan se yhdistyi länsipuolella kurtiinimuurin välityksellä bastioni Polhemiin ja varustusten eteläpuolelle jäi vielä suojaava etuvarustus Casimir Wrede. Bastionin vasen siipi yhdistyi pohjoisessa porttirakennuksen välityksellä bastioni Kunniaan. Bastioni Hårlemanin rakennustyöt käynnistyivät vuonna 1750 ja se oli pääosin valmis jo vuonna 1753. Tällöin vasemmassa siivessä oli kaksitoista tynnyriholvattua harmaakivikasemattia, jotka oli revetoitu tiilellä. Nämä oli rakennettu lähinnä vain puolustustarkoituksiin ja varustettu tykkiaukoin. Holvien päällä oli avoin turvetettu ampumatasanne ja tykkiaukoin varustettu rintavarustus. Osa holveista jäi kuitenkin vaille turvetusta aina 1760-luvun lopulle asti. Bastioni Hårlemanin oikea siipi rakennettiin kaksikerroksiseksi maastoa myötäillen. Korkean, ainoastaan kivääriaukoin varustetun puolustusmuurin taakse rakennettiin miehistön majoitustiloja, jotka oli ryhmitelty neljän porrashuoneen ympärille. Kaikki huoneet oli varustettu muuratuin uunein. Ensimmäisen rakennusvaiheen päättyessä oikea siipi oli vielä keskeneräinen. Se oli holvaamaton, mutta puolustusmuurin päätteenä oli rintavarustus, jonka takana oli ampumatasanteen sijasta puinen pulpettikatto. Bastionin kärkikulmassa oli pyöreä, tiilellä revetoitu ruutivarasto. Bastionin oikeassa kyljessä oli ensimmäisen rakennusvaiheen jälkeen kolme kasemattia, joista kahdessa oli leivinuunit. Viaporille tyypilliseen tapaan tämäkin leipomoksi sisustettu varustuksen osa oli kuitenkin pääasiallisesti puolustustarkoituksia silmälläpitäen rakennettu ja tästä syystä se oli varustettu tykkiaukoin. Olkakulmaan jäi pieni kolmikulmainen kasematti, jossa oli tiililattia. Oikea kylki oli oikean siiven tavoin katettu puukatolla, mutta puolustusmuuri päättyi rintavarustukseen, jossa oli kaksi tykkiaukkoa. Vuosina 1768-1770 oikean siiven ja kyljen kattorakenne uusittiin rakentamalla palkisto ja kaksinkertainen lankkukatto, jonka päälle rakennettiin ampumataso savesta, maasta ja turpeesta. Oikean siiven tilat olivat käytössä miehistön majoitustiloina vuoteen 1780 asti, minkä jälkeen sinne sijoitettiin työvangit. Kurtiini Hårleman-Polhem oli yksinkertainen harmaakivimuuri, jonka keskellä oli hiekkakivin kehystetty käyntiportti. Susisaaren lounaisosassa alkuaan sijainnut merenlahti ulottui lähes muuriin saakka, ja siitä oli tarkoitus rakentaa vesisäiliö suodatinjärjestelmineen Tämä hanke ei koskaan toteutunut lopullisesti, vaikka erinäisiä rakennustoimenpiteitä sitä varten tehtiinkin. Kurtiini Hårleman-Kunnia jäi 1750-luvulla suoritettujen rakennustöiden jälkeen keskeneräiseksi. Vuoden 1766 inventaarion mukaan se käsitti harmaakivisen puolustusmuurin, jonka keskellä oli holvattu käyntiportti ja tykkiaukot tämän molemmin puolin. Muurin sisäpuolelle suunnitelluista kasemateista oli vain perustustyöt aloitettu. Vuonna 1773 vanha portti purettiin ja korvattiin porttirakennuksella, jossa oli leveämpi, holvattu, ajoportti, jonka seinissä oli kivääriaukot. Portin molemmin puolin oli kasematit, joista bastioni Hårlemanin puoleisessa sijaitsi vartiotupa. Ulkonäöltään portti oli samanlainen, kuin vielä nykyään jäljellä oleva Hamilton-Polhemin portti. Porttirakennus räjäytettiin venäläisten toimesta vuonna 1880 ja seuraavana vuonna purettiin räjäytyksestä vielä jäljellejääneet osat. Venäläisen kauden alussa oikean siiven ja kyljen kasematit olivat hyvin huonokuntoisia, sillä puiset, väliaikaisiksi aiotut, katot olivat vuotaneet jatkuvasti ja aiheuttaneet lahoamista sekä ylä- että välipohjissa. Oikean siiven toinen kerros holvattiin vuosina 1820-23 ja tilat kunnostettiin asuinkuntoon. Asuinhuoneisiin tehtiin ilmanvaihtokanavat ja seinät paneloitiin puulla. Holvaustyön yhteydessä pihajulkisivua ja rintavarustusta korotettiin. Holvien päälle muodostettiin ampumataso. Myös oikea kylki holvattiin ja sisustettiin leipomoksi. Avoin ampumataso ei osoittautunut vesieristykseltään juuri vuotavaa puukattoa paremmaksi, ja 1830-luvulla päätettiin ratkaista ongelma lopullisesti rakentamalla rautapeltikatot koko varustuksen päälle. Työ valmistui vuonna 1835. Katot tuhoutuivat Krimin sodan pommituksessa vuonna 1855, minkä jälkeen oikean siiven ampumatasanteen maapeitettä vahvistettiin ja rintavarustusta korotettiin.Sodan jälkeen oikean siiven tilojakäytettiin varastoina. Vuonna 1860 ampumatasanne päätettiin jälleen kattaa rautapellillä ja se oli tämän jälkeen katettu aina 1930-luvulle saakka. 1880-luvulta suomalaisen kauden alkuun oikea siipi oli jälleen asuinkäytössä. Oikea kylki jätettiin Krimin sodan jälkeen kattamatta, mutta ampumatasannetta vahvistettiin maakerroksella ja rintavarustusta korotettiin. Kasemattien tykkiaukot muurattiin umpeen. Varuskuntakasarmin ( B 28) rakennustyöt aiheuttivat muutoksia myös bastioni Hårlemanissa. Kurtiinimuuri Hårleman-Polhem purettiin ja samoin osa vasemman kyljen päätyä. Kasemattien huonokuntoiset holvit purettiin ja ne holvattiin uudelleen. Oviaukot muurattiin uudelleen tiilellä. Ampumatasanne kyljen päällä uusittiin vahvistamalla sitä lohkaretäytön päälle tehdyllä tiili- ja sementtikerroksella ja parantamalla vesieristystä sinkkipellin avulla. Tämän jälkeen holvit peitettiin hiekalla, mullalla ja turpeella. Bastioni Hårlemanin vasen siipi säilyi kattamista lukuunottamatta lähes muutumattomana Krimin sodan pommitukseen saakka. Pommituksen jälkeen sen ampumatasannetta ja vahvistettiin ja rintavarustusta korotettiin, kuten varustuksen muissakin osissa. suurempi muutos tapahtui vasta vuonna 1864, jolloin siiven sisäpihan puoleinen muuri purettiin seitsemän eteläisimmän kasematin osalta ja tilalle rakennettiin puurakenteinen tykistön talli. Siiven pohjoisosan kasemateista osa muutettiin arestihuoneiksi vuonna 1867, jolloin ampumatasanteen päälle rakennettiin näiden osalle pärekatto. Tallirakennus purettiin vasta suomalaisella kaudella, vuonna 1963. Suomalaisen kauden alkaessa bastioni Hårleman siirtyi puolustusvoimain hallintaan ja se oli tuolloin jo hyvin huonokuntoinen. Rakennusta käytettiin varastointiin niiltä osin kuin se oli käyttökelpoinen, aina vuoteen 1949, jolloin se tyhjennettiin kokonaan. Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta kunnostettiin osa bastionin huonokuntoisista muureista vuosina 1929 ja 1935-36. Oikean siiven ampumatasanne vesieristettiin betonilaatalla vuonna 1952 ja oikea kylki oli pakko peittää sortuman jälkeen väliaikaisella suojakatolla vuonna 1986. Bastioni Hårlemania on kunnostettu Suomenlinnan hoitokunnan toimesta vuodesta 1993 lähtien. Tähän asti työt ovat rajoittuneet ulkomuurien, ampumatasanteiden ja muurinharjojen korjaukseen, mutta myös rakennuksen sisätilojen kunnostuksen suunnittelu on käynnistynyt ja tarkoituksena on rakentaa bastionin suojiin työhuonetiloja sekä vasempaan siipeen että oikeaan kylkeen. Osa varustuksesta on tarkoitus jättää kunnostuksen ulkopuolelle ja säilyttää eräänlaisena " rauniomuseona". (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisellä kaudella tallin n:o 92, varustus n:tta Vuonna 1918 tallin n:o B 36 Vuonna 1927 tallin n:o B 36 Lähteet: KA VSA 14991,1550, 1554,17044, KrA V 49, 56, 98, 100, 131, 174, 279, 334, 371, 372, MV SL Rak.hist. Mäkinen, Anne: Bastioni Hårleman. 1989. MV SL Valokuvakokoelmat MV SL VIK 329-397
Hårleman-Polhemin sarvilinna kuului Susisaaren uloimpaan puolustusvyöhykkeeseen. Tämän sarvilinnan toinen puolibastioni nimettiin Hårlemaniksi Ruotsin rokokooajan merkittävän arkkitehdin mukaan. Bastioni rakennettiin pääosin vuosina 1750-53 ja se koostuu vasemmasta ja oikeasta siivestä sekä oikeasta kyljestä. Rakennusmateriaalina on harmaakivi, joka on verhottu sisäpuolelta tiilellä. Venäläisen kauden alussa bastioni Hårlemanin oikea siipi otettiin asuinkäyttöön, huoneet holvattiin ja holvit katettiin ampumatasolla. Krimin sodan pommitusten vaurioiden korjauksissa rintavarustusta korotettiin, kasematteja korjattiin oikeasta siivestä ja purettiin vasemmasta siivestä. Niiden tilalle rakennettiin suuri hirsirakenteinen talli, joka purettiin sata vuotta myöhemmin. Suomalaisen ajan alkaessa bastioni Hårleman oli hyvin huonokuntoinen. Käyttökelpoisilta osiltaan rakennus toimi varastoina vuoteen 1949, jolloin rakennus tyhjennettiin kokonaan. Oikean siiven raunioituneet kaksikerroksiset kasematit katettiin 1950-luvulla nurmetetulla betonilaatalla. Myös oikea kylki sai myöhemmin väliaikaisen suojakatoksen. Bastionin muurit kunnostettiin vuosina 1993-2004.
Kiteen kirkko ja pappila muodostavat pitäjän kirkollisen keskuksen mäelle muun asutuksen yläpuolelle. Korkeatorninen Kiteen kirkko on näyttävä esimerkki luonnonkiven käytöstä julkisivumateriaalina 1800-luvulla. Kiteen luonnonkivikirkon ikkuna- ja oviaukot on muurattu punatiilestä samoin kattolista ja muut koristeaiheet. Kirkonmäellä on kolme seurakunnan vanhinta hautausmaata, kansalaissodan ja viime sotien sankarihaudat muistomerkkeineen sekä Karjalan merkkimiehen, Puhoksen ja Möhkön ruukkien ja monien sahojen omistajan ja Suomen ensimmäisen höyrylaivan valmistajan Nils Ludvig Arppen hauta. Kirkon vieressä on empiretyylinen Iso Pappila eli kirkkoherranpappila hyvin säilyneine pihapiireineen. Pappilaa ympäröineistä avoimista pelloista on säilynyt peltoaukea sen ja kirkon välillä.
Kiteen emäseurakunta muodostettiin Stolbovan rauhan jälkeen 1631 ja kirkonpaikaksi tuli Kiteenjärven ranta jo 1660-luvulla. Nykyinen ja järjestyksessään seurakunnan neljäs kirkko valmistui arkkitehti F. A. Sjöströmin 1878 laatimien piirustusten mukaan syksyllä 1890. Rakennustyötä hidasti ensin seurakunnan kiistely kirkon materiaalista ja sitten viimeistelyä vailla olleen kirkon palaminen. Kiteen kirkkoherranpappila siirrettiin kirkon lähelle Suorlahdesta 1730-luvulla. Vanhalle paikalle valmistui uusi päärakennus 1839. 1800-luvulla mittaan sitä laajennettiin ja pihapiiriin rakennettiin myös talousrakennuksia.
Kiteen kirkko ja pappila
On vain terävä, kylmä nuoruus, joka on kohta ohi, jonka aikana täytyy kokea niin paljon kuin suinkin, jonka aikana täytyy juosta eikä koskaan pysähtyä. Tähdenpeitto on romaani Riinasta ja Tähdenpeitto on romaani Joonasta, se on tarkkaan sommiteltu ja hallitun runollinen kertomus kahdesta nuoresta, jotka elävät samassa kaupungissa, Helsingissä, ja kuitenkaan eivät. Tähdenpeitto on tarina astronomiasta, kahvilassa nukkumisesta, ystävyydestä, sähköstä ja yksinäisyydestä. Ja siitä, kuinka kaikki mitä on tulossa voi hetkessä muuttua konditionaaliksi. Tähdenpeitto on nuoren ihmisen kirja ja Tähdenpeitto on kirja nuorista ihmisistä, mutta nuortenkirja se ei ole. Vaikka voi sen sellaisenakin lukea. www.wsoy.fi
Asuinrakennus E4
Rakennus kuuluu samaan huoltokeskussuunnitelmaan kuin rakennukset E 3 ja E 5. Se rakennettiin v.1759-61 upseerien asuinrakennukseksi. Valmistuessan se sulki ns. kasarmipihan lännen puolelta ja sen eteläpääty oli tarkoitus yhdistää ns. sairaalapihan rakennuskompleksiin. Rakennuksen erikoislaatuinen, epäsymmetrinen muoto johtuu näin ollen siitä, että se on keskenjääneen rakennussuunnitelman osa. Vuonna 1761 asuttavaan kuntoon valmistuneessa rakennuksessa oli kolme kerrosta ja porrashuone sekä itäisen julkisivun keskellä että pohjoispäädyn etelänpuoleisessa nurkkauksessa. Kuten kasarmipihan muissakin rakennuksissa ensimmäisen ja toisen kerroksen ikkunat olivat suorakaiteen muotoiset, yläkerroksen sen sijaan loivasti segmenttikaariset. Rakennuksen itäisen julkisivun keskiosaa korostettiin runko-osasta vain vähän ulkonevalla risaliitilla. A.E.Geten päiväämättömän suunnitelman mukaan risaliitti oli tarkoitus päättää päätykolmioon. Rakennus jäi valmistuttuaan kuitenkin viimeistelemättömäksi ja se peitettiin väliaikaisella suojakatolla. Vuonna 1776 laadittiin suunnitelma, jonka mukaan rakennukseen olisi tehty mansardikerros, mutta suunnitelmaa ei kuitenkaan toteutettu, vaan rakennus jäi rapistumaan väliaikaisen suojakaton alla aina vuoteen 1798, jolloin se katettiin uudelleen, kuten kasarmipihan muutkin rakennukset. Korjaukseen kuului myös julkisivun rapautuneiden tiilien ja saumausten uusiminen. Mainintaa mahdollisesta rappaamisesta ei löydy. Ensimmäinen tiedossa oleva rappaussuunnitelma on laadittu venäläisten toimesta vuonna 1815. Venäläisellä kaudella rakennus oli eri joukko-osastojen sekä perheellisten että naimattomien upseerien käytössä. Rakennus vaurioitui Krimin-sodan pommituksessa kuten rakennukset E 3 ja E 5 , ja pommituksen aikaansaamat vauriot korjattiin heti sodan jälkeen. Merkittävämpiä muutostöitä ei tehty ennen vuosia 1897-98, jolloin kaikki välipohjat uusittiin ja keittiöiden katot muutettiin ratakiskoin vahvistetuiksi kappaholveiksi. Keittiöiden ja pohjakerroksen lattiat muutettiin asfalttilattioiksi, jollaiset tehtiin myös pohjakerroksen käytäviin. Samassa yhteydessä uusittiin myös ikkunoiden karmit ja puitteet . Vuonna 1918 rakennus oli käytössä vankikasarmina ja siellä sijaitsi II vankipiirin kanslia. Samassa talossa oli myös lääkärin vastaanotto. Vankileiriajan jälkeen rakennus siirtyi puolustusvoimain hallintaan ja se oli käytössä kasarmina. Rakennus kunnostettiin Valmet Oy:n työntekijöiden asunnoiksi arkkitehti Heikki Sysimetsän suunnitelmien mukaan vuosina 1948-49. Nykyään rakennus on Suomenlinnan hoitokunnan hallinnassa ja edelleen asuinkäytössä. Rakennuksen julkisivut kunnostettiin kesällä 1994. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Ruotsalainen nimitys "Officerspavillionen" Venäl.n:o 112 Rakennusnumero v.1918 Vankikasarmi n:o 12, E 2 1927 E 2 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KrA Ö 23, 24, 61, VSÖ 8, 15, 16, 19, 30, 37 MV SL VIK E 243-274 Pettersson, Lars: Suomenlinnan telakan vaiheita, 1951.
Uusitalo, Kaija
Museovirasto
National Board of Antiquities
Runeberginkatu 29
Tola, Pamela
Koska Pukinmäen nykyinen asema on avattu/ otettu käyttöön? Pukinmäen nykyinen asema avattiin 6.1.1982 klo 12.00. Lähde: http://www.albumit.lasipalatsi.fi/search/photo.html?photo_id=28878&restype=&formtype=
Jauhovarasto
Merivartioaseman rakennuksista vanhin osa on vuonna 1885 val­mistunut va­rastorakennus (C 26), jota alunperin käytettiin tykistön jauhovarastona.
Peruskorjaus Suomenlahden merivartiosto tarvitsi tukikohdan Helsingin edustan valvontaa varten. Rakennus C 25 katsottiin tähän käyttöön sopivaksi, koska sen vieressä on hyvä satamapaikka vartioveneille ja rannasta pääsee nopeasti avomerelle. Varasto C 26 kunnostettiin merivartioaseman käyttöön. Sauna C 24 rakennettiin peruskorjauksen yhteydessä, ja sen paikalta purettiin pie­nempi raken­nus. Toteutusaika: 1978 Huoneistoala: 122m² Kerrosala: 147m² Ra­kennutta­ja­: Suo­menlinnan hoito­kunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Os­mo Sipari Ky Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Auvo Kallio & Co LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Iikka Hu­ovinen Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Veikko Vahvaselkä Ky ­Rakennustyöt: Hel­singin läänin­vanki­lan Suomenlinnan työ­siirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 26 rakennettiin tykistön jauhovarastoksi vuonna 1885. 1900-luvulla sitä on käytetty puolustusvoimien hallinnassa mm. halkovajana. Varasto peruskorjattiin 1978 Arkkitehtitoimisto Osmo Siparin suunnitelmien mukaan Merivartioston C 25 peruskorjaushankkeen yhteydessä. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 194 Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 116 Lähteet: MV SL VIK C 1376-1379. Kuva: MV SL Valokuva neg.nrot 0278 ja 0280. MV SL VIK C 1376 vuodelta 1885.
Maununneva
Luku 18: Suomen vihatuin talo. Stora Enson pääkonttori, Helsinki.
Eiran asemakaava ilmentää hyvin 1900-luvun alun sitteläisiä kaupunkisuunnitteluihanteita, kuten Vallilan ja Etu-Töölön kaupunginosienkin asemakaavat. Eira on yhtenäinen pääosin vuosien 1910-14 välillä rakennettu kaupunginosa, johon liittyvät kiinteästi myös Huvilakadun jugend-korttelit sekä arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema Mikael Agricolan kirkko. Eiran asemakaava heijastaa 1900-luvun alun uutta huvilakaupunginosa-ajattelua eurooppalaisessa kaupunkirakennustaiteessa. Vapaamuotoisessa asemakaavassa on pyritty irtautumaan säännöllisestä ruutukaavasta, suorista kaduista ja suorakulmaisista aukioista. Kaavan keskeisen rungon muodostaa maaston korkeimmalla kohdalla soikiomainen, istutettu Engelin aukio, sen ympärillä eri tasoilla kaartuvat katulinjat sekä rantaan johtava puistokatu. Eiran pienkerrostalojen esikuvat ovat jugend-kauden arkkitehtuurissa, jonka muuttuminen monumentaaliseksi on havaittavissa kaupunginosan rakennuksissa. Eiran arkkitehtuuri on lähinnä nimekkäiden arkkitehtien ja rakennusmestareiden, kuten Harald Smedbergin, Selim A. Lindqvistin ja nuoremman polven arkkitehtien Jarl Eklundin ja Max Frelanderin suunnittelemaa. Sekä Eiran puisto että Engelin aukio ovat 1910-luvun merkittäviä kaupunkipuistoja, jotka on suunnitellut Svante Olsson. Eiran kaupunginosaan rajoittuvat itäpuolella Huvilakadun neljä korttelia, jotka ovat sovellus toisesta ajalle ominaisesta asemakaavaideasta, suurkorttelipihasta. Kadut ovat suoria ja katutila suljettu. Korttelit on rakennettu väljien pihojen, jalankulku- ja huoltokujien ympärille. Rakennuskanta muodostuu pääasiassa kolmikerroksisista, 1900-luvun alussa rakennetuista jugend-tyylisistä asuinrakennuksista, joiden tornit ja ikkunaerkkerit elävöittävät katukuvaa. Huvilakadun varrella on useiden merkittävien arkkitehtien, kuten Lars Sonckin, arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarisen ja Onni Tarjanteen suunnittelemia rakennuksia, mutta myös monia rakennusmestareiden piirtämiä taloja. Kansallisromanttisen Eiran sairaalan on suunnitellut arkkitehti Lars Sonck. Sairaalan vieressä on samalta ajalta Villa Johanna, yksi harvoista art nouveau -aikakauden kokonaistaideteoksena toteutetuista yksityistaloista Helsingin keskustassa. Arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema Mikael Agricolan tiilikirkko seurakuntatiloineen rajaa kaupunginosaa Tehtaankadun pohjoispuolella Tehtaanpuiston länsiosassa. Kirkon korkea torni on kiinteä osa kaupunginosan ja kaupungin merellistä silhuettia.
Arkkitehti Lars Sonck ehdotti jo 1898, että teollisuudelle varattu alue kaavoitettaisiin huvilakaupunginosaksi. Aloite ei toteutunut, mutta 1905 Lars Sonck, Bertel Jung ja Armas Lindgren ehdottivat, että perustettava yhtiö rakentaisi alueelle huvilakaupunginosan, jolle Sonck oli jo laatinut kaavaluonnoksen. Kaupunki laati alueelle lopullisen asemakaavan 1908. Suurin osa Eiran huvilakaupunginosasta rakennettiin 1910-1914. Kaupunginosaan aiotuista paritaloista tuli pienkerrostaloja, koska kaavassa ei erikseen määritelty talotyyppejä tai niiden sijainteja. Eiranpuistikko, Helsingin ensimmäinen arkkitehtoniseen tyyliin suunniteltu istutus, toteutettiin 1915. Engelinaukio geometrisine muotoineen valmistui 1920-luvun alussa, sitä laajennettiin 1930-luvulla. Suunnitelmat laati kaupunginpuutarhuri Svante Olsson ja suunnitelmiin vaikutti myös häntä avustanut poikansa Paul Olsson. Huvilakadun alue oli vielä 1800-luvun lopulla täysin rakentamaton. Alue kaavoitettiin lopullisesti 1906 ja rakennettiin vuoteen 1910 mennessä. Ainoastaan Huvilakatu 9-11 purettiin 1961 ja tilalle rakennettiin ajanmukainen kerrostalo. Eiran lääkäreiden yksityissairaalan piirustukset valmistuivat 1904 ja sairaalaa laajennettiin niinikään Sonckin suunnitelmin 1910. Vaimonsa mukaan nimetyn Villa Johannan yksityiskohtiin asti ulottuneet suunnitelmat teetti liikemies Uno Staudinger arkkitehti Selim A. Lindqvistillä 1905. Päätös Mikael Agricolan kirkon rakentamisesta Tehtaanpuistoon Albertinkadun alkupään kohdalle tehtiin 1928. Ensimmäinen arkkitehtikilpailu pidettiin 1930. Sijoituksesta ja arkkitehtuurista virinnyt keskustelu johti kuitenkin seuraavana vuonna uuteen kilpailuun, jonka voitti arkkitehti Lars Sonckin laatima ehdotus. Tällöin kirkon rakennuspaikka myös siirtyi kaupunkikuvallisista syistä lännemmäksi. Kirkko ja siihen 1933 aloitetun rakennustyön jo alettua lisätty Kankurinkadun suuntainen seurakuntatalo voimistelusaleineen valmistui 1935. Kirkon yksityiskohtaisesta suunnittelusta vastasi arkkitehti Arvo Muroma.
Eiran kaupunginosa, Huvilakadun korttelit ja Mikael Agricolan kirkko
Kainuun puromyllyt (Niskankoski)
Tero Tuomela haastattelee kirjailija Laura Halosta Kynsilaukassa. Paikalle ilmestyy myös kolmas romaanin keskeisistä henkilöistä.
Eräässä Teknillisen Korkeakoulun Ylioppilaskunnan kutsussa vuonna 1923 on TKY:n osoitteeksi mainittu Rue du St. Andre 29. Kyseessä on varmaan joku teekkarien väännös oikeasta osoitteesta. Ilmeisesti sillä tarkoitettiin nykyistä Vanhaa Polia Lönnrotinkatu 29:ssä. Onko Lönnrotinkadulla ollut 1920-luvulla jokin toinen nimi, josta tuo St. Andre on mukailtu? Lönnrotinkatu oli vuodesta 1820 lähtien nimeltään St. André Gatan kreikkalaiskatolisen pyhimyksen ja venäläisen ritarikunnan mukaan. Nimeksi vahvistettiin vuonna 1838 Andrae Gatan, jonka suomalaisessa vastineena oli 1866 Antreankatu ja 1880-luvulla Andreankatu. Nimi on ollut kartassa 1890 myös muodossa Andreegatan. Nimiasut Antreankatu - Andraegatan vahvistettiinn virallisesti vuonna 1909. Suomalaiseksi nimeksi oli tuolloin ehdolla Antinkatu ja tätä käytettiinkin epävirallisesti aina vuoteen 1928, jolloin uudeksi nimeksi tuli Lönnrotinkatu - Lönnrotsgatan Elias Lönnrotin mukaan. Lähde: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupunki, 2. korj. p. 1992)
Kukkakauppa Sininen Tulppaani
Vihtilä
Littoisten verkatehdas on yksi Suomen vanhimmista ja historiallisesti merkittävimmistä tekstiilitehtaista. Alue on harkitun rakennustoiminnan tuloksena syntynyt arkkitehtonisesti korkeatasoinen teollisuusyhdyskunta, jonka suunnittelijoina on ollut maamme nimekkäimpiä arkkitehtejä. Se on ominaispiirteensä hyvin säilyttänyt esimerkki suljetusta yhdyskunnasta, joka tarjosi jäsenilleen kaikki palvelut ja toimintamahdollisuudet, joista myöhemmin yhteiskunta tuli vastaamaan. Kotimäki työväen asuinalueena kuuluu 1920-luvun parhaimmistoon niin suunnittelultaan, viihtyisyydeltään kuin säilyneisyydeltään. Littoisten entisen verkatehtaan aluetta hallitsevat punatiiliset tuotantorakennukset. Näistä vanhin on 1820-luvulta pääosan ollessa 1800-luvun loppupuolelta ja 1920-luvulta. Alueella on myös 1850-luvulla rakennettu, arkkitehti G. Th. Chiewitzin suunnittelema kahdeksankulmainen konttori- ja asuinrakennus. Verkatehtaan vanhat tilat on pääosin muutettu asuinkäyttöön. Tuotantorakennuksiin liittyy laaja 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa rakennettu työväen asuntoalue, jolla sijaitsee myös tehdasyhteisön kirkkona oleva entinen kirjasto- ja lukusalirakennus, kerhotilana toimiva entinen työväen yhteiskeittiö ja asuinkäyttöön kunnostettu tehtaankoulu. Tehtaanjohtajan asuintalo ns. Schnittin linna sijaitsee mäellä tehtaan eteläpuolella. Asuinrakennuksen piirustukset ovat hampurilaisen arkkitehtitoimisto J. Schwartzin käsialaa. Niemessä tehdasalueen luoteispuolella on tehtaan teknillisen johtajan asuintalo. 1920-luvulla rakennettu Kotimäki-niminen yhtenäinen ja tiivis, puistomainen työväen asuinalue muodostuu arkkitehti Bertel Jungin laatimien tyyppipiirustusten mukaan rakennetuista satulakattoisista ja lautavuoratuista omakotitaloista.
Littoisten verkatehtaan vanhin teollisuusrakennus rakennettiin 1824 Littoistenjärven rantaan. Kolmikerroksisessa rakennuksessa oli sekä asuinhuoneita että työsaleja. Rakennusta muutettiin 1850-luvulla arkkitehti G. Th. Chiewitzin laatimien piirustusten mukaan. Tehdaskorttelin luoteisosan tuotantosiivet valmistuivat 1923 arkkitehti Valter Jungin suunnittelemana. Arkkitehti Bertel Jung laati 1920-luvulla tehdasalueen vieressä sijaitsevan Kotimäen työväenasuinalueen vapaamuotoisen kaavan ja tyyppitalosuunnitelmat. Tehtaan toiminta Littoisissa loppui 1968 ja tehtaan tiloja on otettu asuin- ja liikekäyttöön vuodesta 1995 lähtien.
Littoisten verkatehdas ja Kotimäen asuinalue
Hall, Marja-Terttu
Hurriganes
"Vanhan eessä patsastelee kamalasti väkee, Pepsodentti-Pentti siinä Rulla-Ullan näkee."
"Ooppera sen sijaan on pieni ja ahdas. Kultausta ja koukeroa koko rahan edestä. Vanha venäläinen varuskuntateatteri, kertoo Tina, rakennettu tsaarin upseerien iloksi kylmään ja sivistymättömään kaupunkiin. Akustiikka paikassa on kuin huopatossussa, istuimet lasten mittojen mukaan rakennetut." (s. 239)
"Yhtään säettä en ole saanut aikaan,/ mutta en soimaa itseäni siitä: eilinen kului/ erään kuvanveistäjän seurassa/ Fleminginkatua koluten." (s. 13) "Liha! Veri! Rakkaus! Kuolema!/ Aateluus ja aate!/ Näin suuria sanoja saattaa liikkua mielessäni,/ kun kohtaat minut ajatuksiini vaipuneena,/ vaikkapa nyt jossakin/ Fleminginkadun kuppilassa." (s. 15-16)
"Oikeus ankarana", kertomus kutoja-Yrjöstä, joka varkauksiensa vuoksi tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin nykyisen Arabian porsliinitehtaan koillispuolella sijainneella hirsipuumäellä.
Östersundomin kartano kuuluu Suomenlahden rannikolla sijaitseviin 1600-luvulla muodostettuin kartanoihin, jonka talouskeskus koostuu monipuolisesta, ajallisesti kerroksisesta, hyvin säilyneestä rakennuskannasta. Östersundomin kartanoympäristöön kuuluvat pieni 1700-luvun kirkko ja Villa Björkudden, kirjailija Zacharias Topeliuksen vanhuudenkoti. Maisemallisesti hallitsevalla paikalla, kuusiaidan suojassa oleva, kartanon päärakennus on peräisin 1870-luvulta. Rakennuksen eklektiseen ulkoasuun on liitetty tyylimääritelmä "englantilainen". Osa kartanon talouskeskuksen monipuolisesta rakennuskannasta on peräisin 1700-luvulta ja osa 1800-luvun puolesta välistä. Harmaakivinavetan vanhimmat osat ovat 1700-luvun lopulta, tiilestä muuratut viljamakasiini, viinapolttimo ja paja 1840-luvulta. Olennaisimmilta osiltaan kartanomiljöö on esimerkki 1800-luvun jälkipuolen rakentamistavasta. Arkkitehti Waldemar Aspelinin suunnittelema, suuri kalkkitiilinen tallirakennus on rakennettu 1923. Östersundomin kartanon talouskeskus ja peltoaukea ovat nykyään Porvoon moottoritien ja Vanhan Porvoontien välissä ja sen viljelymaisemaa suunnitellaan rakentamiskäyttöön. Östersundomin puinen kappelikirkko meren rannassa kartanon lounaispuolella on päädyistään viistetty pitkäkirkko, jonka runkohuoneeseen liittyy koillisessa sakaristo ja länsipäädyssä eteishuone. Kirkkosalin kattaa särmikäs puuholvaus. 1700-luvun puolivälin kirkon nykyinen ulkoasu on peräisin 1800-luvun lopusta. Kirkkoa ympäröi kiviaidan rajaama hautausmaa. Östersundomin kartanon kaakkoispuolella merenrannassa on Villa Björkudden, kirjailija, professori Zacharias Topeliuksen vanhuudenkoti. Kaksikerroksisen, hirsirakenteisen päärakennuksen lisäksi rakennuskokonaisuuteen kuuluu nk. Fågelbo (1882), renkitupa (1880), leivintupa ja jääkellari, riihi, luuva, lato ja laituri.
Östersundom on ollut Sipoon vanhimpia kyliä, se mainitaan kirjallisissa lähteissä jo 1347. Itäsalmen kylä läänitettiin 1624 ratsumestari Henrik von Hofvenille ja 9 autiotilaa yhdistettiin säteriksi, joka muodosti alun Östersundomin kartanolle. 1683 reduktiossa muodostettiin Karlsvik-niminen kaksinkertainen säteriratsutila. Venäläiset joukot tuhosivat kartanon kokonaan isonvihan aikana 1713. Östersundomin eli Karlvikin kartanosta muodostui 1700- ja 1800-luvuilla yksi Sipoon huomattavimmista kartanoista. Kartanon rakennuskanta uusittiin 1780- ja 1790-luvuilla. Osa tästä rakennuskannasta, mm. harmaakivinavetta, jonka vanhin osa on vuodelta 1785, on säilynyt. 1800-luvun alkuvuosina kartanolla oli oma pelikorttitehdas muutaman vuoden ajan. Östersundomin kartano siirtyi 1870 agronomi Georg Borgströmille, joka kehitti kartanosta mallitilan. Kartanon pellot salaojitettiin jo varhain, tila oli uranuurtaja monien lajikkeiden viljelyssä ja rakennuskantaa uusittiin. Nykyinen kertaustyylinen, pystyhirsirakenteinen päärakennus valmistui 1878. Sen suunnitteli omistajan lanko arkkitehti Theodor Decker, Sipoon tiilikirkon suunnittelija. Kartanon kaakkoispuolella meren rannassa sijaitsevan Villa Björkuddenin suunnitteli arkkitehti Wilhelm Linsén 1856-¨1858 pysyväksi asunnoksi leski Antoinette Lindforsille. Professori, kirjailija Zacharias (Sakari) Topelius osti huvilan 1879 vanhuudenkodikseen. Östersundomin kappeli rakennettiin 1754 Sipoon saariston ja rannikon asukkaiden tarpeisiin. Rakennusta korjattiin 1895 ja 1961.
Östersundomin kartano, kappeli ja Björkuddenin huvila (Björkudden)
Tervasaari
Hietalahdenranta
Fleminginkatu
Runoilijan kalenteri. 1959-1960, kuultua, nähtyä, koettua
Teoksessa kuvataan Helsingin kulttuurielämää ja -vaikuttajia vuosina 1959-1960. Kulttuuriarvioihin ja pohdintoihin sekoittuu myös välähdyksiä kirjailijan perhe-elämästä Munkkivuoressa.
Paraisten kalkkitehtaan alue Länsi-Turunmaalla sekä Kemiönsaaren Vestlaxin ja Salon Förbyn kalkkilouhokset kuvastavat alueella vuosisatoja jatkunutta kalkinlouhinnan ja -tuotannon perinnettä. Paraisten kalkki on ollut maamme tärkeimpiä sementtitehtaita ja edustaa Etelä-Suomeen keskittynyttä, tekniseltä kehitykseltään jatkuvasti muuttunutta ja mittakaavaltaan kasvanutta 1900-luvun rakennusaineteollisuutta. Paraisten teollisuusalue käsittää suuren määrän eri-ikäisiä teollisuus- ja tehdasrakennuksia sekä niiden lisäksi vanhoja asuinrakennusryhmiä, jotka koostuvat pääosin hirsisistä, 1800-luvulla rakennetuista päärakennuksista ja niiden ulkorakennuksista. Paraisten teollisuusalueeseen kuuluu useita merkittäviä avolouhoksia. Alueella on pohjoismaiden suurin, yli sata metriä syvä ja 65 hehtaaria laaja Skräbböle-Limbergin avolouhos. Avolouhoksen partaalla on useasta hirsisestä 1800-luvun työväenrakennuksesta koostuva, kalkki- ja sementtiteollisuuden toimintaa esittelevä Paraisten teollisuusmuseo sekä työväentalo. Teollisuuskokonaisuuteen sisältyy eri-ikäisten tuotantolaitosten lisäksi mm. kaksikerroksinen klassistinen hallintorakennus. Vanhimpia louhoksia on Simonbyn avolouhos, jossa kalkin louhinta on jatkunut keskiajalta saakka. Vestlaxin vanhat louhokset, joista on louhittu kalkkia 1500-luvulta lähtien niin kalkinpolttoa kuin kivenhakkuuta varten, muodostavat huomattavan nähtävyyden. Stenholmenilla on ollut avolouhoksen lisäksi suuri kalkinpolttouuni. Satamapaikkaan liittyy myös sahateollisuuden muistoja. Förbyn kalkkilouhos ja -tehdas sijaitsevat Isossaluodossa, jossa on noin 500 metriä pitkä kalkkikiviesiintymä. Förbyn louhos on perustettu 1881 ja alueella on säilynyt jyrkkäreunaisten avolouhosten lisäksi kaivostorni.
Turunmaan rannikkoalueen runsaat kalkkiesiintymät mahdollistivat vuosisatojen ajan kalkinpolton talonpoikien sivuelinkeinona. Höyrykoneiden keksiminen teki elinkeinosta kannattavan. Talonpoika Otto Moberg laajensi Paraisten kalkintuotannon teolliseen mittakaavaan perustamalla 1898 Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiön liikekumppaniensa kanssa. Paraisille rakennettiin 1800-luvun loppupuolella useita uudentyyppisiä sylinteriuuneja, joista ensimmäisiä oli Simonbyhyn 1880-luvulla rakennettu uuni. Kalkkivuori Oy alkoi 1900-luvun alussa myydä toistenkin tuottajien kalkkia ja avasi yhteydet Venäjälle. Yhtiö hankki omistukseensa lähes kaikki Paraisten kalkkiesiintymät. Varsinainen kalkin suurtuotanto alkoi, kun Paraisilla ryhdyttiin käyttämään teknisesti uudenlaista kehäuunia 1905. Suomen ensimmäinen sementtitehdas valmistui Paraisille 1914. Kalkkivuori Oy laajeni sotien jälkeen suurteollisuudeksi ja rakennusalan kehittyessä Paraisten kalkki laajensi tuotevalikoimaansa muoviteollisuuden ja kevyen metalliteollisuuden aloille sekä muutti 1979 nimensä Partek Oy:ksi. Partek luopui 1990-luvulla rakennusainetuotteista, jotka siihen asti olivat olleet sen liiketoiminnan kivijalka ja alkoi valmistaa maa- ja metsätalouden työkoneita. Partekin kalkkikiviyhtiö Nordkalkin pääkonttori ja louhos toimivat edelleen Paraisilla. Paraisten lisäksi useissa rannikon kylissä oli harjoitettu talonpoikaista kalkinpolttoa. Kemiönsaaren (ent. Kemiön) kalkkilouhokset on tehnyt tunnetuksi kivenhakkaaja Antonius Timmermannin kiviveistämö. Timmermann työskenteli 1580-luvulla Vestlaxin Stenholmenilla. Aina 1880-luvun alkuun asti kalkkia poltettiin suurissa kalkkimiiluissa. Satama palveli kalkin myyntiä ja kuljetusta. Vestlaxin kalkkia poltettiin uuneissa vielä 1900-luvulla. Kalkin louhinta loppui Vestlaxissa 1950-luvun alussa. Salon (ent. Särkisalon) kalkkia hyödynnettiin jo keskiajalla; Krakanäsin kalkkilouhos mainittiin jo 1329 Turun tuomiokirkon yhteydessä. Förbyn kalkkikivilouhos perustettiin 1881 ja sen kalkkikivikaivos ja -tehdas uusittiin 1955.
Turunmaan rannikon kalkkilouhokset ja Paraisten kalkkitehdas (Förby)
Pop / Rock
Marjatan talo
valtion organisaatio
paikallishallinnon organisaatio
julkinen organisaatio
Runeberginkatu
Vielä meil on vähän aikaa, valmistaudu sanoon jäähyväiset Konalalle. Ja sit ei nähä vähään aikaan, heilauta käsiis, mut älä sano hyvästi
Socklothällanin majakka- ja luotsiyhdyskuntaan kuuluvat rakennelmat muodostavat hyvin säilyneen ja ajallisesti kerrostuneen kokonaisuuden. Rakennukset kuvastavat mielenkiintoisella tavalla merenkulun turvalaitteiden kehitystä ja niiden välisiä toiminnallisia yhteyksiä. Uudenkaarlepyyn ja Pietarsaaren välillä sijaitseva Socklothällanin saari koostuu maan nousun myötä yhteen kasvaneista Socklothällanista ja Hällgrundista. Socklothällan on heinikkoa kasvava kalliosaari ja Hällgrund tiheää lehtimetsää kasvava louhikkosaari. Kohteen historialliseen rakennuskantaan kuuluu 1824 rakennettu tunnusmajakka, 1911 rakennettu luotsiasema ja loistorakennelma vuodelta 1903. Saarella on myös muutamia kalastusmajoja. Socklothällanin tunnusmajakka on 21,4 metriä korkea, kahdeksankulmainen puutorni. Sen ylin kolmannes on maalattu valkoiseksi ja alaosa punaiseksi. Pookin vieressä on yksikerroksinen luotsiasema. Keltaiseksi maalatun luotsiaseman ulkorakennuksiin kuuluu käymälä ja venevalkamassa oleva venevaja. Venevalkaman kallioissa on luotsien kaivertamia vedenkorkeusmerkintöjä. Hällgrundin pohjoisrannalla on luotsien hoitoon kuulunut rautaristikkojalustalla oleva loisto. Hällgrundin-nimellä tunnettua loistoa voidaan pitää myös Uudenkaarlepyyn satamamajakkana. Lähes 13 metriä korkean loiston luokse johtaa suurilla kivillä päällystetty polku. Socklothällanin ja Hällgrundin välissä on polkuun liittyvä pieni kivisilta. Socklothällanin rannoilla on suuria kivistä ladottuja viitansijoittajia.
Uuteenkaarlepyyhyn lännestä johtavan väylän merkkinä oli Tornskärin tunnusmajakka jo 1600-luvun lopulla. Kun väylä alkoi madaltua rakensivat porvarit tunnusmajakan kaupunkiin pohjoisesta johtavan väylän suulle Socklothällaniin. Valtio lunasti tunnusmajakan ja saarella sijainneen luotsipaikan rakennuksineen 1848. Saarelle rakennettiin uusi luotsivartiotupa 1876. Socklothällanilla päivysti kaksi luotsia, jotka luotsasivat laivoja Alön redille sekä Stubbenin ja Mässkärin luotsipaikoille. Luotsaustoiminta saarella loppui 1950-luvulla. Suomen ensimmäiset loistot rakennettiin 1883, niiden joukossa myös Socklothällanin loisto. Loisto nostettiin ilmeisesti 1903 kymmenen metriä korkealle rautaristikkotelineelle ja muutettiin kaasulla toimivaksi.
Socklothällanin majakka- ja luotsiyhdyskunta
actor
toimija
Sykkö, Sami
Päähenkilö Itikka lähtee ravintola Kosmoksesta taksilla "van Goghin korvaan" ja päätyy satumetsään.
Nokianvirran Emäkosken varrelle perustetut metsä- ja kumiteollisuuden tuotantolaitokset kuuluvat Suomen teollistumisen keskeisiin ympäristöihin. Historiallisesti Nokian puunjalostusteollisuus edustaa modernin paperiteollisuuden varhaisinta vaihetta 1860-luvulta. Kumiteollisuuden alalla Nokiasta on muodostunut 1900-luvun aikana teollisuusalansa synonyymi. Teollisuuslaitokset muodostavat historiallisesti laajan, kerroksellisen ja arkkitehtonisesti arvokkaan kokonaisuuden, joka on edelleen teollisessa käytössä. Teollisuuslaitokset sijaitsevat Nokianvirran äärellä. Kanava erottaa tehdassaarelle vanhan paperitehtaan, sen vieressä jokirannassa nousevat uuden tehtaan rakennukset. Tuotantorakennusten vanhin kerrostuma on peräisin 1800-luvun lopusta; laajennuksia ja muutoksia on tehty erityisesti 1930-luvulla. Tehtaan konttori on yhtiön suunnittelutehtävissä 1900-luvun alussa toimineen arkkitehti Birger Federleyn tuotantoa. Nokianvirran eteläpuolella sijainneesta sulfiittiselluloosatehtaasta on todisteina enää muutamia rakennuksia, mm. happotornit ja spriitehdas. Paperinvalmistus jatkuu uuden tehtaan alueella, jonka perustana ovat 1940- ja 1950-lukujen rakennusvaiheet. Tehtaan tuntumassa Kullaanvuorella on arkkitehti Bertel Strömmerin 1930-luvulla suunnittelema kumitehtaan ja paperitehtaan ammattikoulu. Nokianvirran rantavyöhyke on saanut nykymuotonsa voimalaitosrakentamisen myötä 1971, jonka seurauksena Nokian koskimaisemalle tunnusomaisista tehtaan voimala- ja patolaitoksista ovat kertomassa enää valssipadon kiviarkut. Nokian kumitehtaan tuotantolaitokset ovat kasvaneet useissa, viime vuosiin jatkuneissa laajennusvaiheissa monumentaaliseksi punatiiliseksi rakennusryhmäksi. Kaarevakulmainen ja tornillinen entinen kalossitehdas 1920-luvulta ja 1942 toimintansa aloittanut rengastehdas ovat kaupunkikeskustaan avautuvan tehdasjulkisivun vanhimmat kerrostumat. 1920-luvun rakennuksiin kuuluvat korttelin sisäosassa sijaitsevat autorengastehdas ja entinen isännöitsijän asuinrakennus. Kumitehtaan rakennukset on suunnitellut arkkitehti W. G. Palmqvist, jonka piirustuksien mukaan on rakennettu myös yhtiön työntekijöiden seurantaloon Kerhola, Souranderintien varrella. Seuratalon vieressä on kumitehtaan rakennusmestari N. Salmisen piirtämä Mannerheimin Lastensuojeluliiton neuvola, Lastentalo, 1930-luvulta.
Emäkosken ympäristö oli ennen teollisuutta Nokian ja Viikin kartanoiden hallussa. Ensimmäinen teollisuustontti vuokrattiin Viikin kartanolta, ja myöhemmin teollisuusalue laajeni Nokian kartanon maiden ostolla. Fredrik Idestamin Nokialle 1868 perustama hiomo oli samanaikaisen Mäntän hiomon kanssa Suomen varhaisimpia. Nokialla aloitettiin myös ensimmäisenä maassa sulfiittiselluloosan valmistus 1886. Paperitehdas oli käynnistynyt kuusi vuotta aiemmin. Yhtiön rakennuskantaan kuului 1910-luvulla puuhiomo, selluloosatehdas, paperitehdas ja voimalaitos. Paperin valmistus ja hiomon toiminta päättyi tehdassaarella 1950-luvulla ja rakennukset siirtyivät muuhun tuotantokäyttöön. Sellutehtaan toiminta loppui samoihin aikoihin. Vuonna 1898 perustettu Suomen Gummitehdas Osakeyhtiö siirtyi Nokialle 1904. Nokian kumijalkineita ja renkaita tuotetaan samalla alueella edelleenkin, tosin 1980- ja 1990-luvuilla toteutettujen yhtiöjärjestelyjen voimin.
Nokian teollisuuslaitokset
Puistolan ja Malmin rajalle Alppikylän hiekkakuopille muodostui spontaanisti mustalaisleiri kyllin etäälle muusta asutuksesta. Helsingin kaupunki sijoitti Alppikylään kesäasunnoiksi junanvaunuja, mutta mustalaiset jäivät niihin myös talveksi. Poliisi yritti hajottaa leiriä jo kevättalvella 1953, mutta asunnottomat mustalaiset palasivat takaisin. Tavarakuljetuksiin tarkoitetuissa junanvaunuissa ei tietenkään ollut kunnon lämmitystä eikä valaistusta, vesijohdoista puhumattakaan. Lämmin ruoka keitettiin spriikeittimillä tai nuotiolla. Ravinnoksi syötiin useimmiten leipää. Kahvia keitettiin usein ja sitä tarjottiin uteliaille vieraillekin. Viinakset eivät olleet harvinaisia ja niiden myynti oli tärkeä tulonlähde leiriläisille, laimennettu sprii lienee ollut parhaat voitot tuottanut tuote. Kanisterit ostettiin laivoilta. Tulolähteiksi siirtokarjalaiset romaninaiset olivat löytäneet myös Helsinkiin muuttaneita evakkoja ja uusineet vanhat myynti- ja povaus-asiakkuutensa ja saaneet näin takaisin muutamia "tuttuja taloja".
Kaivokatu 12
Saunatalo D26
Vuonna 1899 suunniteltiin varuskunnalle sauna ja pesutu­pa. Pesutuvasta piti tulla hyvin moderni höyrynkehityskoneineen ja ve­si- ja viemärijohtoineen. Saunatalo rakennettiin vuosina 1902-04, ja vaikka höyrykoneiden hankkimisesta luovuttiin, oli pesula silti hyvin uudenaikainen, sillä jokaisella pesualtaalla oli oma kuuma- ja kylmä­vesijohto. Upsee­reille tehtiin kaksi pientä sau­naa ja miehistölle kaksi suurem­paa, toinen ylä- ja toinen ala­kertaan. Pesutuvat, joissa kummas­sakin oli 40 pesuallasta si­jaitsivat päällekkäin itäsivun kes­kiosassa. Pesijät­tärien huo­ne oli toisessa kerrok­sessa samoin kuin konttori, läm­mittäjän huone ja "silityslai­tos". Keskuslämmitysjärjes­telmä, joka läm­mitti myös saunat ja pyykinkuivatushuoneet oli höyry­kiertoinen. Vuosina 1918-19 saunoja käytettiin vankien saunottami­seen. Suurimmat muutokset huonejärjestykseen tehtiin vuoden 1929 pe­ruskorjauksessa, jolloin toinen kerros muutettiin kokonaan asun­noiksi. Ensimmäisessä kerroksessa uusi löylyhuone sijoitettiin entisen pesutuvan paikalle, ja vanhaan löylyhuoneeseen asennet­tiin kattila- ja pumppuhuoneen laitteet. Upseerisaunat säilyivät ennallaan.
Kunnostustyöt Korjaustyö aloitettiin vuonna 1990 täyttömaalle rakennetun ete­läpään perustusten korjaamisella. Perustusten painuminen oli aiheuttanut halkeamia rakennusrunkoon. Merisotakoulun suuri sauna kunnostettiin lähes entiselleen. Lattioissa ja seinissä käytettiin mustaa klinkke­riä ja suihkujen lukumäärää lisättiin. Toinen pienistä saunoista kunnostettiin ja toinen muutettiin asuntolahuoneiksi Merisotakoulun oppilaille. Yläkerta muutettiin yhden ja kahden hengen huoneiksi. Huoneissa on pesuallas, muuten keittiö-, wc- ja pesutilat ovat yhteiset. Tiilijulkisivut koristeineen kunnostettiin. Toteutusaika: 1989-92 Huoneistoala: 736m² Kerrosala: 1350m² Rakennuttaja: Puolustusministeriön rakennusosasto Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtuuritoimisto H & T Seppälä Rakennesuunnittelu: Rak.insinööritoimisto P & T Jauhiainen Oy LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Lång Oy Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Sarpanen Ky Maalaustöiden suunnittelu: Asiantuntijamestarit Oy Rakennustyöt: Puolustusministerön rakennusosasto Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Saunatalo rakennettiin vuosina 1902-04 merisotasairaalan pesulaksi ja saunaksi. Alunperin talo suunniteltiin 1899 höyrykoneistettua pesulaa ja saunaa varten. Alimmassa kerroksessa olisivat olleet suuret lipeöimis- ja liotusaltaat, höyrykattilat ja höyrykoneet, joiden piti käyttää yläkertaan suunniteltuja huuhtomakoneita ja keskipakoiskoneita eli linkoja. Taloon oli suunniteltu myös käsikäyttöiset lingot, huuhtomakoneet ja kaulinkoneet eli mankelit. Kerrosten välille piti tulla nostokone eli hissi. Valitettavasti tätä kiehtovaa höyrykoneiden maailmaa ei ilmeisesti kustannussyistä saatu täydellisesti toteutetuksi vaan jouduttiin tyytymään käsivoimiin. Rakennuksen toteutetussa versiossa vaatteet pestiin kahdessa valtavassa pesulasalissa, joissa kummassakin oli 40 pesuallasta. Jokaiselle pesualtaalle tuli sekä kylmä että kuuma vesi: rakennus oli siis kuitenkin melko nykyaikainen. Miehistösaunat olivat suuria komppaniasaunoja, joihin mahtui kerralla 70 miestä. Miehistösaunojen lisäksi talossa oli pienemmät saunat erikseen upseereille ja aliupseereille. Työt alkoivat vuonna 1902 ja varuskunnan saunarakennus valmistui 1904. Perustusolosuhteet olivat vaikeat, eteläpää perustettiin louhokselle, talon keskiosa suoraan kalliolle ja pohjoispää hirsiarkkuihin valetuille täytebetonipilareille. Eteläpään perustusten painuminen aiheutti myöhemmin talon katkeamisen keskeltä kallion kohdalta. Useita muutoksia tehtiin jo venäläisenä aikana. Talossa oli paljon märkätiloja ja kuuman, suolaisen meriveden käyttö aiheutti rappausten ja tiilten rapautumista, joten ne vaativat uusimista. Vuonna 1911 uusittiin paloteknisistä syistä kattilahuoneen väliseinä ja ovi- ja ikkuna-aukkoja. Suomenlinnan punavankileirin aikana 1918 - 1919 talossa saunotettiin vankeja. Punavangit muistelevat, kuinka he saivat istua kylmässä löylyhuoneessa, kunnes lauteiden alta pihisevä höyry lämmitti saunan. Saunassa ei näet ollut lainkaan kiuasta vaan lämpö saatiin höyrykattilasta. Talossa oli myös moderni höyrykiertoinen keskuslämmitys. Vuonna 1929 yläkerran pesulasalin ja saunaosaston paikalle tehtiin asuntoja. Alakerran iso pesulasali muutettiin löylyhuoneeksi ja kiuas puulämmitteiseksi. Vanhan löylyhuoneen paikalle tuli kattilahuone, joka nyt toimii koko Pikku Mustasaaren lämmönjakohuoneena. Vuosien 1991-92 peruskorjauksessa taloon rakennettiin Merisotakoululle 26 oppilaan asuntola. Perustukset korjattiin, eteläpään sokkelimuurien kivet injektoitiin paikoilleen. Suuri komppaniasauna pesu- ja pukuhuoneineen kunnostettiin lähes entiselleen. Alakertaan jäi myös toinen perhesaunoista. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 257 Vuonna 1927 rakennusnumero D 17 Lähteet: MV SL Rakhist Linnanmäki, Seija, 1990. Saunatalo D 26. MV SL VIK D 405-431 514. SA (kopiot MV SL). VA VSA 15794 15923 15942 17095. Kuvat: MV SL VIK D 423 sauna- ja pesularakennuksen toteutettu versio, piirustus vuodelta 1907. MV SL Valokuva-arkisto kiuas negat.nro 913453 ja lauteet negat.nro 913452 Ari Saarto.
Mikkelin vankila
Mellunkylän pelastusasema
Forssan teollisuusympäristö on ainutlaatuinen, yhden maamme varhaisimman maaseudulle perustetun tekstiiliteollisen yrityksen ympärille rakentunut yhdyskunta teollisuusrakennuksineen, kirkkoineen, kouluineen sekä eri aikakausilta olevine työväen asuinalueineen. Tehdasalueen rakennuskanta on arkkitehtoniselta suunnittelultaan korkeatasoista. Erityisesti vanhemmat kerrostumat tuovat hyvin esiin kansainvälisen teollisuusarkkitehtuurin vaikutuksen Suomessa. Forssan puuvillatehtaan eli kehräämön ja kutomon tehdasalueet sijaitsevat nykyisen Forssan kaupungin keskustassa Loimijoen varressa noin kilometrin päässä toisistaan. Tehdasalueiden monipuolinen punatiilinen rakennuskanta on pääosin peräisin 1800-luvun loppupuolelta. Kehräämön rakennuskanta käsittää pääasiassa 1800-luvun puolivälissä ja vuosisadan loppupuolella rakennettuja tuotantorakennuksia kuten kehräämön, jätekehräämön, pajan, puusepänverstaan, valimon, voimalaitoksen sekä puuvillamakasiinin. Voimalaitos on vanhimpia säilyneitä voimalarakennuksia maassamme. Suuri osa rakennuksista on arkkitehtien G. Th. Chiewitz ja Th. Deckerin suunnittelemia. Tehdasalueeseen liittyy laaja englantilaistyyppinen tehtaanpuisto toimihenkilöiden asuinrakennuksineen. Sinne on siirretty myös entinen tehtaankoulu. Työväen asuintalot, joista viisi on tehtaan perustamisajalta, on sijoitettu tehtaaseen johtavan Wahréninkadun varrelle ja ne lukeutuvat maamme työväenasuntorakentamisen vanhimpaan kerrostumaan. Kutomoalueen rakennusvaiheet ulottuvat vuodesta 1877 aina 1960-luvun lopulle. Vanhimpaan punatiiliseen rakennuskantaan kuuluvat kutomo valkaisimo- ja verstassiipineen, viimeistämörakennukset kutomosta itään ja voimakeskus Loimijoen vastarannalla. Sahakattoinen automaattikutomo on 1950-luvulta. Tehdasalueella on myös entinen konttori vuodelta 1909. Tammelan seurakuntaan kuuluneen tehdasyhdyskunnan 1910-luvulla rakennettu punatiilinen pitkäkirkko ja jugendvaikutteinen pappila sijaitsevat kumpareella puiston ympäröiminä. Kirkon itäpuolella on Kalliomäen laaja, hyvin säilynyt ja yhtenäinen työväestön asuinalue, joka on rakentunut 1800-luvun lopulla kymmenen kujan eli "linjan" varrelle. Uudenkylän tiivis asuinalue sijaitsee kehräämön ja kutomon tehdasalueiden välissä, Loimijoen varrella. Asuin- ja liikerakennusten alue on rakentunut 1800-luvun loppupuolella. Parhaiten säilynyt katunäkymä on Keskuskadun varrella, jossa olevat 1800-luvun ja 1900-luvun vaihteen puiset asuin- ja liikerakennukset muodostavat yhtenäisen ja elävän kokonaisuuden. Yksittäisistä rakennuksista merkittäviä ovat Forssan Elävien Kuvien teatteri (1906), Forssan työväentalo (1930) ja Hotelli Maakunta (1939) sekä 1883 Theodor Deckerin suunnitelman mukaan rakennettu Forssan Osakeyhtiön hotelli, joka on ollut myös Forssan kauppalantalona.
Teollisuusmies Axel Wilhelm Wahrén perusti 1847 Tammelaan Kuhalankosken partaalle Forssan puuvillankehruuyhtiön. Ensimmäisessä vaiheessa alueelle rakennettiin kehräämö, makasiini, ruokalarakennus kostholli, puuvillamakasiini ja tehtaalle johtavan tien varteen yhdeksän työväen asuinrakennusta. Kehräämöä laajennettiin sittemmin useassa vaiheessa ja purettujen kolmen työväen asuinrakennuksen ja kosthollin paikalle pystytettiin asuinrakennukset 1900-luvun alussa. Loimijoen toisella puolella olevat valimo ja vesivoimalaitos patoineen rakennettiin 1877. Insinööri Christian Bruunin suunnittelemaa voimalaa laajennettiin 1880-luvulla ja 1899. 1850-luvulla Wahrén käytti Forssassa laajasti hyväkseen lääninarkkitehti G.Th. Chiewitzin asiantuntemusta. Chiewitz suunnitteli mm. 1854 perustetun kutomon sekä kehräämöä ympäröivään Tehtaanpuistoon 1855 myöhemmin klubirakennukseksi muutetun asuinrakennuksen, jota laajennettiin 1870-luvulla Theodor Deckerin suunnitelman mukaan. Englantilaistyyliseen, ruotsalaisen puutarha-arkkitehdin A.F. Rydbergin suunnitelmaan perustuvaan puistoon rakennettiin myös Chiewitzin suunnittelema tehtaankoulu 1861, lääkärintalo ja kasvihuone. Chiewitzin suunnitteleman kasvihuoneen paikalla nykyisin oleva kasvihuone on järjestyksessä vähintään neljäs. Sekä Deckerin että Chiewitzin suunnittelemia virkailija-asuntoja rakennettiin alueelle 1850-1890-luvuilla. Puiston muut virkailija-asunnot rakennettiin 1860-, 1870- ja 1890 -luvuilla. Vuonna 1854 Wahrén laajensi toimintaa rakentamalla kutomon kilometrin päähän kehräämöstä, Haudankorvan kylään Viksbergin kartanon maille. Ensimmäisen kutomon tuhouduttua tulipalossa 1877 Wahrén tilasi uuden kutomon piirustukset Englannista oldshamilaiselta arkkitehti Edward Pottsilta. Rakennus valmistui 1877, sitä laajennettiin ja korotettiin useassa vaiheessa vuosina 1883-1907. 1890-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella valmistuneissa siipirakennuksissa sijaitsivat alunperin valkaisimo sekä kutomon varastot ja konehuoneet. Viimeistämön vanhimmat osat rakennettiin 1880- ja 1890-luvuilla. Arkkitehti Karl Lindahlin suunnittelema laajennus otettiin käyttöön 1924. Samoihin aikoihin valmistui myös Lindahlin suunnittelema voimalaitos Loimijoen rantaan. Oy Finlayson-Forssa Ab:n automaattikutomo rakennettiin 1950-51 vanhan kutomon viereen professori O. Haneliuksen ja arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelemana. Kutomo muutettiin 2002 kauppakeskukseksi. Kalliomäen työväen asuinalue rakennettiin paikalle, joka oli ollut Linikkalan kylän mäkitupa-aluetta. Forssa Osakeyhtiö jakoi 1870-luvulla Ronttismäeksi kutsutun alueen linjoihin ja vuokrasi pienet tontit työväestölleen. Alue rakennettiin 1880- ja 1890-luvuilla nykyiseen laajuuteensa. Kalliomäen länsipuolella olevan Forssan tehdasyhdyskunnan myöhäisgotiikkaa edustavan kirkon suunnitteli Josef Stenbäck ja se rakennettiin 1914-1918. Jugendhenkinen pappila valmistui 1911 insinööri Jalo Ehlersin suunnitelmien mukaan. Uudenkylän työväen asuinalue rakentui 1800-luvun lopulla tiiviisti ja säätelemättömästi, rakennusvalvonnan piiriin alue tuli 1920-luvulla. Elävien Kuvien Teatterin, Suomen vanhimman maaseudulle rakennetun elokuvateatterin, suunnitteli taiteilija Johan Albert Lindfors. Uudenkylän alueella sijaitsivat Forssan työväentalot. Historiallinen rakennus, jossa pidettiin Forssan puoluekokous 1903, tuhoutui tulipalossa 1908. Sitä seurannut työväentalo tuhoutui puolestaan Uudenkylän palossa 1929. Nykyisen klassististyylisen, 1930 valmistuneen työväentalon suunnitteli rakennusmestari Heikki Siikonen.
Forssan teollisuusyhdyskunta
Ikonen, Ansa
'Tavaratalon ensimmäisen kerroksen päähissien edessä oli muutama asiakastuoli, oli ollut jo iät ja ajat. Enimmäkseen siinä istuskeli vanhoja rouvia lepuuttamassa jalkojaan ja voipuneita nuoria äitejä lapsiaan rauhoittelemassa. Jotkut tekivät hisseille myös treffejä, jos eivät halunneet palella Aleksilla Stockan legendaarisen kellon alla.' (s. 228)
Johanna työskentelee tavaratalon kosmetiikkaosastolla.
Kymin ja Kuusankosken paperitehtaiden perustamistoimet 1872 ovat merkittävä vaihe tuotantoalan läpimurrossa Suomessa. Tehdasyhdyskunnan eri osa-alueet sisältävät joko tehdasyhtiön toteuttamaa tai eri muodoin tukemaa eri aikakausilta periytyvää rakennustoimintaa, jolla on huomattavaa kulttuurihistoriallista merkitystä teollisuushistorian ja teollisen maiseman sekä yhtiön asuinrakentamisen kannalta. Kuusankosken paperiteollisuusyhdyskunta on kasvanut molemmin puolin Kymijokea siten, että keskustaajama palveluineen sijoittuu laveasti Kuusaansaaren luoteispuolelle. Kuusaansaari ja sen eteläpuolinen Kymintehdas muodostavat teollisuushistoriallisen ytimen ja maiseman kiinnekohdan. Kuusaansaaren tuotantoalueen rakennukset ovat 1880-luvulta aina 1940-luvulle, kuten Kymintehtaan puolella sijaitsevat rakennuksetkin vesivoimalaitoksineen ja 1930-luvun pääkonttoreineen. Tuotantoalueen tuntumassa ovat Mustavuoren huvilamaiset virkailija-asunnot 1900-luvun alusta. Tehtaan klubi Koskela ja itäpuoliset asunnot ovat edustavaa sodanjälkeistä rakentamista. Koskenranta on puistomainen johtajiston asuinalue 1800- ja 1900-luvun vaihteesta. Lauttakadun, Marskinkadun ja Niementien varteen sekä Puistokadun - Kansatien tienoolle sijoittuvat eri ikäiset asuinrakennukset kerrostaloista puutaloihin. Yhtiön julkisluontoisia rakennushankkeita ovat mm. monumentaalinen kaupungintalo ja yhtiön ammattikoulu. Kirkko sijaitsee Valtakadulla kaupungintalon lähellä, korkeiden puiden keskellä jykevästi aidatulla tontillaan. Kirkko on muodoltaan päätytornillinen pitkäkirkko, jonka siipirakennuksessa on seurakuntasali. Ulkoseinien tiilet ovat kevyesti slammatut ja niitä ryhmittävät vaaleat liseenit ja korkeat kapeat ikkunat. Asuinalueet muodostavat yhtenäisiä taloryhmiä ja aluekokonaisuuksia. Länsi-Naukio on 1922 - 1923 rakennettu työväenasuinalue. Sitä täydentävät Naukiontien paritalot 1940-luvun lopulta. Aluetta sivuava kevyenliikenteen väylä seuraa kapearaiteisen junaradan linjausta. Sudeetti edustaa yhtiön korkeatasoista asuntotuotantoa vuoden 1945 vaiheilta. Yhtenäinen, alkujaan kuudenkymmenen yhden perheen asunnon pientaloalue on säilyttänyt ominaispiirteensä hyvin. Kotiseututaloksi siirretty kansallisromanttinen kansakoulu ja Kettumäen työväenasuntomuseo todistavat tehdasyhteisön oman perinteen tallentamisesta.
Kymin ja Kuusankosken paperitehtaat perustettiin 1872. Paperikonesalit voimalaitoksineen ja muine osastoineen sijoitettiin reunustamaan koskea sen molemmin puolin, mikä teki Kuusankosken tehdasmaisemasta yhden tunnusomaisimmista suomalaisessa teollisuudessa. Tehtaat yhdistyivät 1904 Kymiyhtiöksi, johon sisältyi kolmantena yksikkönä pohjoisempi Voikkaan tehdas (Ks. Voikkaan teollisuusalue -kohde). Pääosa entisistä Kymiyhtiön tuotantolaitoksista alkoi toimia vuodesta 1996 alkaen osana UPM-Kymmenettä. Kuusankosken teollisuuspaikkakunta erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1919 osista Valkealan ja Iitin seurakuntia. Arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema kirkko valmistui 1929. Kymiyhtiön sosiaalinen rakennustoiminta työväestönsä asuinolojen parantamiseksi oli poikkeuksellisen laajaa ja edistyksellistä läpi 1900-luvun alkupuoliskon. Yhtiön vaikutus koko yhdyskunnan rakenteeseen ja rakennushankkeisiin oli vahvaa 1950-luvulle saakka.
Kuusankosken - Kymintehtaan teollisuusympäristö (Kettumäki)
Albertinkatu 46
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Vahvialankallio)
Karapää, Kunto
Topelius kuvaa keisarillista vierailua maaliskuussa 1854 (Helsingfors Tidningar 22/18.3.1854).
Maana Santanen on juuri saanut valmiiksi geeniteknologiaa käsittelevän väitöskirjansa ja viettää lokoisia kesäpäiviä sateisessa Helsingissä. Työuupumuksen vuoksi sairauslomalle passitettu huippututkija keskittyy hoitamaan ystävänsä koiranpentua ja etsimään miesseuraa internetin deittipalstoilta. Kun tutkijakollega Rauli Renberg löydetään surmattuna Vanhankaupunginlahdelta, Maana ajautuu tahtomattaan keskelle murhatutkimuksia. Samaan aikaan Maana ja hänen espanjalainen kollegansa Antonio Bustamente saavat rahakkaan tarjouksen: kyseenalaisista toimintatavoistaan tunnettu kansainvälinen yritys haluaa ostaa option heidän muuntogeenisiä papuja käsittelevään tutkimukseensa. Kilpailu apurahoista ja paikoista tutkimusprojekteissa on kovaa, ja salaperäinen oferta tulee kuin taivaan lahjana taloudellisten vaikeuksien kanssa kamppailevalle Maanalle. Mutta isoille rahoille tuntuisi löytyvän muitakin ottajia: Vantaanjoen tulviessa kesäisessä Helsingissä uuden, käänteentekevän tieteenalan mukanaan tuomia rikkauksia hamuaa yllättävän moni ahnas käsi. Syvyyden avaimet on Tuula Mai Salmelan toinen Maana Santanen -dekkari. Kirjailijan esikoisromaani Katajanokka kello kymmenen ilmestyi vuonna 2004.
Viurilan kartanon päärakennus on ruotsalaisen uusklassismin harvoja esimerkkejä ja sen empiretyylinen talouskeskus ainutlaatuinen arkkitehtoninen kokonaisuus maassamme. Viurila on osa Halikonlahden keskiajalta periytyvää kartanokeskittymää. Viurilan kartano sijaitsee Joensuun ja Vuorentaan kartanoiden välissä Halikonlahden pohjukassa. Kaksikerroksisen, sileäksi rapatun uusklassistisen päärakennuksen portaali korinttilaisine pilastereineen on hakattu Tukholmassa kivenveistäjä Johan Göthen työpajassa ja kiinnitetty paikalleen 1806. Pääkerroksen huonejärjestys on pieniä muutoksia lukuun ottamatta säilynyt 1800-luvun asussa samoin kuin lukuisat kiinteän sisutuksen yksityiskohdat. Päärakennuksen pohjoispuolella on kartanon talouskeskus, joka on rakennettu 1840-luvulla vapaaherra Magnus Reinhold Armfeltin isännyyden aikana ja isännän omien perussuunnitelmien mukaan. Talouskeskus muodostuu H-kirjaimen muotoon sijoitetuista hevos- ja härkätalleista, navetasta, pieneläintiloista sekä asuin- ja konttorihuoneista. Rakennusrunkojen väliin on sijoitettu kaksi tornimaista viljamakasiinia, toinen navettaosan läpi kulkevan porttirakennelman yläpuolelle ja toinen itsenäiseksi rakennukseksi tallin ja konttorirakennuksen väliin. Tallin, konttorin ja makasiinin puistonpuoleiset päädyt ovat saaneet yhtenäisen asun doorilaisilla pylväiköillä. Viurilasta koilliseen Salontakaan ja edelleen Joensuun kartanolle vievä vanha rantatie on edelleen käytössä. Viurilan maanviljelysmaisema on muutettu golfkentäksi kumpuineen ja puuistutuksineen. Viurila sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla Uskelan- ja Halikonjoen laakson maisema-alueella.
Halikon Viurilassa sijaitsi rälssisäteri keskiajalta asti. Viurilan omistajat asuivat 1680-luvulta 1790-luvulle enimmäkseen muualla, eikä sinne rakennettu kivirakennuksia vielä 1500-luvulla kuten viereisiin Joensuuhun ja Vuorentakaan. Viurilan nykyinen rakennuskanta liittyy Armfelt-suvun omistusvaiheeseen 1800-luvun alkupuolella. Päärakennuksen rakennutti vapaaherra August Filip Armfelt ja suunnitteli 1802 arkkitehti Charles Bassi. Rakennus oli valmis 1811, mutta sisustustyöt jatkuivat aina vuoteen 1814 saakka. 1830-luvulla kartanon kunnostus- ja muutostöistä vastasi Turun kaupunginarkkitehti P.J. Gylich. Viurilan talousrakennuskompleksista valmistui ensimmäisenä talliosa pylväikköineen, seuraavana poikittaiset navettatilat ja viimeisenä konttori- ja työväenasuinhuoneet. Arkistotiedot eivät valaise talousrakennusryhmän pääsivustan doorilaisten portiikkien suunnittelijaa. Pylväiköt saattavat olla P.J. Gylichin käsialaa.
Viurilan kartano
"Rikostarkastaja Martti Kononen siemaili keskiolutta kaukana Kruununhaan kotikulmilta. Mannerheimintiellä ravintola Töölössä. Siis Töölön Akatemiassa. Vastapäätä istuva mies kaatoi kaljaa muoviseen suppiloon. Suppilosta johti letku suoraan miehen mahalaukkuun. Miehen nimi oli Dimitri. Mitja vaikutti hyväntuuliselta. Hän toipui hyvää vauhtia hiljattain leikatusta kurkkusyövästä. Kalja imeytyi elimistöön moitteettomasti. Makua ei tietenkään saanut, mutta 40 vuoden kokemus ja mielikuvitus auttoivat. Hengitysilma korisi kaulasta törröttävän muoviputken läpi. Samasta putkesta sai myös ryittyä ulos elimistöön kertyvää limaa. Tupakka kuitenkin maistui perinteiseen tyyliin huulien välistä. Vanhoista tavoista on vaikea luopua. Varsinkaan jos luopumiseen ei ole sen kummempaa syytä. Ennen röökin sytyttämistä Dimitri käytti liekkiä tupakan filtteripäässä. Kyse ei ollut desinfioinnista. Kyse oli filtterin irtonöyhtän hävittämisestä. Keuhkoihin joutuessaan nöyhtä saattaisi olla epäterveellistä. Mitja muisti myös käydä vähän väliä tyhjentelemässä pöydän tuhkakuppia. Useammin kuin oli oikeasti tarpeen. Kononen ei ollut ennenkään kehdannut kysyä rituaalin syytä. Dimitri istui Akatemiassa vain Pub Peten pikkumaisuuden vuoksi. Pete oli kantakaupungin pahimpia räkälöitä. Silti siellä ei esteettisistä syistä suvaittu miestä, joka letkutti kaljat suoraan suolistoon. Ehkä Peten bodarin oloinen baarimikko näki Mitjassa itsensä isona."
Pihlajamäen lähiö on maan ensimmäisiä aluerakennuskohteita, joka on kaavoitettu 1960-luvun alussa jylhään metsämaisemaan 10 kilometrin päähän Helsingin keskustasta. Pihlajamäki on valittu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernismin merkkiteosvalikoimaan. Pihlajamäki on kaupungista ja joukkoliikenneyhteyksistä riippuvainen asuntoalue - minkälaiseksi lähiö sittemmin yleistyi. Pihlajamäen kaavassa orastaa ensimmäisiä kertoja asemakaavasuunnittelun, teollisen rakennustekniikan ja tehokkuuden intressien yhdistyminen. Pihlajamäki asettuu Helsingissä lähiöideologian ja -rakentamisen murrosvaiheeseen. Pihlajamäen asemakaavassa on arkkitehti Olli Kivisen piirtämänä viisi noin 1500 asukkaan asuinsolua. Kuhunkin soluun kaartuu umpikatuna päättyvä asuntokatu, ja asuinrakennusten muodostaman solun keskustassa on lähimyymälä. Solujen välissä on päiväkoti, koulut on sijoitettu pohjoisosaan ja ostoskeskus sisääntuloväylälle. Alueet on rakennettu puoliksi kahden rakennusliikkeen Sosiaalisen asuntotuotanto Oy:n eli Saton ja Helsingin Asuntokeskuskunta Hakan kesken: Rapakiventien lounaispuoli on Saton rakentama ja Lauri Silvennoisen suunnittelema ja koillisosa Hakan toteuttama ja Kulutusosuuskuntien Keskusliiton (KK) asuntotuotanto-osastossa Esko Korhosen suunnittelema, alava pohjoisosa on sekä Saton että Hakan rakentama. Hakan puolella rakennukset ovat avoimen U:n muotoisia pitkiä, maaston muotojen mukaan polveilevia lamelleja, kadun varrella on viisi pistetaloa peräkkäin. Saton puolella pitkät nelikerroksiset lamellit reunustavat lähes suorina jyrkän kallion laitaa. Ylempänä kallion kukkuloilla on kymmenen 8-kerroksista pistetaloa, joista avautuvat huikeat näköalat aina merelle asti. Alueelle on tyypillistä toisto, samaa asuntotyyppiä on satoja, pisimmässä lamellissa on 18 porrashuonetta. Alueiden arkkitehtuurissa konkretisoituu siirtymä rakennustekniikan ja arkkitehtuurin kehitysvaiheesta toiseen. Hakan alueen suurmuottitekniikka hyödyntää vielä 1950-luvun perinnettä, Saton puolen täyselementtitekniikka ja arkkitehtuuri, sen mittakaava ja sommittelu sekä virtaviivaisuus ja tehokkuustavoittelu, ovat viitoittaneet tulevaa rakentamista. Pihlajamäessä kalliot ja väkkärämännyt ovat keskeisiä maisema-arkkitehtonisia elementtejä ja vastapooleja kalliosta kohoaville suoraviivaisille valkoisille rakennusmassoille. Rakennusmassat ovat isoja, samoin niiden väliin jäävät luontoalueet. Jyrkimmät ja jylhimmät maastokohdat on jätetty rakentamatta. Alueen 1970-luvulta alkanut täydennysrakentaminen on säilyttänyt alkuperäisen asemakaavan perussommitelman, mutta muuttanut asuinsolujen reuna-alueita ja ostoskeskuksen lähiympäristöä.
Aluerakentamisella tarkoitetaan kaupungin, pankkien ja rakennusliikkeiden välistä yhteistyötä ja sopimusta kokonaisen uuden asuinalueen eli lähiön rakentamisesta, siihen nivoutuu myös ARAVA-järjestelmä ja asuntosäästäminen. Aluerakentamisen asuntosäästöjärjestelmää sovellettiin ensi kerran Kaivokselassa ja Pihlajamäessä. Pihlajamäki jaettiin tasan poliittisin perustein "oikeistolaisten ja vasemmistolaisten" intressipiirien, kuten rakennusliikkeideen, pankkien, osuusliikkeiden ja vakuutuslaitosten kesken. Aluerakentamisella haettiin ratkaisua kaupungistuvan maan suurten ikäluokkien asuntopulaan. Pihlajamäen kaava laadittiin 1959-1964, asuinrakentaminen valmistui 1964. Kaavan koillisosan – ns. Hakan puolen - kaavoitus ja rakennussuunnittelu eteni yhteistyössä KK:n asuntotuotanto-osaston kanssa. Esko Korhonen oli aiemmin suunnitellut mm. Hakan Roihuvuoren asuntoalueen kaavan ja rakennukset. Lounaisosan – Saton puolen kaavan ja suunnittelun viimeisteli 1960 järjestetty arkkitehtikilpailu, jonka voitti arkkitehti Lauri Silvennoinen.
Pihlajamäen lähiö
Donner, Julia
Kääntyessään kulman ympäri hän erotti vilauksen Annasta ennen kuin tämä peittyi naapuritalon elokuvateatterista virtaavien ihmisten taakse. Hän seisoi isojen hopeakirjainten Fazer heijastuksissa. Tämä oli säädyllinen tapaamispaikka.
Romaanissa pappi Henrik ja Anna kohtaavat Fazerin kahvilassa.
Kohteessa tarvittavat vaihtoehtoiset kielet. Oletusarvo: ei kielivaatimuksia.
tarvittava kielitaito
need language skill
Asunto-osakeyhtiö Helsingin Nelikulma
Ruoholahden villat
kuvittaja
Ilmajoen Nikkolan ja Pirilän taloryhmien edustavat eteläpohjalaisella viljelylakeudella sijaitsevan jokivarsiasutuksen kylärakennetta ajalta, jolloin Kyrönjoki toimi alueen pääkulkureittinä. Pohjalaistalojen päärakennusten julkisivut avautuvat joelle ja talousrakennukset on ryhmitetty niiden taakse. Tiiviisti rakennettua jokivarsikylää komeine puolitoista- tai kaksifooninkisine talonpoikaistaloineen on säilynyt muutamana ryhmänä. Parhaiten vanha asutusrakenne on säilynyt Pirilän, Fossilan ja Nikkolan alueilla, jossa talonpoikastalot pihapiireineen sijaitsevat vieri vieressä jokitöyräällä. Päärakennusten pitkät sivut ja puutarhat rajaavat pihaa joen puolelta talousrakennusten jäädessä tien puolelle. Ilmajoen rikasta talonpoikaista rakennuskulttuuria edustavat Nikkolassa Latva-Nikkolan ja Ala-Nikkolan talot 1800-luvun päärakennuksineen ja runsaine talousrakennuksineen. Joen vastakkaisella puolella on Herkoolin kartanomainen päärakennus vuodelta 1893. Pirilässä Ala-Pirilän, Pirilän, Keski-Pirilän, Rinta-Pirilän ja Yli-Pirilän päärakennukset muodostavat yhä erittäin tiiviin joen suuntaisesti rakennetun rivistön. Talousrakennukset on ryhmitetty maantien puolelle. Taloryhmän vastapäätä joen toisella rannalla ovat Ala-Fossi ja Keski-Fossi ja kaksikerroksinen Fossila. Nikkolan, Pirilän ja Fossilan pohjalaistaloista vanhimmat ovat 1800-luvun alkupuolelta. Joen länsirantaa seuraa ainakin 1600-luvulta samalla paikalla kulkenut Könnintie ja itäpuolella, kauempana rannasta nuorempi Nikkolantie. Nikkolantien varressa tien ja vanhan jokivarsiasutuksen väliin jää peltovyöhyke. Jokirannan asutuksen pohjoispuolella avautuu Kyröjoen Alajoen lakeus lukuisine latoineen ja jokisaunoineen. Nikkolan ja Pirilän jokivarsiasutus sijoittuu valtakunnallisesti arvokkaalle Ilmajoen Alajoki -maisema-alueelle.
Kyrönjoen länsilaidalla, joen ja sitä myötäilevän maantien välissä oli aikoinaan Luhtaselan, Fossilan, Välkkilän ja Sihtolan kylien kilometrien pituinen yhtenäinen, pääosin kaksikerroksisten talonpoikaistalojen rivi. Joki oli seudun tärkein kulkureitti, ja pihapiirit rakennettiin edustaviksi joen suuntaan. Ilmajoen tärkein silta 1800-luvun alussa oli Nikkolan silta. Ainoa tie kulki silloin joen länsirannalla, ja Könnintien varrella maatilojen asuin- ja liikerakennusten pääjulkisivut rakennettiin tien suuntaan jo 1800-luvun loppupuolella. Joen liikenteellisen merkityksen vähentyi 1800-luvun aikana, ja 1900-luvun vaihteessa rakennettiin Nikkolantie Kyrönjoen itäpuolelle. Tällöin myös uudisrakentaminen siirtyi jokirannasta tien varteen.
Nikkolan ja Pirilän jokivarsiasutus
'Räsästen puutalo seisoi metsän reunassa. Talo oli kaksikerroksinen ja rintamiestalo-tyyliä, vähän uudempi vain. -- Tontti oli neliskanttinen ja sitä koristi muutama nuokkuva omenapuu ja poikien hiekkalaatikko.' (s. 14 -15)
Räsästen autotalli toimii pakopaikkana sekä kuvainnollisesti että kirjaimellisesti.
DCMI Metadata Terms
"Mutta Helsinki oli perustettu vasta muutama vuosi sitten. Siellä oli vain puutaloja ja kaupungin laidoilla matalia savutorppia. Torin varrella olivat muutamien ulkomaalaisten kauppiaiden komeat talot ja kauppapuodit." (s. 11)
Lucia Olavintytär elää 1500-luvulla Hämeen linnan lähellä, mutta saman ajan Helsinki on mukana koko ajan Lucian tarinassa. Nuori Helsinki on lähikaupunki, johon pääsee ratsain tai kävellen polkua pitkin metsien halki tai hevosella ja reellä talvella. Lucia matkustaa äitinsä ja isänsä kanssa Helsinkiin hankiaisilla viemään vaatteita värjärille. Helsinki on vasta pieni kylä, jossa on matalia hirsitaloja ja piharakennukset niiden ympärillä. Talvella laivat ovat jäässä satamassa. Kylässä on lisäksi pieni puukirkko, hautausmaa ja koulu. Kaupunki on kuitenkin hyvin kansainvälinen. Siellä puhutaan monia kieliä, sillä Kustaa Vaasa houkutteli ulkomaisia kauppiaita muuttamaan sinne. Myös ulkomaisia palkkasotilaita on Helsingissä kuten Hämeen linnassakin. Kun Lucia ryöstetään, hänet viedään Helsingin kautta ulkomaille. Romaanissa kuvataan myös kesäistä Helsinkiä.
Kivinen, Mikko
" Yksi Helsingin pitkistä raitiotielinjoista suuntautuu pienelle rähjäiselle esikaupunkialueelle. Vanhojen puuhökkelien ja lankkuaitojen reunustamalla aukiolla, lähellä posliinitehdasta, jonka ympärille yhdyskunta on kasvanut, linja tekee silmukan; siinä on sen päätepysäkki..." (s. 169)
Kahvila "Intia" sijaitsee raitiovaunun päätepysäkin lähellä ja siellä Tomas tapaa Nean.
Lenin vieraili Vladimir Martynovits Smirnovin kotona Liisankatu 19:ssä marraskuussa 1905 saavuttuaan Tukholmasta Helsinkiin. Kirjassa kerrotaan myös Smirnovin kotonaan Leninille tarjoamasta päivällisestä. Helmikuussa 1906 Lenin tapasi samaisen Smirnovin luona Maksim Gorkin.
Mäntyluodon satama on monipuolinen satamahistoriaan ja merenkulkuun liittyvä ympäristö yhdessä viereisen Reposaaren kanssa. (Ks. erillinen Reposaaren yhdyskunta -kohde.) Porin satamien, Mäntyluodon ja Reposaaren, edustalla sijaitseva Kallon saari on historiallisesti merkittävä luotsipaikka. Kallossa olevat merenkulun turvalaitteet sekä luotsiasemat muodostavat ajallisesti monikerroksisen, suhteellisen tiiviin ja hyvin säilyneen rakennuskokonaisuuden. Vilkkaassa satamamiljöössä olevat rakennukset ovat säilyttäneet yhteytensä alkuperäiseen toimintaympäristöönsä. Kallon majakka koostuu rautaisesta 9,3 metriä korkeasta graniittijalustalle perustetusta loistotornista ja siinä kiinni olevasta puurakennuksesta (1885/1903). Tornissa on kaksi edelleen toimivaa valolaitetta, joista toinen on majakan alkuperäinen diopterinen valolaite. Majakan vieressä on vanha sumumerkinantoasema (1906). Konesuojana ja koneenkäyttäjän asuntona toiminutta rakennusta on laajennettu toisen maailmansodan jälkeen, jolloin siitä myös poistettiin sumutorveen liittynyt tekniikka. Kallon luotsiasemalla on vanha, Krimin sodan jälkeen rakennettu luotsivartiotupa (1859). Mäntyluodon satama-alueen meriliikennehistorialliseen kokonaisuuteen uudistuneella satama-alueella kuuluu satamaloistoksi 1903 arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnitelmin rakennettu koristeellinen ns. Ryssäntorni, joka on nykyisin valoton tunnusmajakka. Mäntyluodon satama-alueen satamarataan liittyy asemamiljöö puistoineen. Asemarakennusta, joka on valmistunut 1900 arkkitehti Bruno Granholmin laatimien tyyppipiirustusten pohjalta, on laajennettu 1900-luvun alussa. Satamaliikenteen kasvuun liittyy myös aseman viereen 1918 valmistunut hotelli ja ravintola. Satama-alueeseen liittyy Uniluodon pieni ja tiheästi rakennettu yhdyskunta suorakulmaisine tontteineen ja pienine asuinrakennuksineen, jotka ovat pääasiassa 1900-luvun alusta. Rakennuksista edustavin on nykyisin kouluna toimiva Johan Nordstrandin suunnittelema ja merikapteeni Oscar Heinen rakennuttama uusrenessanssihuvila. Toinen koulurakennus on vuodelta 1939, suunnittelijana arkkitehti Jaakko Laaksovirta.
Vanhin tunnettu luotsiasema rakennettiin Kalloon 1851. Se tuhoutui Krimin sodassa 1854. Ilmeisesti 1800-luvun lopulla luotsitoiminta siirtyi Reposaareen, missä on edelleen komea tähystystornilla varustettu kaksikerroksinen luotsiasema. Reposaaren sataman merkitys väheni kun Mäntyluodon satama rakennettiin 1800-luvun loppupuolella. Luotsit siirtyivät takaisin Kalloon, kun Kallon ja Mäntyluodon välille rakennettiin 1960-luvulla pengertie. Kesällä 1874 luotsitirehtööri Justus Erikson ehdotti Kalloon sektoriloistoa, joka ohjaisi laivat turvallisesti sataman suulla olevan Trekantin matalikon ohi. Hanke toteutui kymmenen vuotta myöhemmin. Saarelle tehtiin puinen loistokoju, johon tuli myös majakanvartijan asunto. Majakkaa uusittiin 1900-luvun alussa, jolloin sen kylkeen rakennettiin rautainen loistotorni ja perustettiin sumumerkinantoasema. Kallossa oli edelleen 1920-luvulla yksi vanhempi ja kaksi nuorempaa majakanvartijaa. 1930-luvulla majakka muutettiin ensin kaasu- ja sitten sähkökäyttöiseksi. Uudistusten yhteydessä lopetettiin myös majakan miehitys. Porin edustan meriliikenteeseen liittyy lisäksi Kaijankarin merimajakka, joka valmistui 1933. Mäntyluodon pohjoispuolella oleva Reposaari oli satamapaikkana vanha ja Porin ulkosatama 1800-luvulta alkaen. Kaksi vuotta Tampere-Pori -radan valmistumisen jälkeen senaatti käsitteli rautatien rakentamista Porista Mäntyluotoon. Edellisenä vuonna oli talviliikennekomitea päätynyt ehdottamaan Reposaari-Mäntyluotoa Suomen toiseksi talvisatamaksi siinä tapauksessa, että Hangon satama osoittautuisi tuuli- ja jääsuhteiden vuoksi käyttökelvottomaksi. Edellytyksenä tälle oli että Mäntyluotoon rakennettaisiin rautatie ja tarpeelliset satamalaitteet. Valtion osoittamasta kiinnostuksesta johtui myös se, että Mäntyluodon satamaa ryhdyttiin rakentamaan suurisuuntaisemmin kuin Porin kaupunki oli suunnitellut. Sekä rautatie että satama annettiin tie- ja vesirakennusten ylihallituksen tehtäväksi. Rautatien rakentaminen aloitettiin 1897 ja sataman seuraavan vuoden alussa. Satama tuli Yyterin kartanon maille. Satamarata ja asemarakennus valmistuivat 1900. Asemarakennusta laajennettiin 1912 ja 1915. Asema-alueelle rakennettiin tavaramakasiini, kaksi asuinrakennusta, niiden talousrakennukset sekä veturitalli. 1901 oli valmiina lähes 300 metriä laituria 6 - 6,5 metriä syvää väylää varten, 385 metriä lastaus- ja purkulaituria pienemmille aluksille sekä varastoja, hallintorakennukset ja ratapiha. Mäntyluodon sataman rakentamiseen liittyy pitkän satamalaiturin päähän rakennettu puinen satamaloisto. Uniluodon asuinalue on syntynyt Mäntyluodon talvisataman rakentamisen yhteydessä (1898-1901). Tuolloin alue palstoitettiin pieniksi tonteiksi. Sataman liikenteen kasvaessa Porin kaupunki rakennutti 1918 arkkitehtitoimisto Fagerholm & Nordmanin suunnitteleman hotelli- ja ravintolarakennuksen ranta-alueelle.
Mäntyluodon luotsi- ja satamaympäristö (satama-asema)
Ranta, Matti
Keskuspuistossa, Pirkkolan uimahallin lähettyvillä on vanhoja vallihautoja. Mitä varten ja milloin ne on tehty? Pirkkolan urheilupuistossa on venäläisten ensimmäisen maailmansodan aikana rakennuttamia linnoituslaitteita. Ne kuuluvat Helsingin ympärille 1914-1918 rakennettuun linnoituslaitteiden ketjuun, joka oli osa Venäjän pääkaupunkia Pietaria suojaavasta puolustusjärjestelmästä. Venäjä oli sodassa Saksan kanssa, ja linnoitusketju rakennettiin siltä varalta, että saksalaiset yrittäisivät hyökätä Pietariin Suomen kautta. Linnoitusketjuun kuuluvia rakennelmia on nähtävissä monissa paikoissa eri puolilla Helsinkiä sekä Espoon itäosassa. Linnoituslaitteiden rakentaminen oli aikanaan Suomen suurin rakennustyömaa. Rakentajina toimivat venäläiset sotilaat ja linnoitustyöläiset, mutta työssä oli myös paljon suomalaisia, sekä vapaa-ehtoisia että pakko-otolla töihin määrättyjä. Venäläiset toivat töihin myös pari tuhatta vankia Kaukoidästä. Pirkkolassa linnoitusten rakentaminen aloitettiin vuonna 1915. Alueella on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja, joita on osittain betonoitu, sekä betonista valettuja tulipesäkkeitä ja suojahuoneita sekä ammusvarasto, joiden katot on räjäytetty. Varustuksiin kuluu myös kallioon louhittuja luolia, joista kaksi on varastokäytössä. Asemat on osittain hävitetty ja täytetty. Lähdeteoksissa on karttoja linnoituslaitteiden sijainnista maastossa. Helsingin ympärille rakennettu linnoitusketju on merkittävä sotahistoriallinen muisto oman aikakautensa sotilas- ja linnoitustekniikasta ja liittyy maamme historiassa tärkeään murrosaikaan. Linnoitusketjua ei kuitenkaan koskaan käytetty suunniteltuun tarkoitukseensa. Venäläiset vetäytyivät varustuksista keväällä 1918 valkoisten puolelle kansalaissodassa tulleiden saksalaisten joukkojen lähestyessä Helsinkiä, mutta asemia käytettiin saksalaisten ja punakaartilaisten välisissä pienehköissä taisteluissa muun muassa Pasilassa. Kansalaissodan jälkeen linnoituslaitteet jäivät rappeutumaan. Ennen toista maailmansotaa joitakin linnoitusjärjestelmään kuuluvia kallioon louhittuja luolia kunnostettiin ammussorvaamoiksi ja asevarastoiksi. Osa luolista on edelleen käytössä varastoina ja väestönsuojina. Linnoituslaitteet on katsottu vuodesta 1971 lähtien kiinteiksi muinaisjäännöksiksi ja siten muinaismuistolain suojaamiksi. Lähteet: Ensimmäisen maailmansodan aikaiset linnoitukset Helsingissä (Helsinki, 1980) Laine, Sirkku: Ensimmäisen maailmansodan aikainen maalinnoitus Helsingissä (Helsinki, 1996)
"Kaupunkiin tultaessa miellyin kerrostaloriveihin, samoihin jotka yhä reunustavat Mannerheimintietä. Eteen on kohonnut Finlandia-talo ja muita, mutta ne eivät tunnu miltään silloin näkemiini viisikerroksisiin kivitaloihin verrattuna." (Takala, s. 5)
"Mistäs alkaen tämä Korsubaari on vaaralliseksi muuttunut? Numminen kysyi äänekkäästi sisään astuessaan. Eihän tää oo ku tavallinen keskikaljapaari. Sitä paitsi tääll on helvetin hyvä kotiruoka. Me käyrään tolta rakennukselta joka päivä täällä syämässä. On helvetin hyvä kotiruaka. Puhuja oli raavas mies. ... Siinä jutellessa Numminen tuli maininneeksi olevansa matkalla Tampereelle päin. Tukevampi nuori mies kysyi oitis voisiko hänen ystävänsä päästä kyytiin. Ystävä oli matkalla Tampereelle. Numminen lupasi kyydin Toijalaan asti. 'Laivat' alkoi kuulua levyautomaatista." (s. 22)
Runne, Ossi
Esplanadin puistossa on kaikkien tuntema Eino Leinon patsas. Mitä lie patsaan veistänyt taiteilija ajatellut pannessaan Leinon vasempaan kämmenpohjaan kuparisen lantin? Sillä lie jokin symbolinen merkitys. Legenda kertoo, että Leinon ystävät eivät halunneet päästää juhlimisesta pitävää ja usein rahatonta Leinoa Esplanadille varattomana. Leinon on myös eläessään kerrottu lausahtaneen, ettei ole köyhä niin kauan kun hänellä on kädessään markan kolikko. Eino Leinon patsaan (paljastettiin vuonna 1953) on veistänyt Lauri Leppänen (1895-1977). Patsaan kädessä olevan kolikon takana ei kuitenkaan ole Leppänen itse, vaan häntä avustanut kuvanveistäjä Toivo Jaatinen, joka paljasti Helsingin Sanomissa (17.7.2004) totuuden helsinkiläisiä askarruttaneen kolikon tapauksesta: Toivo Jaatinen toimi vastavalmistuneena nuorena miehenä Leppäsen avustajana yhdessä Mauno Juvosen kanssa. Miehet valmistivat Leinon patsaan kipsimallin Leppäsen ateljeessa. Leppäsen vierailla oli tapana laittaa rahaa savesta muotoillun patsaan käteen ja siitä Jaatinen ja Juvonen saivat idean: Jaatinen upotti viiden markan kolikon savimallin käteen, josta se sitten päätyi myös lopulliseen pronssipatsaaseen. Lähteet: http://fi.wikipedia.org/wiki/Eino_Leino ”Toivo Jaatinen laittoi kolikon patsaan käteen” (Lotta Lehtonen), Helsingin Sanomat, 17.7.2004
Vaara, Tero
jauhot
mjöl
flours
Vähäkankaan tiivis kyläraitti puolitoistakerroksisine pohjalaistaloineen edustava ja hyvin säilynyt esimerkki Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan jokilaaksoille tyypillisestä puhtokylästä. Kankaan kylään kuuluva Vähäkankaan nauhakylä sijoittuu Kalajokilaaksossa peltolakeudelta kohoavalle osittain kallioiselle, viljelyyn kelpaamattomalle harjanteelle. Talot ovat tiiviinä ryhmänä ja viljelysarat ulottuvat kylästä joelle. Vähäkankaan ydinalueella on kahdeksan kookasta, keskipohjalaista rakentamistapaa edustavaa puolitoistakerroksista talonpoikaistaloa, jotka piharakennuksineen muodostavat yhtenäisen raittinäkymän. Keskeiset talot ovat Pitkäsaari, Heino eli Vähäkangas, Otontalo eli Lähdemäki, Kivimäki, Ylimäki, Eskontalo eli Välipelto, Jussintalo ja Pihlajisto. Pitkänomaisissa asuinrakennuksissa on noudatettu ns. karoliinista pohjakaavaa. Porstuan päässä pieni kamari. Suuri tupa on kooltaan yleensä kahdeksan metriä pitkän hirren mittainen. Tuvan päässä on kaksi kamaria ja porstuan toisella puolella iso kamari. Kuusiruutuiset ikkunat ovat huoneiden keskiosassa, tuvassa kaksi molemmilla sivuilla. Runsas puusto täydentää kyläraitin kokonaisuutta. Myös uudempien asuinrakennusten pihoissa on vanhoja aittoja. Vähänkankaan kyläraitti on osa Kalajokilaakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Vähäkankaan ydinosa lienee saanut alkunsa 1780-luvulla perustetusta Vähäkankaan talosta. Vähänkankaan raitti alkoi kehittyä 1800-luvulla kyläntapaiseksi puhdoksi. Vähäkankaan historiaan liittyy Kallio-suku, jonka omistuksessa moni raitin taloista on ollut. Pihapiirien välitse suikertava kylätie rakennettiin maantieksi 1912.
Vähäkankaan kyläraitti
Muistini mukaan kulki raitiovaunu nykyisen huoltoaseman kohdalta (Nesteen asema) ja meni sieltä Pasilaan vielä viisikymmentäluvulla. Linja lopetettiin ja tilalle tuli bussi 23, joka ajoi ainakin Ilmalaan saakka. Koska raitiovaunu (numero oli joko 9 tai 11) lopetettiin, ja mistä mihin se kulki? Suomen Raitioseuran sivujen mukaan kysymyksessä oli linja 10, jota liikennöitiin kyseisellä välillä 09.09.1928-21.09.1952. Reitti oli seuraava: Nordenskiöldinkatu - Pasilan tori - Nordenskiöldinkatu (päätesilmukka nykyisen huoltoaseman ympäri) - Pasilankatu. Päätepysäkki oli Pasilankadun ja Kyllikinkadun risteyksessä Pasilan torilla. Matkustajilla oli ilmainen vaihto-oikeus linjalle/linjalta 3 Nordenskiöldinkadun pysäkillä. Tuon ajan asemakaavasta ei Länsi-Pasilassa ole käytännössä enää mitään jäljellä.
Hiltulan kylä edustaa savolaista mäkiasutusta. Kylä, joka on edustavaa itäsuomalaista kulttuurimaisemaa talonpoikaisrakennuksineen, sijaitsee Savonlinna-Mikkeli -maantien pohjoispuolella. Maisema polveilee rinnepeltoina mäeltä toiselle. Kylän talot Taskila, Vanha-Taskila, Lautiala ja Viisala ovat sijoittuneet kukin omalle mäelleen. Maantie on ottanut luontevasti sijansa pellon ja metsän rajan muodostamassa maisematilassa. Pihapiirit ovat tiivisti rakennettuja ja korkeat kuuset sekä lehtevät puut osoittavat kauas niiden sijainnin. Maantien varressa on kylän vanha mylly patoineen.
Hiltulan Säynejärven ja Putkilahden väliselle kannakselle levittyneessä kylässä oli 1560-luvulla jo 14 taloa. Vanha-Taskila on vuodelta 1652 periytyvä sukutila. Sen kaksikerroksinen päärakennus rakennettiin 1800-luvun puolivälissä samoin kuin Ilohovin päärakennus. Taskilan ja Lautialan asuinrakennukset valmistuivat 1800- ja 1900-luvun taitteessa. Viisalan päärakennus vuodelta 1818 tuhoutui tulipalossa 2005, mutta rakennuksista säilyi mm. tilan suuri navetta vuodelta 1910.
Hiltulan kylä
Törnävän sairaala ja Seinäjoen keskussairaala
"Mä olin asunut Linjoilla vain pari viikkoa, kun hiffasin, ettei ole aivan helppoa asettua toisten nurkille. Kalliossa jengeillä oli tarkat rajat. Jos muutat niiden reviireille, sulle tehdään testi ja tsekataan mistä sä oot tehty." (s. 43)
Perheen seuraava koti oli Toisella linjalla, tornitalon kahdeksannessa kerroksessa.
Kirjan tapahtumat keskittyvät Ullanlinnan kaupupunginosaan.
King's Kakadu
Snellmaninkatu 19
Pasilan poliisitalo 2
Bulevardi 1
Johanneksen kenttä
I Helsingfors är husen inte speciellt vackra
Åhman, Pepe
Humalluodot
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Kurvilansaari)
Kaustakuja
Uudenmaankatu
Ullanlinnankatu 1
"Kun ajattelen tätä varsinaista kotiamme, näen aina Antinkadun (nyk. Lönnrotinkatu) aivan kuin tulvillaan aurinkoa, olkoon sitten mielessäni keväinen maaliskuu, jolloin kävelimme katuojassa ohuella lasisella jäällä, joka narskahtaen särkyi keveitten jalkojemme alla, tai lämmin kesäinen päivä, jolloin kiellosta huolimatta juoksimme kadulle ja huusimme pihallemme jäätelönmyyjää, joka laakean hattunsa päällä kantoi isoa täytettyä jäätelösaavia huutaen täyttä kurkkua: 'Karoosi, maroosi!' Me emme saaneet ostaa häneltä muuten kuin viemällä oman lasin ja lusikan, sillä äiti sanoi, että venäläiset aina ovat niin likaisia. Muistan miten taitavasti mies osasi viiltää jäätelöä lasin täyttävän pyörylän, joka oli aivan ontto, ja miten me pyysimme: 'Packa på, packa på', saadaksemme 10 pennillä mahdollisimman suuren annoksen tätä harvinaista herkkua. Kymmenpenniset olivat silloin ainakin meille suuria rahoja." (s. 18-19)
Katri Bergholmin (o.s. Ignatius) lapsuudenkoti oli Fredrikinkatu 32:ssa vuodesta 1881.
Kyminlinna on suurista linnoituksista ainoa lähes kaikkine etuvarustuksineen säilynyt Kaakkois-Suomen linnoitus. Kyminlinna on osa keisarinna Katariina II:n aikana aloitettua Ruotsia vastaan rakennettua linnoitusketjua. Epäsäännöllisen pentagonin muotoinen tähtimäinen linnoitus, joka rakentuu viidestä bastionista ja niiden välisistä kurttiinimuureista ja kaponieereista, on sisähalkaisijaltaan lähes puolen kilometrin mittainen. Linnoitusniemen alue on kokonaispinta-alaltaan yli 80 hehtaaria. Linnoituksen sisäpuolella on rakennuskantaa 1810-luvulta, kuten vartiorakennus kummankin portin tuntumassa sekä upseerisiipi, sotilaskasarmi ja entinen keittiörakennus linnoituksen koillisosassa. Kyminlinnan koillinen portti on tehty 1930-luvulla käyttäen mallina Kyminlinnan ensimmäisen maalinnoituksen porttipiirustusta. Alkuperäisen linnoitusportin kaltainen lounaisportti on rekonstruoitu 1980-luvulla. Linnoituksen ulkopuolella koillisessa sijaitseva puinen komendantintalo vuodelta 1879 toimii ravintolana ja varuskuntakerhona. Kyminlinna on rakennettu keskiaikaisen kuninkaankartanon, Kymenkartanon maille. Nykyään kartano sijaitsee linnoituksen pohjoispuolella Kymijoen monihaaraisessa suistomaastossa rannalla, jossa Suuri Rantatie ylittää Kymijoen. Kartanon mansardikattoinen päärakennus on linnoituksen rakentamisen ajalta 1790-luvulta ja suuret graniittiset talousrakennukset 1900-luvun alusta. Linnoitusmuurin länsipuolella, Kymijoen saarella on Sutelan keskiaikainen kylätontti, jonka kylärakenne ja tiestö ovat säilyneet hyvin. Kyminlinna on osa Kymijoen laakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Kymenkartanosta muodostettiin kuninkaankartano 1556. Wrangel-suvulle se siirtyi 1629. Turun rauhan 1743 jälkeen Ruotsin ja Venäjän raja kulki Kymijokea ja sen läntistä haaraa pitkin. 1790-luvulla kruunu lunasti kartanon maat, joille ryhdyttiin rakentamaan Kyminlinnaa. Tuon jälkeen kartano perustettiin nykyiselle paikalleen Kymijoen ja linnoituksen pohjoispuolelle. Kyminlinna kuului Pietarin suojaksi rakennettuun linnoitusvyöhykkeeseen. Ensimmäinen maalinnoitus rakennettiin Katariina II:n käskystä ja kenraali Aleksandr Suvorovin johdolla 1791-1792 Kymijoen haarapaikkaan Suuren Rantatien varrelle sulkemaan Ruotsin puolelta Haminaan ja Viipuriin johtavaa tietä ja joen ylityspaikkoja. Nykyisen, ensimmäistä linnaketta huomattavasti laajemman linnoituksen rakentaminen aloitettiin 1803 (J.P. von Suchtelen). Ensimmäinen maalinnoitus purettiin lähes kokonaan ja materiaali hyödynnettiin uuden linnoituksen rakentamisessa. Linnoituksen merkitys väheni 1810-luvulla valtiollisen tilanteen muututtua ja se lakkautettiin. Kyminlinna toimi sen jälkeen venäläisenä varuskuntana aina Suomen itsenäistymiseen asti. Linnoituksessa oli inkeriläisten pakolaisten leiri 1920-1930-luvulla ja 1950-luvulta alkaen varuskunta. Kyminlinnan itä- ja eteläsivujen kivirakenteet korjattiin alkuperäisen mukaiseen asuun 1980-luvulla. Muun linnoituksen restaurointi jatkuu edelleen.
Kyminlinnan maalinnoitus
Sanomatalo
Malmgårdin kartano linnamaisine päärakennuksineen, suurine tiilisine talousrakennuksineen, kuusiaitoineen ja puistoineen luo poikkeuksellisen historiallisen ja maisemallisen kokonaisuuden peltolakeuksien keskelle. 1800-luvun historismiin tukeutuvalle päärakennukselle on harvoja vastineita Suomessa. Malmgårdin kartano sijaitsee Forsbyn ruukinalueen pohjoispuolella Koskenkylänjoen länsirannalla, Päijänteen alueelle johtavan vanhan kauppatien varrella. Kaksikerroksinen, peittämättömästä tiilestä muurattu linnamainen kartanon päärakennus on saanut tyylivaikutteensa pohjoisranskalaisesta renessanssista. Kaksikerroksinen tiililinna, johon liittyy kaksi yksikerroksista pihalle työntyvää siipeä, on rakennettu 1882-85 arkkitehti F.A. Sjöströmin piirustusten mukaan. Kartanon interiöörien yleiskäsittely ilmentää kertaustyylejä ja huomattavin tila on toisen kerroksen suuri ritarisali loisteliaine seinä- ja kattomaalauksineen. Päärakennuksen liittää puistoon terassi ja portaikkorakennelma. Englantilaistyylinen maisemapuisto on osittain rakennettu puutarhuri M. G. Steniuksen 1884 laatimien suunnitelmien ja osittain maisema-arkkitehti A. F. Rydbergin 1890 tekemien suunnitelmien mukaan. Kartanolinnan koillispuolella on talouspiha, jonka rakennukset ovat pääasiassa 1800-luvun jälkipuolelta.
Malmgårdin kartano muodostui kahdesta Ernst Creutzille lahjoitetusta tilasta 1622, mistä lähtien kartano on säilynyt samalla suvulla. Vuonna 1684 kartanosta muodostettiin säteriratsutila. Vanha asuinpiha käsitti empiretyylisen päärakennuksen ja kaksi mansardikattoista sivurakennusta. Nykyisen päärakennuksen valmistuttua vanha asuinrakennus muutettiin kansakouluksi ja sivurakennukset työväenasunnoiksi. Malmgårdin ulkotilan Tetomin mailla, pienessä metsäsaarekkeessa on perimätiedon mukaan sijainnut Pernajan ensimmäinen kirkko.
Malmgårdin kartano
Ees taas Aleksilla, sata näyteikkunaa. Enpä taida jaksaa, vaatteita nyt sovittaa.
Asikainen, Risto
Rakennushallituksen, silloisen Yleisten rakennusten ylihallituksen pääjohtaja eli ylitirehtööri 1917-1921.
Elokuvassa ollaan Kulosaaren kasinon edustalla.
Harjula, Maahengen temppeli ja taidemuseo on taiteilija Emil Cedercreutzin persoonaan sitoutuva kulttuurikeskus. Rakennukset ja Emil Cedercreutzin keräämä laaja kansatieteellinen kotiseutukokoelma muodostavat näyttävän museo-, henkilö- ja kulttuurihistoriallisen kokonaisuuden. Puurakenteinen Harjula on kuvanveistäjä, vapaaherra Emil Cedercreutz Kokemäen rannalle 1914 rakennuttama maaseutuateljeekoti. Taiteilijan suunnittelemassa omaperäisessä rakennuksessa on hyödynnetty vanhoista maalaisrakennuksista purettuja osia. Muita taiteilijoiden rakennuttamia taiteilijakoteja maaseudulla ovat esimerkiksi Kalela, Ainola, Visavuori ja Hvitträsk. Harjulan yhteydessä on museoksi rakennettu Maahengen temppeli. Tämän alkuperäisen Maahengen temppelin rinnalla on Emil Cedercreutzin säätiön ja Harjavallan kaupungin rakennuttama taidemuseo, uusi Maahengen temppeli, Cedercreutzin kokoelmia ja museotoimintaa varten. Taidemuseo on Satakunnan ensimmäinen taidemuseorakennus.
Emil Cedercreutz (1879-1949) syntyi Köyliönkartanossa. Hän rakennutti taiteilijakoti Harjulan Kokemäenjoen Havingin kosken partaalle 1914. Muistiinpanoissa taiteilija kuvasi tapahtumaa seuraavasti: "ostin maan ja joukon vanhoja hirsirakennuksia.- Kaikki nuo rakennukset liitettiin toisiinsa yhdistävin käytävin ja vilpoloin ja erilaisten talojen muodostamasta yhdistelmästä syntyi erikoinen, monipuolinen ryhmä." Harjulaa edelsi Ilmilinna -niminen maaseutuateljeekoti, joka rakennettiin Köyliöön Ilmijärven rannalle Köyliönkartanon maille 1905. Cedercreutzin Satakunnasta kerättyjen esineiden säilytykseen tarkoitettu museorakennus, Maahengen temppeli, rakennettiin kuudessa vaiheessa 1916-1942. Harjulan pihaan valmistui ateljee ja veistossali 1936. Emil Cedercreutzin säätiö laajensi rakennusta 1956 kahdella näyttelyhallilla. Uusi museorakennus rakennettiin arkkitehti Jonas Cedercreuzin suunitelmin 1971, 1977 ja 1996. Viimeisen vaiheen piirustukset ajantasaisti arkkitehti Mariana Cedercreutz. Maahengen temppelillä ja kokoelmilla taiteilija halusi kunnioittaa maatyötä, maan, auringon ja ihmisen yhteistyötä. Museoon tallennettiin Kokemäenjokilaaksosta kerättyä maaseudun elämästä kertovaa esineistöä. Vähitellen museo laajeni esittelemään Ala-Satakunnan kansan kulttuuria.
Emil Cedercreutzin Harjula ja Maahengen temppeli
Laajasalo
Miksi Helsingin Pihlajasaaren itäpäässä olevassa betonimuurissa on luettavissa teksti "Standard Oil"? Se näkyy tietyssä valossa varsin selvästi vaikka on jo kovin kulunut. Onko kyseessä vain vanha mainos? Itäisen Pihlajasaaren suuri pyöreä betoninen suojarakennelma on jäänne Nobel-Standard nimisen yhtiön suurista bensiinisäiliöistä, joista se luopui sotien jälkeen vuonna 1947. Nobel-Standard oli yksi ensimmäisistä öljytuotteiden maahantuojista Suomessa. Nykyään Nobel-Standard tunnetaan paremmin Oy Esso AB:nä. Äskettäin Esso myytiin osaksi SOK:n ABC-ketjua, joten tuotemerkkinä sekin on Suomessa jäämässä historiaan.
Kuinka monta askelmaa on portaissa, jotka nousevat Malminkartanonhuipulle? Tasanteet mukaan lukien. Helsingin kaupungin tietokeskuksesta vastattiin kysymykseen näin: Viimeisen laskelman mukaan Malminkartanonhuipun portaiden lukumäärä on 446 (tässä luvussa pitäisi olla mukana tasanteet). Rakennusviraston mukaan luku on vaihdellut 420-446 välillä. Itse portaat rakennuttanut rakennusmestari ei tiedä portaiden tarkkaa lukumäärää.
clubs
kerhot
klubbar
Mäki, Raili
Paasivuorenkatu
'Kulta hidasti, kun ensimmäinen korkeista seitsenkerroksisista, tiilipinnoitteisista rakennuksesta näkyi. Taloja oli kolme peräkkäin ja ne olivat poikittain katuun nähden. Takana oli metsikköjä ja kadun toisella puolella matalampia, väljästi rakennettuja taloja.' (s.15)
Joutsamo ja Kulta ovat matkalla rikospaikalle.
Salpalinja (Iso-Sarvilampi)
Ravintola Sundmans Krog
Temppelikatu
Erottaja
Haverin kaivos on varhaisen suomalaisen kaivostoiminan edustaja, jolla on ollut merkitystä Tampereen teollistumisessa. Pitkään käytössä olleen avolouhoksen lisäksi alueella on säilynyt pienimuotoisen kaivosyhdyskunnan rakennuskantaa. Haverin kaivos on 1700-luvun lopulta 1860-luvulle ja vuosiin 1942-1960 ulottuvina toimintakausinaan tuottanut merkittävän osan ensin Tampereen masuunin tarvitsemasta rautamalmista ja sittemmin Outokummun Harjavallan tehtailla rikastetusta kupariraaka-aineesta. Nykyinen Haverin kaivosmiljöö muodostuu käytöstä pois jääneistä, veden osittain täyttämistä avolouhoksista, joissa on ollut louhintaa 1700-luvun lopulta 1860-luvulle ja 1940- ja 1950-luvuilla sekä pääosin 1940-luvulla rakennetusta kaivosyhdyskunnasta. Kaivoksen kallioreunainen avokuilu on 85 metriä syvä ja 125 metriä leveä. Osa Kaivosmäellä sijainneista kaikkiaan noin 15:sta tuotantorakennuksesta on purettu tai tuhoutunut jo kaivoksen toiminnan aikana. Hirsirakenteinen, 1941 rakennettu kaivostorni on kunnostettu 2001, rikastamon siilot, verstasrakennus, syanidointilaitos ja kaivostupa 2004. Muita tuotantorakennuksia ovat mm. kultaharkkopaja ja muuntajarakennus. Kaivosyhdyskuntaan on kuulunut työväen asuntoja eli Piippulanrivi lähimpänä kaivoskuiluja ja johtajien asuinrakennukset Kyrösjärven rannalla sekä toimihenkilöiden asunnot niiden välimaastossa, lisäksi työväentalo. Kaivoskylässä on jäljellä 24 työväenasuntoa. Johtajien asuinrakennusten ulkoasu ja ympäristö on voimakkaasti muuttunut. Haverin kaivosalueelle on perustettu lomakylä ja kaivostoiminnasta yli jääneiden maamassojen päälle on rakennettu autourheilurata.
Ensimmäinen asiakirjamerkintä Viljakkalan rautamalmiesiintymistä tehtiin 1726. Turun Akatemian omistuksessa olleen Haverin tilan Ansomäestä löydettiin 1762 lupaava rautamalmiesiintymä ja avolouhinta alkoi vaatimattomassa mitassa 1773. Laajamittainen avolouhinta käynnistyi 1840-luvulla ja sulatus tapahtui Tampereen masuunissa. Haverissa oli useita kaivantoja ja siellä työskenteli lähes kaksikymmentä miestä 1850-luvulla. Tampereen masuuni myytiin Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Osakeyhtiölle 1861, jonka jälkeen toiminta väheni ja louhinta lopetettiin 1865. Merkittävin vaihe Haverin kaivoshistoriassa alkoi 1935, kun Oy Vuoksenniska Ab aloitti kuparimalmin louhinnan Haverin kaivoksesta. 120 metriä syvä tuotantokuilu valmistui 1942, lisäksi käytössä oli avolouhos. Kaikenkaikkiaan kaivoskäytävää avattiin voin 2,5 kilometriä. Haverista saatiin mm. kultaa n. 300 kiloa vuodessa, mikä tyydytti kaivoksen 20 toimintavuoden aikana maan koko kultatarpeen. Tuotantolaitos oli pääosin suomalaisten ilman ulkomaista apua tai esikuvia suunnittelema ja rakentama. Kaivosinsinööri Herman E. Stigzelius piirsi kaivoksen kokonaishahmon. Asemakaavassa toteutettiin väljän kaupunkirakentamisen periaatteita ja sosiaalinen hierarkia ilmeni rakentamisessa. Tuotantorakennusten lisäksi henkilökunnalle rakennettiin yli 30 perheasuntoa ja poikamiesasuntola. Aluetta muokattiin puistomaiseksi ja sinne tehtiin tiestö ja vesi- ja viemäriverkosto. Asukkailla oli käytössään puutarhapalsta ja uimaranta. Kaivoksen toiminta lopetettiin kannattamattomana 1960. Tämän jälkeen alue siirtyi kunnan omistukseen. Tuotantorakennukset jäivät pääosin vaille käyttöä, kaivoksen johtajan asunto kunnostettiin ravintolaksi. Osa asuinrakennuksista jäi asuinkäyttöön ja osa vuokrattiin vapaa-ajanasunnoiksi. Kaivoksen jätemaa-alue toimi jonkin aikaa pienlentokoneiden kenttänä ja myöhemmin moottoriurheiluratana. Kaivoskylän elvyttämiseksi perustettiin kehittämisprojekti 1999.
Haverin kaivosyhdyskunta
lavatory
käymälä
Lindgren, Armas
Vieras osoittautui hiljaiseksi, harvapuheiseksi henkilöksi, joka enimmäkseen pysytteli huoneessaan ja kirjoitteli ahkeraan. Neidit eivät nähneet häntä juuri muulloin kuin aterioilla, joiden aikana hän ei paljon puhunut, vain kerran hän oli laskenut leikkiä jonkin ruokalajin johdosta. Silloin tällöin hän kävi Helsinissä. Kerran hänen luokseen oli tullut kaunis nainen, joka sittemmin osoittautui hänen vaimokseen. Kun santarmit alkoivat kiinnostua Gärdobackan vieraista, molemmat katosivat.
Marraskuussa 1917 Lenin asui Oulunkylässä Vinstenin neitien pitämässä Gärdobackan täyshoitolassa.
Hyrynsalmen rautatieasema
Auvinen, Jari
Alli Tryggin puisto
Pöytyän kirkkoympäristö muodostaa monipuolisen ja ajallisesti kerroksellisen kokonaisuuden Aurajoen varrelle. Siihen kuuluvat pitäjän keskiaikaisen kirkonpaikan ja vanhan kirkkotarhan viereen lounaissuomalaisen Mikael Piimäsen 1790-luvulla rakentama puukirkko, vanha kirkkoherranpappila, lainamakasiini sekä arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema seurakuntatalo. Pöytyän kirkko sijaitsee Aurajoen varrella, jota seuraa keskiaikaisperäinen ns. Varkaantie. Kookas kirkko on muodoltaan länsitornillinen pitkäkirkko, jossa on kirkkosaliin avautuvat täyskorkeat kylkiäiset. Kirkkosalin holvaus ja kiinteä sisustus värityksineen on 1800-luvun lopun nikkarityyliä. Pöytyän vanhalla kirkonpaikalla, nykyisen kirkon pohjoispuolella, on ympyränmuotoinen kirkkotarha, jota ympäröi katettu hirsiaita. Hirsiaidassa on kaksi 1700-luvun pyramidikattoista porttirakennusta. Keskiaikaisen kirkon paikalla on muistomerkki. Lainajyvästön makasiini on 1800-luvulta. Kirkon pohjoispuolella sijaitsevan entisen kirkkoherranpappilan uusklassillinen päärakennus on yksi harvoja kaksikerroksisia pappilarakennuksia Suomessa. Pappilan päärakennus on toiminut museona vuodesta 1959 alkaen. Pöytyän kirkkoympäristöön kuuluu lisäksi arkkitehti Alvar Aallon toimistossa 1930-luvulla suunniteltu seurakuntatalo. Pöytyän kirkkoympäristö sijaitsee Aurajokilaakson valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Pöytyän kirkkopitäjä mainittiin kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1366. Pitäjän ensimmäisen kirkon sijainnista ei ole täyttä varmuutta. Seuraava kirkonpaikka 1400-luvulta oli nykyisen kirkon pohjoispuolella ja keskiaikainen kirkko oli käytössä vielä 1790-luvulle. Nykyinen kirkko rakennettiin 1792-1793 rakennusmestari Mikael Piimäsen johdolla ja uudistettiin perusteellisesti 1880-luvulla. Vanhaa kirkkotarhaa käytettiin hautaamiseen vuoteen 1834 asti, jolloin uusi hautausmaa perustettiin nykyisen kirkon eteläpuolelle. Kirkkoherranpappila siirtyi nykyiselle paikalleen Aurajoen länsirannalle, kirkon pohjoispuolelle 1700- ja 1800-lukujen taitteessa. Pappilan kaksikerroksinen päärakennus rakennettiin 1802 kirkkoherra Sundvallin suunnitelmien mukaan.
Pöytyän kirkkoympäristö
Fogerty, John
Marianne Backlén kuvaa artikkelissaan "1950-luvulta Post Forum-Helsinkiin" lapsuudenmaisemiaan Meilahdessa 1950-luvulla.
Pasila
Verhoilijamestari Litonius oli talon rakennuttaja.
"Minä asuin Liisankadun ja Snellmaninkadun kulmassa, talossa, jonka isoisäni oli rakentanut vuonna 1927. Sitä ennen paikalla oli ollut vanha puutalo, jonka asukkaista tai omistajasta ei ollut säilynyt tietoja." (s. 53)
Auliksen kotitalo Liisankadun ja Snellmaninkadun kulmassa.
Onko Lähde-muistomerkin kivipaaden kirjaimet URHO KEKKONEN hakattu esiin paadesta vai kiinnitetty siihen? Otimme yhteyttä Kaupungin taidemuseoon, josta saimme seuraavan vastauksen: Varmistin asian UKK-muistomerkin tekijältä Pekka Jylhältä. URHO KEKKONEN on hakattu esiin kivipaadesta. Luonnonkallioon "istutettu" kivipaasi on työstetty kiviveistämöllä Keski-Suomessa Jyväskylän lähellä.
Kaitalahti
Iso-Kraaselin ja Taskun tunnusmajakat ja luotsiasema ovat hyvin säilynyt kokonaisuus, joka liittyy toiminnallisena parina oleellisesti Raahen kaupunkiväylän ja meriliikenteen historiaan. Raahen kaupungin edustalla sijaitseva Iso-Kraaseli on suuri metsän peittämä saari. Sen korkeimmalla kohdalla on tunnusmajakka ja luotsiaseman rakennukset. Tunnusmajakka eli Iso-Kraaselin pooki on noin 18 metriä korkea, 8-kulmainen ylöspäin kapeneva torni. Rakennuksen runko muodostuu sydänpuusta ja sitä tukevista 32 vinotuesta. Vain tornin yläosa on vuorattu, alaosan runkorakenne on näkyvissä. Pookin meren puoleiset sivut on maalattu valkoisiksi, muuten rakennus on punainen. Pookin vieressä on 1800-luvulla rakennettu kaksikerroksinen, matalalla tähystystornilla varustettu luotsiasema. Luotsiaseman vajarakennus ja ulkohuone ovat alkuperäiset. Taskun puinen tunnusmajakka kuuluu Iso-Kraaselin tavoin Albin Stjerncreutzin suunnittelemien omaperäisten tunnusmajakoiden joukkoon ja kuvastaa edelleen 1800-luvun tilannetta.
Raahen satamasta merelle johtavista kolmesta väylästä pohjoisin merkittiin Taskun tunnusmajakalla jo 1600-luvulla. Taskun nykyinen tunnusmajakka valmistui 1853. Kun valtio lunasti Pohjanlahden merimerkit 1848, oli myös Iso-Kraaselin pohjoisosassa tunnusmajakka ja luotsiasema. Ne kuitenkin purettiin, kun uudet rakennukset valmistuivat saaren keskiosaan 1852. Iso-Kraaselin ja Taskun tunnusmajakat eli puupookit suunnitteli Pohjanlahden merenkulkupiirin päällikkö Albin Stjerncreutz. Tunnusmajakat ja Raahen kirkko osoittivat kaupunkiin lännestä johtavan väylän kulkua. Pookin vieressä olevalta luotsiasemalta laivat luotsattiin kaupungin satamaan ja sieltä takaisin merelle. Merenkulkulaitos luovutti rakennukset Raahen kaupungille 1983.
Iso-Kraaselin ja Taskun tunnusmajakat (Iso-Kraaseli)
Sekä Nyrki että Tapio Tapiovaara olivat mukana teatteritoiminnassa Työväen näyttämöllä, joka 1935 sai pysyvän esiintymispaikan Kirjan talon juhlasalista.
Salpalinja (Sarsuinmäki)
Kauniainen on maan varhaisimpia huvilakaupunkeja. Vehreillä ja välijillä esi- ja puutarhakaupungeilla on 1900-luvun alussa pyritty luomaan hyvää asuinympäristöä luonnon lähelle vastapainona kaupungistumiselle. Isot tontit ja maaston muotoja mukaileva tiestö pohjautuvat arkkitehti Lars Sonckin laatimaan asemakaavaan. Erityisesti Gallträskin järven eteläpuolisella alueella on säilynyt 1900-luvun alun yhdyskunnan rakenne: suuret tontit, rehevät suunnitellut puutarhat, kookkaat asuinrakennukset, erilliset talonmiehen asunnot sekä pensas- ja kiviaitojen reunustamat katunäkymät. Luonteensa säilyttänyt huvila-alue on supistunut tiiviin asuinrakentamisen myötä. Alueen huvilat ovat sekä rakennusmestareiden että arkkitehtien työtä. Tunnettuja Kauniaisiin suunnitelleita arkkitehteja ovat Lars Sonckin lisäksi mm. Max Frelander, Selim A. Lindqvist ja Bertel Jung. Alueen puutarhojen ja puistojen syntyyn ovat vaikuttaneet myös Svante ja Paul Olsson.
Eurooppalaiset esi- ja puutarhakaupungit syntyivät kaupunkien kasvun seurauksena: halu luoda hyvää asuinympäristöä luonnon lähelle nähtiin ratkaisuna kaupungistumisen ongelmiin. Ihanne levisi 1900-luvun alussa myös Suomeen. Ensimmäiset eurooppalaistyyliset huvilaesikaupungit syntyivät meillä yksityisten aloitteesta. Helsingin väkiluku kasvoi voimakkaasti 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa, mikä johti rakennuskelpoisten tonttien puutteeseen, tonttimaan hinnannousuun ja aikaisempaa tehokkaampaan rakentamiseen. Samaan aikaan sivistyneistön keskuuteen levisi käsitys maalaiselämän ja luonnonläheisyyden myönteisestä vaikutuksesta. Kauniaisten tapaisia kuivaa kangasmetsää kasvavia kallioisia mäkiä ja hiekkaharjuja pidettiin ihanteellisina asuinpaikkoina terveyden kannalta. Rautateiden rakentamisen myötä syntyneet hyvät liikenneyhteydet mahdollistivat puistomaisten ympäristöjen rakentamisen lähelle pääkaupunkia. Rakennusmestarit Elia Heikel ja Emil Lindstedt hankkivat loppuvuodesta 1901 kolmenkymmenenkahdeksan hehtaarin maa-alueen Kavallin ratsutilan ympäriltä, Gallträskin rannalta. Saman vuoden aikana alue mitattiin, kartoitettiin ja palstoitettiin tonteiksi. Sille rakennettiin myös tieverkoston runko. Alueen halki oli päätetty rakentaa osa Helsingin-Karjaan rataa jo 1897, mikä takasi suunnitellulle huvilakaupungille tulevaisuudessa hyvät yhteydet Helsinkiin. Kauniaisten tuleva puutarhamainen luonne hahmottui jo 1901-1905 Heikelin ja Lindstedtin rakentaessa omat huvilansa suurille tonteille Gallträskin rannalle. Rakentaminen vilkastui 1906, jolloin perustettiin Aktiebolaget Grankulla. Uuden yhtiön toimesta Kauniaisten seisake saatiin muutettua asemaksi ja asemarakennus valmistui 1908. Yhtiö antoi myös arkkitehti Lars Sonckin tehtäväksi laatia alueelle asemakaavan. Sen perustavoitteena oli Kauniaisten puutarhakaupunkimainen luonne ja väljät yli 3000 m² suuruiset tontit. Vuoteen 1912 mennessä Kauniaisiin oli muodostettu jo lähes 500 kiinteistöä.
Kauniaisten huvilakaupunki
Kaartin poliisiasema
Hilma Maria Mäkelän ja Anna Sofia Ahlstedtin elämään vuosina 1905-1907 vaikuttavat muun muassa suurlakko, Viaporin kapina ja taistelu naisten äänioikeuden puolesta.
Mellunmäki
Sallamaria Tikkanen: Paratiisit ja niiden varjot (Helsingin rantaviivan muuttuminen ja kadonneet saaret).
Levander, Max
Murtomäen rautatieasema
Pulsa on vuosina 1867-1870 rakennetun Riihimäki-Pietari -radan asema, jonka ympärille on kasvanut Pulsan kylä kauppoineen ja kouluineen. Pulsa sijaitsee Latvanen-järven tuntumassa keskellä honkametsää. Knut Nylanderin suunnitelmien mukaan rakennetun asemarakennuksen ympärille muodostuu asuin- ja talousrakennuksista rautatieläiskylä, josta useita, ennen kaikkea junien huoltoon liittyviä, rakennuksia on purettu. Alueella on vielä 21 rautatieläisrakennusta. Asemapuiston menneisyydestä kertovat poikkeuksellisen komeat pensaat sekä kuuset, pihtakuuset, lehmukset ja jalavat. Asema-alueeseen liittyy läheisen Latvanen-järven rannalla oleva pumppuaseman hoitajan asunto talousrakennuksineen ja siitä kilometrin päässä niin ikään järven tuntumassa sijaitseva ratavartijan pihapiiri. Pulsan asema-alue on arvokas perinnemaisema.
Riihimäen ja Pietarin rataosuus avattiin liikenteelle 1870, ja Pulsan asema valmistui viimeistään tuolloin. Pulsan asema sijaitsi Lappeenrannasta Säkkijärvelle kulkeneen maantien varrella ja Pulsa olikin Lappeenrannan radan rakentamiseen saakka vuoteen 1885 paikka, missä Saimaalle ja Lappeenrantaan ja päinvastoin kulkevat matkaajat vaihtoivat kulkuneuvoa. Karjalaan menevä posti jätettiin junasta Pulsan asemalla, mistä se kuljetettiin hevoskyydillä eteenpäin. Pulsan asema rakennettiin kolmannen luokan tyyppipiirustusten mukaan. Asemaa laajennettiin 1873-1874 sekä 1915. Pulsan asemapäällikön talo tuhoutui 1990-luvulla tulipalossa. Pulsan asemakylä on nykyisin hoitolakäytössä, ja rakennukset myytiin 2004 Pulsan hoitokotiyhdistykselle. Asemakylän kunnostusta vaalii Pro Pulsa –yhdistys.
Pulsan rautatieasema-alue (vahtitupa)
Puolakkavaara on myöhäisiä 1960-luvulla perustettuja asutuskyliä, jonka rakenne viivasuoran tien varressa sekä tyyppitaloihin perustuva rakennuskanta ovat hyvin säilyneitä. Puolakkavarran kylä sijaitsee Paarnitsa-aavan turvetuotantoalueen pohjoispuolella. Metsä ja viljelyaukeat rakennuksineen vuorottelevat pitkän suoran varrella tien molemmilla puolilla. Rakennuskanta koostuu tyyppitaloista ja poikkeuksellisen kookkaista talousrakennuksista.
Sodankylään rakennettiin useita asutusalueita toisen maailmansodan jälkeen. Kylät rakennettiin maanteistä erkanevien lenkkiteiden varteen. Puolakkavaaran asutuskylää alettiin rakentaa 1962. Kylään oli perustettu 38 samankokoista tilaa ja perheet saivat talonsa valmiiksi kahdessa vuodessa. Rakennustarpeet saatiin tilojen omista metsistä. Elanto saatiin tiloille raivatuilta pelloilta, karjan ja porojen pidosta sekä metsätöistä. Asukasluvun ollessa suurimmillaan kylässä oli yli kaksisataa lasta.
Puolakkavaaran asutuskylä
Kopisto, Sirkka
Four Dogs
rantavalli
beach ridge
Länsi-Turunmaan saaristoasutus (Åselholm)
Nurmi, Paavo
Isä otti mut joskus mukaan nuohouskeikoille Linnunratapihan toiselle puolelle, siellä siintävään puukylään, Ainoaan Oikeaan Pasilaan. Kun se putsasi Magdaleenan- tai Fannynkadulla röörejä, istuskelin tikkari suussa Hopeavuoren lihakaupan portailla ja ihailin ympärillä kuhisevaa väkeä (jotka tunsi kaikki isän!) ja pilviin kohoavia puutaloja, jotka meidän teollisuusparakkien ympäröimään aaltopeltikattoiseen pikkutönöön verrattuna oli valtaisia mäntylinnoja palatseja. Päätin muuttaa johonkin niistä heti kun vähän kasvaisin.
Museoviraston rakennushistorian osaston aikakauskirja. 1.
Toimittajat Marja-Leena Ikkala ja Marja Terttu Knapas.
Skatta herää unisin Nokin. Nostaa pystyyn Uspenskin heltan.
He tulivat Kimmon mökin luo ja jättivät pyörät pienelle portille. Kaikki oli siistiä. Ruoho leikattu, laattapolku puhdas ja puutarhakalusteet aseteltu niin, ettei sadevesi pääsisi pilaamaan niitä. Mökki oli maalattu ikkunapuita myöten viimeisen päälle. Söder kumarsi ja näytti kädellään Lauralle: Silvuplee!
Söderillä on siirtolapuutarhamökki Herttoniemessä.
Päähenkilö Eino asuu Katajanokalla yhteisboksissa ystävänsä kanssa.
Kaivopuiston tuulimylly
Liminkajoen molemmilla rannoilla, jokivartta myötäilevien kyläteiden varrella, on tasainen rivistö Limingan kirkonkylän monipuolista historiallista rakennuskantaa; talonpoikaistalojen pihapiirejä, pienimuotoista kirkonkyläasutusta, virkamiestaloja, papiston virkatalot, koulut ja rivin pohjoispäässä ryhmä vanhoja kauppakartanoita. Yhtenäisen kokonaisuuden keskeinen elementti on joki ja siihen kiinnittyvä kapea hiekkatie, puistomaiset joenrantakaistaleet, riippuansassillat ja rantatonttien korkeatasoisen arkkitehtuuri. Limingan Ranta on yhtenäinen kokonaisuus, jonka alkuosan valitettavasti uusi poikittainen tielinja katkaisee. Pohjoisesta etelään sijaitsevat Sunila, Jokela, Kotila, Mustonen, kanttorila, pappila, Härmälä, Ranta-Juustila, Maja, Okkonen ja Ranta-Riiku, Pohjois-Pohjanmaan ensimmäinen kansakoulu, "Kivikoulu", Abraham Ojanperän huvila "Aappola", kotiseutumuseo, kansanopiston rakennukset, Nikula, Piipari, Poutala, Foudila, Vuotila, Vilho Lammen kotitalo eli Matinlauri, Kaitera ja Pyyvilä. Limingan Rannan alueella on myös Nikulan talo 1860-luvulta sekä 1914 valmistunut entinen kunnallistalo. Limingan pappilan kaksikerroksisen, aumakattoisen empirerakennuksen on suunnitellut lääninarkkitehti J. Oldenburg 1840-luvun lopulla. Julkisivujen vuoraus ja ikkunoiden kehyslaudoitus on tyypillistä empirekauden laadukkaimmalle rakentamiselle. Pappilan interiöörit on muutettu 1980-luvulla. Limingan Ranta on osa Limingan lakeuden valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Limingan seutu sai pysyvää suomalaisasutusta todennäköisesti jo 1300-luvulla, jolloin satakuntalaiset jäivät asumaan vanhoille nautinta-alueilleen. Alue oli myös karjalaisten nautinta-aluetta, mikä aiheutti ristiriitoja. Limingan kyliä poltettiin 1400-luvulla ja ns. pitkän- eli vanhanvihan aikana 1570–1595. Limingan emäpitäjä mainittiin ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä 1477. Laajimmillaan pitäjä oli 1600-luvun alussa, jolloin se ulottui Pohjanlahdesta Kainuuseen. Limingan keskus kantatiloineen ja palveluineen keskittyi Rantatien varteen. Rautatien tulon myötä alkoivat kaupalliset palvelut siirtyä 1800-luvun lopulla Asemankylään. 1960-luvulla ohikulkutie rauhoitti Rannan.
Limingan Ranta
Blomstedt, Aulis
Paavo Haavikon lapsuudenkodin osoite oli Toinen linja 9 B 3-6
Västankärrin kartano
"Suomenlinnassa, kevätiltapäivänä,/ olemme melkein kuin perhe:/ ystäväni ja tämän tyttöystävä,/ tyttöystävän parivuotias poika ja minä." (s. 42)
Kirstinkatu
ampuma-aukot
Mistä löydän Kontulan valokuva-albumin, jota esiteltiin Lipposelle hänen maakuntavierailullaan? Kontulan alueen valokuva-albumi (Kontula, Vesala, Kivikko, Kurkimäki ja Myllypuro) on nimeltään Albumit auki -valokuvatietokanta, johon tallennetaan, ja josta voi hakea digitaalisessa muodossa valokuvia Helsingistä. Valokuvia voivat tallentaa niin yksityishenkilöt kuin yhteisötkin, kuvat voivat olla paperikuvia, dioja, negatiiveja tai digitaalisessa muodossa. Albumit auki on EU:n URBAN II-hanke ja sen toteuttajia ovat Helsingin kaupungin kulttuuriasiainkeskuksen kaupunkikulttuuriyksikkö sekä Lasipalatsin Mediakeskus Oy. Valokuvat netissä: http://www.albumit.lasipalatsi.fi
"Myöhäisjugendin kukoistuksen havaitsee miltei jokaisessa Eiran rakennuksessa. Kaupunginosa kaavoitettiin vuoden 1905 vaiheilla, ja nykyisinkin tämä Helsingin lounaisrannan kortteli on ainutlaatuisen kaunis kokonaisuus." (s.109)
- Kokonaisuus, romanttinen huvilakaupumginosa.
Suuri Rantatie on Hämeen Härkätien ohella Suomen tärkein historiallinen maantieyhteys. Turkua ja Viipuria yhdistämään rakennetun Suuren Rantatien parhaiten säilyneistä tieosuuksista voi hyvin hahmottaa keskiaikaisen tien kulkua halki Etelä-Suomen rannikkoalueen. Suuri osa rannikkoa seuraavasta, keskiaikaisten kirkkojen, kartanoiden, satamapaikkojen ja muinaislinnojen kautta kulkevasta tiestä on edelleen käytössä. Varsinais-Suomi Suuri Rantatie on alkujaan kulkenut Turun linnalta tuomiokirkon viereiselle Suurtorille, jossa tie on suuntautunut Karjakatuna kohti Uuttamaata. Kaarinassa Tuorlan kartanon alueella on hyvin säilynyt tielinja. Rungon kievarin kautta tie kaartaa Piikkiön kirkolle, ja jatkaa Makarlan kylän kautta koilliseen. Paimiossa tie kulkee Kampparlan kylämäen ohi ja ohittaa Nakolinnan muinaislinnan ennen saapumistaan Paimion keskiaikaiselle kirkolle. Sieltä tie kulkee Trömperin kestikievarin kautta kohti Halikon- ja Uskelanjokien laaksoja ja Halikon keskiaikaista kirkkoa. Halikon vanha silta kuuluu Tiehallinnon valitsemiin museosiltoihin. Salossa tie kulkee läpi Uskelan kirkkomaan ja suuntaa etelään Perniönjoen vartta. Uusimaa Suuri Rantatie ohittaa Tenholan keskiaikaisen kirkon ja jatkaa kohti Pohjan kirkkoa, missä Rantatiellä on ollut yhteys merelle. Tie muodostaa Billnäsin ruukinraitin. Karjaan taajamassa Suuri Rantatie haarautuu ns. Ylemmän ja Alemman maantien reiteiksi, jotka yhtyvät Siuntion Sunnanvikissä. Ylemmän maantien pohjoinen reitti kulkee pitkin Lohjanharjua Siuntion jokilaaksoon. Raaseporin linnalle johtava ns. Alempi maantie kulkee Inkoossa Snappertunanjoen laaksoa. Fagervikintie on Tiehallinnon valitsema museotie. Teiden yhdyttyä reitti suuntautuu Siuntion Pikkalaan, missä on myös ollut yhteys merelle. Kirkkonummen, Espoon ja Vantaan halki kulkiessaan tie ohittaa pitäjien keskiaikaiset kirkot. Espoonkartanon alueella Mankinjoen ylittää 1770-luvun kiviholvisilta, joka on myös museosilta. Tie kulkee Träskändan kartanon sekä Vantaalla Hämeenkylän kartanon, Vantaanlaakson ja Backaksen kulttuurimaisemassa sekä Helsingin pitäjän kirkonkylässä. Sipoossa Rantatie ohittaa Myraksen kestikievarinpaikan matkalla pitäjän kirkoille. Porvoon rajalla tien varressa seisoo siirtolohkare ja rajakivi Götstenen. Porvoossa Rantatie kulkee mm. Yli-Vekkosken kylän vanhan kievarin ohi. Tie nousee keskiaikaiselle kirkolle, jatkuu kirkkotorilta Kaupunginhaan kautta Postimäelle ja halkoo säilyneenä Porvoon ja Pernajan rajan metsäaluetta. Pernajassa tie jatkaa Vanhakylän viljelyaukealle, ja Koskenkylän ruukin kohdalla se muodostaa osan ruukinraittia. Pernajan keskiaikaisen kirkon ohitettuaan tie jatkuu kohti Degerbytä eli nykyistä Loviisan kaupunkia. Garnisonin kaupunginosassa Rosenin ja Ungernin bastionit on rakennettu suojaamaan tietä. Ruotsinpyhtään Tesjokilaaksossa Rantatie kulkee joen saaressa olevan, postitalona toimineen, Holmgårdin kartanon pihapiirin läpi. Lännenpuoleinen kiviholvisilta on säilynyt. Holmgårdin ja Myllykylän välinen hiekkatieosuus kiemurtelee punaisten kivien merkitsemässä maastossa. Vähä-Ahvenkoskella tie on ylittänyt Kymijoen Kirmusaaren kautta, missä voimalan padon nostettua vesirajaa joitakin tieosuuksia on jäänyt veden alle. Kymijoen ylityspaikkana on nykyisin Savukosken teräsbetonisilta. Silta on valittu museosillaksi ja on vain kevyen liikenteen käytössä. Kymenlaakso Rantatien ja Kymijoen Pyhtäänhaaran risteyskohdassa on Pyhtään keskiaikainen kirkko, jonka ohitettuaan Rantatie jatkuu asvaltoimattomana metsätaipaleelle ja edelleen Länsi- ja Siltakylän purojen vartta itään. Kotkan Kyminlinnan kohdalla nyt nähtävillä oleva tie on muodostunut 1790-1810 linnoitustöiden jälkeen. Rantatie kulkee edelleen koilliseen Korkeakoskelle ja Kymijoen Nummenjoen varrella olevan Saksalan kylän kautta Haminan Neuvottoman kylään. Vanha tie erkanee uudesta maantiestä ennen Summan kartanoa hiekkapintaiseksi tielinjaksi noin 1,5 kilometrin matkalle. Haminan Salmenvirran kaksiholvinen kivisilta kuuluu Tielaitoksen museosilta-valikoimaan. Linnoituskaupungissa tie kulkee Lappeenrannanportilta Viipurinportille. Haminan Tallimäen ja Virolahden Virojoen välinen 35 kilometrin mittainen Suuren Rantatien osuus on valittu museotieksi, jonka linjaus noudattelee yhä 1700-luvun kartoista löytyvää linjaa mäkineen ja mutkineen. Ravijoella tielinja leikkaa Salpalinja-varustuksen ja ohittaa Pyterlahden kivilouhokset.
Suomen keskeisiä hallinto- ja linnakeskuksia, Turkua ja Viipuria, yhdistävä Suuri Rantatie kehittyi Suomen rannikkoa seuraavan merireitin rinnalle tiettävästi jo 1300-luvulla. Tärkeimmät kylät ja puolustusvarustukset sijaitsivat jokisuiden ja –laaksojen varsilla, joten tien linjaus muodostui kylästä ja kirkolta toiselle kulkevaksi. Keskiajalta lähtien tiellä liikkujien majoituksesta, kestityksestä ja kyydityksestä huolehtineista kestikievareista annettiin asetus 1649. Samassa yhteydessä määrättiin ensimmäistä kertaa välimatkapylväiden pystyttämisestä. Suomen ensimmäisen, 1638 perustetun, säännöllisen postilinjan jälkeen Suuri Rantatie oli merkittävä osa Tukholman, Baltian ja Venäjän välistä postireittiä, josta kehittyi 1700-luvulla Pohjoismaiden merkittävin maantieyhteys. Rantatien merkitys liikenteen ja tiedonvälityksen väylänä väheni 1800-luvulla, jolloin uudet keksinnöt, höyrylaivat, lennätin ja rautatie tarjosivat uusia vaihtoehtoja. Tieosuuksien ja siltojen hoidosta vastasivat pitkään maata omistavat talonpojat, siltojen rakentaminen siirtyi Tukholman Yli-intendentinviraston valvontaan 1776. Valtio otti julkisten teiden rakentamisen vastuulleen 1918. Teiden linjausta oiottiin eri aikoina liikenteen kasvun ja liikennevälineiden kehityttyä, vanhimmat tunnetut oikaisut tehtiin 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun puolivälistä lähtien. Autoistuminen lisäsi teiden oikaisua ja leventämistä, ja valtaosa hyvin säilyneistä Ranatatien osuuksista jäi syrjään liikenteeltä 1920-1930 -lukujen tienparannuksissa. Suuren Rantatien osia on myös jäänyt uusien teiden ja rakennusten sekä taajama- ja kaupunkirakentamisen alle.
Suuri Rantatie (Trömperin kestikievari)
Pirjon Krouvi
Istuin rautaisella penkillä Hietaniemen hautausmaalla ja katselin ranskalaisia valokuvia, jotka esittelivät naista alusvaatteisillaan, naista ilman rintaliivejä, naista ihan alastomana. Aivan lähelläni lauloi lintu, taivas oli sininen, meri oli sininen, koivun silmut puhkeamaisillaan, kevät. Silloin sen ymmärsin, ihmisruumiin lumoavan kauneuden. Kuvat joita käsissäni pitelin alkoivat elää, kuolleet nousivat haudoistaan, maailma hengitti, toukokuu! (15.5.1955) Kun saavuin hautausmaalle, oli vielä hämärrä. Kuusien oksat riippuivat raskaina niille kasautuneesta lumesta. Teitä ei ollut vielä aurattu, joten sain tarpoa hangessa, jaloissa risaiset puolikenkäni. Tapani mukaan pidin esitelmää, ja yleisö oli haltioissaan. ... Kävin katsomassa Uuno Kailaan hautaa, jolle panin ruusun eräänä keväänä. Kun olin nuori ja onneton. (22.12.1955)
Saarikoski teki usein yksinäisiä kävelyretkiä Hietaniemen hsautausmaalle.
Viljo Erkamo: Helsingin Ruoholahden villojen korttelin kasvistosta
Sekä Pekka Herlin että hänen tuleva puolisonsa Kirsti Vilkuna olivat koulun oppilaita.
Suuren rantatien varrelle Forsbynjoen alimman kosken rannoille sijoittunut Koskenkylän ruukinalue sahoineen, uudempine teollisuusrakennuksineen, puiston ympäröimine kartanoineen, konttoreineen ja työväenasuntoineen on yhä toimiva historiallinen teollisuusalue. Entinen saharakennus on ensimmäisiä tiili- ja betonirakenteisia sahoja Suomessa. Ruukinkartanon jugendtyylinen, ruotsalaisen arkkitehti John Settergrenin 1907 suunnittelema päärakennus on arkkitehtuuriltaan merkittävimpiä jugendkauden kartanorakennuksia Suomessa. Kuutiomaiseen kaksikerroksiseen runkoon liittyy matala siipiosa ja kaarevapäätteinen torni. Rakennuksen puutarhan puoleinen julkisivu liittyy graniittikaiteilla rajattujen terassien välityksellä geometrisesti järjestettyyn puutarhaan, jota varten ovat suunnitelmia laatineet sekä Paul Olsson (1919, 1930) että Bengt Schalin (1934). Osana puistoa on korkea metsäinen mäki hautakappeleineen. Ruukin kirkon paikkaa osoittamaan on pystytetty muistokivi. Forsbyn ruukinkatu muodostuu alueen halki kulkevasta Suuresta Rantatiestä, keskiaikaisperäisestä Turusta Viipuriin johtavasta maantiestä. Se on puustoineen yhtenäinen kokonaisuus huolimatta eri-ikäisestä rakennuskannasta. Kosken länsirannalla ns. Kuninkaanmäellä ja vanhan maantien varrella on useita suuria työväenkasarmeja 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoilta sekä eri-ikäisiä pienehköjä työväenasuntoja, joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Yläruukista on säilynyt vain vähäisiä vasarapajojen ja voimakanavien raunioita ruukinalueen pohjoispuolella olevassa koskipaikassa.
Kreivi Lorenz Creutz sai luvan perustaa Forsbyn ruukin Forsbyn rälssisäterin maille Pernajaan vuonna 1682. Forsbyn Alaruukki oli ruukkitoiminnan varsinainen keskus. Vanhan ruukinpadon paikalla ollut tukeva, säännöllisistä lohkokivistä tehty pato purettiin osittain 1990-luvulla ja koski on palautettiin luonnontilaan. Pikkuvihan aikana (1742-1743) Turun-Viipurin valtatien varrella sijaitseva ruukki kärsi huomattavia vahinkoja ja sen toiminta oli pysähdyksissä vuoteen 1746. Koskenkylän hopea mainitaan ensimmäisen kerran 1607, viimeisen kerran hopeaa louhittiin 1700-luvun puolivälissä. Rautaruukin toiminta lakkasi 1828 ja 1870-luvulla aloitettiin sahatoiminta uudelleen. Saha, mylly ja useita muita rakennuksia paloi 1873, mutta ne rakennettiin uudelleen. Vuonna 1682 perustetun Forsbyn ruukin yhteyteen rakennettiin ilmeisesti heti saha. Saha perustettiin virallisesti 1736. Porvoolaisen kauppaliikkeen harjoittaja Johan Askolin (1846-1912) hankki 1880 Forsbyn eli Koskenkylän entisen ruukinkartanon ja sahan. Turbiineilla toiminut Koskenkylän vesisaha purettiin 1913 ja korvattiin modernilla höyrysahalla. Kauppaneuvoksen elämäntyötä jatkoi Toiminimi Joh. Askolin, joka keskitti yhtiön toimintaa entisestään sahaukseen, vuodesta 1952 yksinomaan Isnäsin sahaan.
Koskenkylän ruukinalue (hopeakaivos)
Pyykkiä ennen köysillä kiikkui Josiksen kallion kupeilla. Jospa vielä voisinkin, saada tuon ajan takaisin, sillion kalsonkinikin Josafatin kalliolla kuivaisin
Erik Lindströmin studioyhtye
Kumpulan siirtolapuutarha
Wäre, Riitta
Pihlajatie 13
Jätkäsaaren, Hietasaaren ja Saukon tarina kerrotaan myös valokuvien ja historiallisten faktojen kautta.
Lompolo, Jouni
Ullavan kirkko ja tapuli muodostavat pienen keskipohjalaisen kappeliseurakunnan 1700-luvun loppupuolella muodostuneen, hyvin säilyneen kirkollisen ympäristön. Pienen kirkonkylän vanhimpiin säilyneisiin rakennuksiin lukeutuva Vanha-Vion talo on taiteilijaprofessori Veikko Vionojan syntymäkoti. Uusklassistinen Ullavan puukirkko sijaitsee kirkonkylässä Ullavanjoen itäpuolella. Kirkko on poikkipäädyillä varustettu, alun perin oktogonin muotoinen pitkäkirkko. Kirkon kolmella sivulla ulkonevat pienet satulakattoiset eteishuoneet ja yhdellä sakaristo. Ristikeskuksesta nousee lyhtytorni. Ikkunat ovat pyörökaariset. Kirkkosalia kattaa loiva tynnyriholvi. Alttaritaulu on ullavalaissyntyisen Veikko Vionojan maalaama Ristiinnaulittu vuodelta 1928. Kirkon lounaispuolella seisoo erillinen, korkea kolminivelinen kellotapuli. Kirkkopihalla on sankarivainajien hautapaikka ja sitä ympäröi matalahko kivimuuri. Kirkon lounaispuolella Vionojan rannalla, kylän vanhimpiin kuuluvassa asuinpaikassa, on Vanha-Vion talo. Taiteilija Veikko Laineen (Vionoja) synnyinkoti on Ullavanjokeen laskevan Vionojan pohjoispuolella, joen yli johtavan vanhan ratsutien, Vionojantien varrella. Punamullattu päärakennus on valmistunut 1755 ja sitä on jatkettu 1880-luvulla päätykamareilla. Pihassa on ulkorakennus 1900-luvun alkupuoliskolta.
Ullava kuului 1640-luvulta lähtien Kälviän pitäjään. Kylän taloluku nousi 1600-luvun lopulla 8-10:sta talosta uudisasutuksen voimin 14-16:een taloon. Kappeliseurakunta Ullavasta tuli 1797, ja itsenäinen seurakunta Ullavasta muodostettiin 1904. Ullavan kirkko rakennettiin päädyistään viistetyksi, kahdeksankulmaiseksi tukipilarikirkoksi 1783 ja tapuli valmistui 1787. Molempien rakentamista johti lääninrakennusmestari Johan Blomström. Kirkko korjattiin Lauri Heikki Kuorikosken johdolla 1900. Tuolloin kirkon runkoon lisättiin kolme satulakattoista eteishuonetta ja pitkälle sivulle lisättiin poikkipäädyt ja ristikeskukseen torni. Vanhan sakariston korvasi alttarirakennelman taakse rakennettu uusi sakaristo. Sisä- ja ulkoväritystä palautettiin vuoden 1900 korjausta edeltävään asuun 1957-1958. Tapulin ja Ullavantien väliin rakennettiin seurakuntatalo 1978. Ullavasta tuli kappeliseurakunta, kun se liitettiin Kaustisen seurakuntaan 2006. Taidemaalari Veikko Vionoja (1909 - 2001) tunnetaan erityisesti pohjalaisten talojen sisäkuvien, pihapiirien, ihmisten ja valon kuvaajana.
Ullavan kirkko ja Vanha-Vion talo
'Buljakov seisoi sateenvarjonsa alla Tähtitorninmäellä, Haaksirikkoisten patsaan juurella. Kuunteli liikenteen ja laivojen ääniä alhaalta Etelärannasta. Katseli yöksi tummuvaa merta valkohehkuisine vaahtopäineen, Kauppatorin suunalla ja Katajanokalla syttyviä valoja. Meri tuoksui toiselta kuin mutainen Nevajoki, mutta pimeässä Helsinki näytti melkein Leningradin kaltaiselta metropolilta.' (s. 119)
Buljakov odottaa myöhässä olevaa kontaktiaan Tähtitorninvuorella.
Didrichsen, Marie-Louise
'Olimme ruumiin löytöpaikalla vähän jälkeen seisemän. Ohjeiden mukaan käännyimme Tulisuontieltä hiekkatielle. Sadan metrin ajon jälkeen olimme vihreän rauta-aidan edessä. Siinä oli kyltti, jossa luki: Metsäportti.' (s. 142)
Marjaniemen siirtolapuutarhan laitamilta sijaitsevasta ojasta löytyy ruumis.
Liisankadulla samassa talossa kuin...-artikkeli
Tenojokilaakson kalastukseen ja karjanhoitoon suuntautunutta saamelaisasutusta edustavat valikoimassa esimerkkeinä Dalvadaksen kylä ja Välimaan tila Tenon jokilaakson muodostamassa vaikuttavassa maisemassa. Tenon pääuoma on jäätikkökulutuksen muotoilema, poikkileikkaukseltaan U-kirjaimen muotoinen laakso, jossa joki virtaa monin paikoin 200–300 metriä ympäröivää loivapiirteistä tunturiylänköä alempana. Joki on aikojen kuluessa kasannut suuria hiekkakerrostumia, joihin on muodostunut eri korkeustasoille hyvinä viljely- ja asuinsijoina toimivia jokiterasseja. Tenojoen vesistöalueen ilmasto on Golf-virran ansiosta huomattavasti leudompi kuin vastaavilla leveysasteilla muualla. Tenojoen luonnonvaroista merkittävin on Jäämerestä nouseva lohi, joka on perustana alueen rikkaalle alkuperäiskulttuurille, kasvavalle kalastusmatkailulle ja Tenojoen maineelle Euroopan parhaana lohijokena. Muista kalalajeista tärkeimmät ovat harjus ja meritaimen Tenon pääuomassa ja tunturivesien järvissä siika. Asutusmallin ja elinehtojen perustana ovat olleet luonnonvarat. Tenojokivarren kalastajasaamelaistaloudelle on ollut ominaista luonnon tarjoamien resurssien monipuolinen käyttö. Ratkaisevaa asuinpaikan valinnalle on ollut mahdollisuus lohestukseen ja maatalouteen yhdistettynä metsästykseen. Tunturijärvien vesistä on kalastettu siikaa. Niukat resurssit ovat mahdollistaneet jokivarteen vain harvaan sijoittuneen asutuksen. Karasjoen ja Utsjoen välisistä harvalukuisesta kyläasutuksesta Dalvadas sijoittuu asutukselle otolliseen kohtaan paikassa, jossa Nilijoki yhtyy Tenoon. Suuret saaret muodostavat kylän laidun- ja viljelymaat. Kylän rakennuskanta koostuu eri-ikäisistä, vapaasti laakson tasaiselle osalle sijoittuneista taloista. Omavaraistalouden osana riekonpyynnillä on ollut keskeinen merkitys 1960-luvulle asti. Talvadaslaisten sukujen nautinta-alueet kammeineen ovat olleet kylän kaakoispuolisella tunturiylängöllä. Jokeen pääasiallisena kulkukeinona liittyvät Tenon ylityspaikat, maihinnousu ja vesillelaskupaikat sekä kehittynyt veneenrakennusperinne. Talvireitit ovat kulkeneet enimmäkseen jäällä. Maantiet Suomen puolella ovat peräisin vasta 1900-luvun jälkimmäiseltä puoliskolta. Välimaan alue Utsjoen kirkonkylän ja Nuorgamin puolivälin tienoilla on tarjonnut hyvät mahdollisuudet asumiseen ja rakentamiseen osana Tenojoen tasaista rantapaltetta. Välimaan kalastajasaamelaistilan asuinkentällä on hirsipintainen, turvekattoinen paritupa asuinrakennuksena, kolme lauta- tai turvekattoista aittaa, turvekatteinen kammi-mallinen lammaspuura, lato, varastolava eli luovvi sekä vinttikaivo suoja-aitoineen. Vuosina 1981-83 kunnostettu pihapiiri edustaa tyypillistä vanhan tenolaistalon rakennuskantaa sekä volyyminsa että rakennustapansa puolesta. Alueella on myös vanhoista paikalle siirretyistä hirsistä 1990 rakennettu sauna. Välimaassa jäljet näkyvät taloa ympäröivinä kotiniittyinä ja laiduntamisen ja lehdesten oton jäljet läheisessä lehdesniittyä muistuttavana koivikkona. Maisemallisesti vaikuttava ja komea koivikko talon luoteispuolella on Itä-Ruijan - Utsjoen vanhinta elossa olevaa koivikkoa, noin 300 vuotta vanha. Dalvadaksen kylä on osa valtakunnallisesti arvokasta Tenojoen laakson maisema-aluetta.
Suomen itäisellä saamelaisalueella asutus keskittyi kalaisten vesistöjen kuten Tenojoen varrelle. Alueen merkittävimpiin luonnonvaroihin kuului Jäämerestä nouseva lohi ja lohenkalastuksella oli ratkaiseva merkitys Tenojokilaakson asuttamiselle. Asuinpaikkojen valinta määräytyi hyvin kala-apajien perusteella. Ensimmäiset kirjalliset maininnat Tenon lohenkalastuksesta ovat 1500-luvulta. Lohi oli 1600-luvulta alkaen myös merkittävä kauppatavara. Jo 1600-luvulla tiedetään Tenon lohta toimitetun Ruotsin hoviin. Tanska-Norjan ja Ruotsi-Suomen 1751 rajasopimuksen mukaan lohenkalastus oli yhteistä saamelaisten kesken rajan molemmin puolin. Kalastuksen merkitystä osoittaa sekin, että tenolaisten lohenpyynnin epäonnistuessa keväällä, jouduttiin vielä 1800-luvun lopulla lähtemään meripyyntiin. Vanhimpiin kalastustapoihin Tenolla kuului poikkipato, jonka alle muodostuvasta sumpusta lohet pyydettiin kivillä tai seipäillä. Virran poikki tehtyjen patojen välistä voitiin kalaa ottaa ajoverkolla. Merkittävimpiä Tenon lohenkalastukseen liittyviä paikkoja oli Nuorbiniemessä sijaitseva Outakosken poikkipato, joka oli suurimmillaan 30-40 talouden yhteinen lohenpyyntiyritys. Outakosken patoa alettiin todennäköisesti käyttää 1770-luvulla. Ensimmäinen Tenoa koskeva virallinen kalastussääntö tuli voimaan 1873 ja lopetti lopullisesti Outakosken poikkipadon käytön. Ensimmäisinä turisteina Tenolle saapuivat englantilaiset lohenpyytäjät 1850-luvulla. Kalaturismi lisääntyi toisen maailmansodan jälkeisenä aikana, erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla. Tenojokilaakson saamelaisasutus kuului uuden ajan alussa pääasiassa Tenon ja Utsjoen lapinkyliin. Dalvadas on vanha saamelaisasutuksen talvipaikka. Karjanhoito juurtui Dalvadaksen alueelle 1700-luvulla, mutta pyynnillä - kalastuksella ja erätaloudella - oli suuri merkitys alueen saamelaisväestölle vielä 1900-luvulla. Kyläkentällä sijaitsi myös kirkko ja hautausmaa oli naapurikylässä Nuvvuksessa. Dalvadaksen hallinnollinen ja taloudellinen merkitys heikentyi lähes sadan vuoden ajaksi Utsjoen ja Karasjoen merkityksen vahvistuessa. 1800-luvun kulessa kylään asettui Katekeetta-, Rasmus-, Pieski- ja Vuolab-sukujen jäseniä. Tenojokilaaksossa uudistilat ja myöhemmin kruununmetsätorpat perustettiin paikoille, joilla oli hyviä laitumia ja tuottoisia kalastupaikkoja. Välimaan uudistila perustettiin Utsjoen Nuorgamin kylään suunnilleen kirkonkylän ja Nuorgamin puoleen väliin 1858 annetun pohjoisimman Lapin asuttamista koskeneen keisarillisen kuulutuksen tuloksena. Warsin suku asui tilaa 1970-alkuun asti perustaen toimeentulonsa kalastukseen ja lammastalouteen. Museovirasto osti autioituneen tilan vuonna 1981. Tenojokivarressa liikkuminen oli pitkään joen tai Norjan puoleisen tiestön varassa. Suomen puolella Välimaan ohittava maantie Utsjoelta Nuorgamiin valmistui 1971 ja Dalvadaksen ohittava tie Karigasniemeltä Utsjoelle Tenon rantaa pitkin kulkeva tie rakennettiin 1977-1983.
Tenojokilaakson saamelaisasutus (Välimaa)
Eläinhahmot elävät rosoista ja boheemin romanttista elämäänsä Kalliossa.
Halkovaja / Autotalli C51
Vajaa on käytetty viereisen Kurttiinitalon C 52 puuvajana. Se peruskorjattiin kesällä 1994 autosuojaksi purkamalla sisältä sahalautaiset väliseinät. Lattia tasoitettiin betonivalun avulla ja ulko-ovet rakennettiin uudelleen. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. PLM Asemapiirros Sotasatama Suomenlinna. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Lauttasaaren kartano
Wright, Georg Henrik von
Pielaveden kirkonkylän läheisyydessä sijaitsee presidentti Urho Kekkosen (1900-1986) synnyinkoti, Lepikon torppa. Kekkonen kertoi kasvaneensa savupirtissä korostaakseen kansanomaisia lähtökohtiaan ja kirjoitti Lepikon talosta: "Tämä on Lepikon torppa, synnyinkotini. Niillä eväillä, jotka olen saanut kodistani, vanhemmiltani ja heidän ystäviltään sekä elämänympäristöstäni vuosisadan alussa, olen elämässäni selvinnyt." Torppa, joka on rakennettu 1860-luvulla, käsitti alkuaan vain yhden savutuvan. Nykyisen laajuutensa ja asunsa torppa on saanut 1900-luvun alussa. Torppa toimii matkailukohteena ja se on sisustettu osin Kekkosen perheen alkuperäisillä käyttöesineillä.
Lepikon torppa muodostettiin mäkituvasta torpaksi 1860-luvulla. Metsätyönjohtaja Juho Kekkonen osti työmaansa tuntumasta Lehdon tilaan kuuluneen torpan perheen asunnoksi kesällä 1900. Ostamisen jälkeen Juho kunnosti rakennusta mm. muutettiin savutuvasta uloslämpiväksi ja se sai nykyiset T-jakoiset ikkunat. Kekkoset asuivat Lepikon torpassa kuusi vuotta, jonka jälkeen Juho Kekkosen työmaat veivät perheen Kuopion ja Lapinlahden kautta Kajaaniin. Poliittista merkitystä asuinrakennus sai 1949, jolloin Kekkonen pyrki ensimmäisen kerran presidentiksi. Tällöin Lepikon torpan valokuvasta retusoitiin savupiippu pois, jolla pyrittiin korostamaan ehdokkaan juurevaa taustaa "savupirtin poikana". Lepikon torppa restauroitiin Urho Kekkosen syntymäkotimuseoksi 1960-luvulla.
Lepikon torppa
Arkkitehti Viljo Rewellin suunnittelema karun askeettinen, betonista rakennettu Vatialan siunauskappeli kuuluu Suomen modernin arkkitehtuurin kansainvälisesti arvostettuihin merkkiteoksiin. Mäntykankaan reunaan rakennettu Vatialan siunauskappeli ja hautausmaa sijaitsevat Tampereen ja Kangasalan keskustojen väliin jäävällä taajama-alueella. Siunauskappelin pitkänomainen rakennus käsittää suuremman ja pienemmän kappelin ja niiden välissä olevan sisäänkäyntihallin, omaisten odotushuoneen ja sakaristot. Huoltotilat ja jäähdytyshuone ovat kellarikerroksessa. Rakennuksen seinät on muurattu teräsvahvisteisista betoniharkoista. Isomman kappelisalin kattona on esijännitetty parabolinen kuorirakenne. Sivuseinät ovat lattiasta katonreunaan asti lasia ja avaavat tilan kahdelle sisäpihalle, joissa on sinivihreät vesialtaat. Pienempi tasakattoinen kappeli on ulospäin miltei kokonaan suljettu ja salin ainoana valolähteenä on katonrajaa kiertävä ikkunanauha. Vesikattoa kantaa kaksi esijännitteistä teräsbetonikehää. Sisäänkäyntihallin ja pienemmän kappelin sisäkatoissa on lautaverhoilu.
Arkkitehti Viljo Rewellin piirtämän, 1962 valmistuneen siunauskappelin rakenne- ja materiaalivalinnassa pyrittiin suunnittelijan mukaan rakennustyypille ominaiseen vaatimattomaan ja suorastaan karuun askeettisuuteen. Kappelin kaluston suunnitteli Olli Borg. Rakennuksen ulkopintojen korjaus tehtiin 2000-luvun alussa. Tampereen seurakuntien 1960-luvun alussa perustaman hautausmaan yleissuunnitelman laativat arkkitehdit Rauhala & Meller.
Vatialan siunauskappeli
Arhipanpolku
Höyrylaivat Ajax ja Runeberg törmäsivät kohtalokkain seurauksin Kruunuvuorenselällä elokuussa 1892. Mistähän teoksesta löytäisi parhaan tai luotettavimman kuvauksen tapahtumain todellisesta kulusta? Nettihauilla tästä ei löytynyt tietoa. Ei myöskään artikkelihauilla. Paras kuvaus, jonka löysin, löytyi Erkki Riimalan kirjasta "Höyryä Helsingin Vesillä : pääkaupungin paikallisliikenteen höyryveneitä ja saaristoreittien matkustajahöyrylaivoja" sivuilta 93-94: Runeberg hallitsi yksinvaltiaana linjaa vuodet 1876-92. Viimeksi mainittuna vuonna elokuun 8. päivän vastaisena yönä rataslaiva joutui onnettomuuteen, josta lehdet kirjoittelivat runsaasti. W.A. Svenssonin tilausajossa ollut Ajax oli tuomassa Porvoon kesäjuhlilta yleisöä Helsinkiin. Onnettomuudessa Ajax upposi ja 38 ihmistä menetti henkensä. Runebergin päällikkö, kapteeni Nils Adolf Nykopp, kuvaili lehtiuutisessa tapahtumien kulkua seuraavasti: "Maanantaita vasten yöllä 12.20 Runeberg oli matkalla Helsingistä Porvooseen ja normaalit kulkuvalot paloivat. Se kohtasi Hundholmenin luona höyryvene Arlan, joka kulki oikeaa kurssia. Kaksi minuuttia myöhemmin havaittiin edessä höyryvene Ajax, joka kulki niin läheltä Kalfvikin saaren viereistä etelätikkua, että Runeberg ei mahtunut ohittamaan Ajaxia oikealata puolelta, sen ja viitan välistä. Tämän vuoksi Runeberg suuntasi kulkunsa kohti Hundholmenin edustan pohjoistikkua, Ajaxista länteenpäin. Silloin huomattiin Ajaxin kääntyvän poikittain Runebergin kurssille noin 300 metrin etäisyydellä. Runebergin koneet pysäytettiin heti , mutta alukset olivat jo niin lähellä toisiaan, että yhteentörmäystä ei voitu välttää. Onnettomuus tapahtui 12.40 yöllä. Kapteeni Nykopp syytti Ajaxin päällikköä onnettomuuden aiheuttamisesta. Runebergin tanakka keulavannas oli iskeytynyt kannettoman, sivukatoksella varustetun höyryveneen rungon paapuurin puoleiseen keskiosaan repien levyt hajalle. Vastakkaisella puolella koneen vieressä istunut matkustaja muisteli koneenhoitajan avanneen Ajaxin höyryhanat ja kaatuvasta aluksesta paineella purkautuva höyry koitui monen veden varaan joutuneen tuhoksi. Runebergiltä oli heitetty pelastusrenkaita ja köysiä, mutta pelastusveneiden vesillelaskun hitautta moitittiin jälkeenpäin. Ajax upposi 12,5 metrin syvyyteen. Tarkempaa tietoa voi etsiä sen ajan sanomalehdistä, joihin myös edellinen kuvaus pitkälti perustuu. Riimalan teos on lainattavissa useista Helsingin kirjastoista, katso http://www.helmet.fi
Poroerotuspaikat ja -aidat (Saarivaara)
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Redutti Kotka)
Ravintola Juttutupa
Hilding Ekelundin arkkitehtuuri Karjaalla (Västra Nylands yrkeskolan)
Saaristomeren kyläympäristöt muodostuvat keskiajalta periytyvästä, pysyvästä merellisten elinkeinojen synnyttämästä saaristolaisasutuksesta. Ulkosaariston asuttaminen liittyy merenkulkuun ja kalastukseen. Saarten pienimuotoinen, pysyvä kyläasutus on saanut alkunsa saarissa jo keskiajalla ja monet ulko- ja välisaariston kylistä ovat säilyneet yhtenäisinä kokonaisuuksina. Kyläkuvalle ovat ominaista pienialaiset niityt ja kallioiden suojassa sijaitsevat tiiviit taloryhmät. Asutus on keskittynyt pääasiallisesti sataman ja pienialaisten kyläpeltojen tuntumaan. Saaristomeri on laaja Ahvenanmaan ja Lounais-Suomen rannikon välinen merialue, joka käsittää Turunmaan ja Ahvenanmaan saaristot sekä pohjoisen saariston. Ympäristöministeriö on luokitellut Saaristomeren yhdeksi Suomen kansallismaisemista. Berghamn, Nötö, Sandholm, Lökholm ja Borstö sekä Jurmo ja Björkö ovat osa valtakunnallisesti arvokasta Saaristomeren kulttuurimaisemat maisema-aluetta. Saaristokylien kulttuuriympäristöön kuuluvat satama laitureineen ja aallonmurtajineen, ranta-aittoineen ja venesuojineen sekä peltotilkut kiviaitoineen. Kylien syntyyn ovat kalastuksen lisäksi vaikuttaneet saarten ohi kulkeneet merireitit ja laivaväylät. Keskeisissä kylissä rakennettuun ympäristöön kuuluvat myös kappelit, koulut ja luotsiasemat. Saarilla on myös linnoituslaitteita, jatulintarhoja sekä pronssikautisia hautaröykkiöitä. Saarten kulttuurimaisemaan on vaikuttanut pysyvän asutuksen ja laiduntamisen väheneminen 1900-luvun loppupuolella sekä samaan aikaan tapahtunut matkailun lisääntyminen. Kyläasutus entisen Nauvon ulkosaaristossa käsittää Nötön, Lökholmin, Sandholmin ja Borstön sekä enemmän sisäsaariston puolella Berghamnin, Stenskärin ja Gullkronan. Saaristolaisasutuksen lisäksi Gullkronan saarella on luotsiasema ja Nötössä kappeli. Berghamnin saaren vanhin asutus, Norrgård, Mellangård ja Södergård, sijaitsee saaren itärannalla, pelto- ja niittyalueen tuntumassa. Kolmen kantatalon jakautuminen ja torppien perustaminen on levittänyt asutusta saaren eri osiin ja lähisaarille. Gullkronalla on ollut keskeinen asema Gullkronan selän kulttuurimaisemassa. Kylän muodostavat kaksi tilaa sijaitsevat saaren pohjoisrannalla, sataman tuntumassa. Rakennuskannasta on säilynyt mm. tuulimylly. Saaren korkeimmalla kohdalla oleva pieni luotsiasema on perustettu 1700-luvulla, luotsimaja on rakennettu 1887. Saaren hakamaat ja niityt ovat säilyttäneet perinteisen luonteensa. Stenskärissä on kaksi vanhaa tilaa, joiden rakennuskanta on keskittynyt kyläsatamasta lähtevän notkelman ja raitin varrelle. Kallioisen saaren pienet pellot ja niityt ovat keskittyneet suojaisien notkelmien yhteyteen. Saaristokylistä suurimpia on Nötön vanha kylä kappeleineen. Kylä on keskittynyt saaren länsirannalla olevan lahden pohjukkaan. Lahden lisäksi kylän asutusta rajaavat pellot. Puukirkko vuodelta 1757 on kahdeksankulmainen, aumakattoinen pitkäkirkko, johon liittyy eteinen ja myöhemmin lisätty sakaristo. Kappelissa olevat maalaukset ovat taiteilija G. Lukanderin. Suojaisan Sandholmin saaren asutus on keskittynyt sataman ja kyläpellon ympärille. Kylä on kolmen talon muodostama hieno ulkosaarelaisasutus. Kunnostettu tuulimylly ja komeat kiviaidat täydentävät rakennettua maisemaa. Lökholmin kyläpellon poikkeuksellinen laajuus on mahdollistanut pienelle saarelle laajan asutuksen. Saaren 13 vanhaa tilaa muodostavat kiinteän, kylämäisen kokonaisuuden karulla saarellaan. Vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvulta. Borstön nelitaloinen kylä on satamalahden ympärillä. Perinteisen ilmeensä säilyttäneen kylän rakennuskantaan kuuluvat tuulimylly ja maamerkkinä Borstö-gumman, 1700-luvun kaljuunakuva. Saaressa on lisäksi jatulintarha, vanhoja kiviaitoja ja tykkiaseman jäännökset 1940-luvulta. Entisen Korppoon ulkosaaristossa saaret ovat pieniä ja suurelta osin paljaaksi huuhtoutuneita kallioita. Asutus on sijoittunut suurimmille saarille tai saariryhmän keskiosiin. Alueen historiallisesta merkittävyydestä kertovat Jurmon ja Aspön kappelit sekä Björkön keskiaikaisen kappelin jäännökset. Aspön talot, pienet niityt ja satama ovat keskittyneet suojaisan salmen rannalle. Satamassa olevan arkkitehti I. Wirkkalan suunnittelema kappeli (1956) on järjestyksessään saaren viides. Björkön pitkästä asutushistoriasta todistavat keskiaikaisen kappelin jäänteet. Asutus on keskittynyt saaren itärannalle. Saaren eteläosassa Vintrasnäsissä on kivistä ladottu kompassiruusu. Björkön kyläkuvalle ovat ominaisia pienialaiset niityt ja kallioiden suojassa sijaitsevat talot. Nykyisin lähes puuttoman Jurmon asutus on keskittynyt neljän talon rykelmäksi kyläniityn ja rannan väliin. Jurmon kappeli on rakennettu 1846. Pääsaaren keski- ja itäosassa on puolisen tusinaa kivilatomusta, ns. munkinkehää. 1900-luvun lopulla Jurmoon on tullut kesämökkejä ja vierasvenesatama. Pienen Österskärin kylässä on säilynyt eheänä kokonaisuutena vanhoja asuin- ja talousrakennuksia sekä venesuojia.
Länsi-Turunmaan ulkosaaristo sai pysyvän asutuksen viimeistään keskiajalla. Nauvon pitäjään kuuluneiden pienempien saarten esihistorialliseen käyttöön viittaavat saarilta löytyvät kiinteät muinaisjäännökset mm. jatulintarhat. Saaret sijaitsevat vanhojen merenkulkuväylien varrella ja niillä oli merkitystä suojaisina satamapaikkoina. Kylien elinkeino perustui kalastukseen, merenkulkuun ja vähäiseen karjanhoitoon. Korppoon Aspön ja Björkön kylissä oli 1530-luvulla kolme taloa, Jurmossa neljä. Saarista Österskär asutettiin myöhemmin. Pienten saarten merkittävät taloluvut selittyivät hyvillä kalavesillä ja yhteiskalastuksen vaatimalla työvoiman tarpeella. 1560-luvulla suurimman asutuksen muodosti sijainniltaan keskeinen Nauvon pitäjän Nötön kylä, joka oli 13 talollaan suurimpia keskiajalta lähtien. Saarella oli parhaimmillaan yli 200 asukasta ja oma koulu. Ensimmäinen kappeli rakennettiin jo 1600-luvulla ja nykyinen kirkko valmistui 1757. Pienempiä kyliä muodostivat Berghamn, jossa oli kolme taloa, Gullkronassa ja Stenskärissä oli yksi talo sekä Sandholmissa ja Lökholmissa neljä. Nuorinta asutusta edustaa Borstö, joka asutettiin ilmeisesti 1740-luvulla. Korppoon Jurmo lienee ollut Turunmaan ensimmäisiä saaria, joihin rakennettiin kappeli. Eräiden arvioiden mukaan Jurmossa on ollut kirkkorakennus jo 1100-luvulta alkaen. Jurmo toimi vuosisatojen aikana Turunmaan lounaissaariston asukkaiden keskuksena. Aspön, Björkön ja Utön asukkaat hautasivat pitkään vainajansa Jurmon hautausmaahan. Jurmon ensimmäinen kirkkorakennus sijaitsi saaren korkeimmalla kukkulalla, Kappelinmäellä, mistä se siirrettiin muualle, koska mrenkulkijat tulkitsivat rakennuksen virheellisesti pookiksi. Nykyiselle paikalle Jurmon kappeli rakennettiin 1703 ja nykyinen kappeli valmistui 1846 korppoolaisen timpurin Adolf Abraham Gränebackin johdolla. Aspön ja Björkön sijainti itä-länsisuuntaisten merireittien varrella teki niistä jo viikinkinkiajasta lähtien tärkeitä pysähdyspaikkoja. Myöhemmin Aspön, Björkön ja Jurmon saarille rakennettiin kappelit. Aspössä oli lisäksi 1600-luvulla luotsitoimintaa. 1910-luvulla Aspössä oli venäläisten vartioasema ja 1940-luvulla sukellusvenesatama. Nauvon Gullkronan oli luotsipaikkana 1700-luvun loppupuolelta aina 1920-luvulle saakka, jolloin höyrylaivojen yleistyminen muutti reittejä. Asukasluku alkoi laskea 1900-luvulla elinkeinojen muuttuessa. Pellot ja niityt metsittyivät ja niiden sijaintia merkitsivät enää kiviaidat. 1900-luvun loppupuolella matkailusta tuli merkittävä elinkeino Saaristomeren kansallispuistoon kuuluvilla saarilla.
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Nötö)
Tenkka, ravintola
Sininen talo
Helsingin olympiakisojen v. 1952 avajaisten yllätysesiintyjä oli muistaakseni nimeltään Barbara, sukunimeä en muista. Mikä mahtaa olla hänen elämäntarinansa tapahtuman jälkeen? Vieläkö hän on elossa? Helsingin kisojen avajaisissa tosiaankin esiintyi tai ennemminkin yritti esiintyä saksalainen Barbara Rotbraut-Pleyer. Hän oli tapauksen aikana 23-vuotias ja halusi esittää ennalta suunnittelemattoman puheen rauhasta maailman nuorisolle. Barbara hyppäsi kesken juhlallisuuksien katsomosta ja pääsi puhujankorokkeen mikrofonille asti, mutta ei ehtinyt puhua kuin yhden sanan, "ystäväni" ennenkuin vikkeläliikkeiset järjestäjät saivat hänet talutettua pois mikrofonin luolta. Barbara olisi haluttu esittämään puheensa Helsingin kisojen 50-vuotisjuhliin, mutta tuolloin 73-vuotiasta saksatarta ei etsinnöistä huolimatta löydetty. Laura Malmivaara toimi sijaisenkelinä ja piti Barbaran puheen valkoiseen asuun pukeutuneena.
Noora asuu vauvansa kanssa Fredrikinkadulla. Samassa talossa asuu myös Eila, ja VeePee Vainion Retrodesign-liike on vastapäisessä talossa.
4. helmikuuta 1967, kun Pohjois-Pohjalainen Osakunta vietti 60-vuotisjuhlaansa, valtansa kukkuloilla oleva presidentti oli jälleen juhlapuhujana; hän oli tehtävään suorastaan hankkiutunut. Ääni kellossa oli nyt aivan toinen. Kekkonen käytti osakunnan vuosijuhlaa - monien mielestä väärin - ja joka tapauksessa häikäilemättä hyväkseen oman poliittisen ohjelmansa markkinointiin. Puheen otsikko kuului: "Yhdenmukaisuudesta erilaisuuteen". Ostrobotnian puhujalavalta presidentti julisti kommunistien olevan yhtä tärkeä ja isänmaataan rakastava kansanosa kuin kaikki muutkin suomalaiset. Oman opiskeluaikansa kansallisen pakkoeheyttämisen ja työväenliikettä kohtaan esiintyneen vihamielisyyden Kekkonen tuomitsi jyrkästi.
Urho Kekkonen aloitti lakitieteen opinnot syksyllä 1921 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Hän oli varsin aktiivinen osakuntalainen, ja kutsuttiin Pohjois-Pohjalaisen osakunnan kunniajäseneksi vuonna 1957, tasavallan presidenttinä.
Odotin raitiovaunua, tästä menee nykyään neljä, itse en koskaan uskalla puhua muusta kuin raitiovaunuista.
Villa Majniemi
Yhdeksän pientä kotia avaa oven pitkänsillan pohjoispuolen helsinkiläisen arkipäivän historiaan kuvin ja tarinoin. Teoksessa kerrotaan myös työläiskaupunginosien rakentamisesta ja kehityksestä yleisesti. Tunnelmalliset, ajalta olevat valokuvat rytmittävät tekstiä vuoroin Työväenasuntomuseossa otettujen värivalokuvien kanssa.
Yhdeksän pientä kotia avaa oven arkipäivän historiaan Työväenasuntomuseo, Helsingin kaupunginmuseoon kuuluva tunnelmallinen kotimuseo Linnanmäen juurella, avattiin viime kesänä uudelleen pitkän remontin jälkeen. Kirstinkujalla sijaitsevan puutalomuseon avautuessa keskiviikkona 5.5.2010 taas kesäksi kaupunginmuseo julkaisee Helsingin työväestön arjesta ja asumisesta kertovan kaksikielisen Yhdeksän pientä kotia -kirjan, joka johdattaa myös yleisemmin suomalaisen arkipäivän historiaan 1900-luvun alkupuolella. Suomi on muuttunut valtavasti viime vuosikymmeninä. Elintason nousu ja tapojen muuttuminen ovat tehneet 1900-luvun alkupuolen kotimaasta nykysuomalaisten silmissä suorastaan eksoottisen. Silloinen elämän yksinkertaisuus ja asumisen vaatimattomat puitteet ovat monille nuorille järkytys ja vanhemmillekin kaukaista, jo unohtuvaa menneisyyttä. Työväenasuntomuseo ja Yhdeksän pientä kotia -teos avaavat oven suomalaisen ja erityisesti helsinkiläisen arjen historiaan ja kertovat muutamin välähdyksin siitä, millaisista lähtökohdista jokapäiväinen elämämme on kehittynyt. Sata vuotta sitten helsinkiläisen työläisperheen hellahuoneessa vesihana ja hellakakluuni edustivat poikkeuksellista mukavuutta ja peilipiironki ja ompelukone olivat ylpeydenaiheita. Ajan myötä elintaso kohosi ja koteihin hankittiin uutuuksia. Öljylampun tilalle kattoon ripustettiin hehkulamppu. Ruokapöydässä läskisoosi korvasi silakan ja keittiön hylly täyttyi astioista ja purnukoista. Alkoi olla varaa huvitteluunkin, gramofoniin tai oikein radioon. Puiset päästä- ja sivustavedettävät sängyt tekivät tilaa modernille rautahetekalle. Sotavuosina piti uudestaan totutella karumpaan arkeen ja korvikkeisiin. Sitä suurempi ilo koettiin, kun rauhan tultua taas sai herkkuja kuten kahvia ja aleksanterinleivoksia. Työväenasuntomuseon tapaan myös Yhdeksän pientä kotia -kirjassa arjen historiaa tarkastellaan Helsingin vanhimpien, vuonna 1909 Alppilaan valmistuneiden kunnallisten työväenasuntojen ja niiden asukkaiden kautta. Runkona on yhdeksän hellahuonekotia 1910-luvulta 1980-luvulle. Niiden asukkaista on koottu tietoja arkistotutkimuksin ja osin haastatteluin, joiden pohjalta on valittu kaupunginmuseon kokoelmista aikakauteen ja ympäristöön sopivia esineitä ja luotu täyteläisiä kotimiljöitä. Vain kahden uusimman interiöörin esineet ovat oikeasti kuuluneet huoneessa esitellyille asukkaille. Runsaasti kuvitetussa kirjassa esitellään kunkin hellahuoneen asukkaiden tarina pääpiirteissään. Heidän kotiensa esineet ja niissä heijastuvat ajanilmiöt kytketään suomalaisen arkipäivän kehitykseen. Erityishuomiota saa ruokakulttuuri, jota havainnollistetaan muutamin reseptein. Kotivierailujen lomassa kerrotaan tiiviisti Alppilan kunnallisten työväenasuntojen vaiheista, työväestön elämänmenon muutoksista ja Pitkänsillan takaisen Helsingin historiasta. Arjen merkityksestä ja tunteellisesta voimasta todistava teos tarjoaa paitsi tietoa myös virikkeitä muistelulle. Esinemaailma oli Suomessa 1900-luvun alkupuolella varsin yhtenäinen ja suomalaisten elintasoerot niin pieniä, että lähes jokainen löytänee kirjan kuvista jonkin tutunoloisen esineen tai tunnelman. Yhdelle tulee mieleen lapsuudenkoti, toiselle mummola, kolmannelle kesämökki… (Helsingin Kaupunginmuseo)
Haltsonen, Sulo
Toimittaja Kalevi Marttinen murhataan Kristianinkadulla olevissa jyrkissä portaissa kesken aamulenkin.
Loimijokilaaksossa sijaitseva Jokioisten kartanoalue ilmentää maanomistukseltaan yhden Suomen laajimman kartanon poikkeuksellisen monipuolista ja korkeatasoista asuin-, talous- ja tuotantorakentamista sekä puisto- ja puutarhasuunnittelua. Kartanoalueeseen kuuluvat kartanon ja sen puiston lisäksi Ferrarian tehtaan tuotantorakennukset sekä asuma-alue. Länsipuolella kartanoon liittyy laaja Jokioisista Ypäjälle ulottuva Loimijokilaakson viljelyalue, jonka vanhasta pitkästä asutushistoriasta kertovat keskiaikaiset kylänpaikat ja muinaisjäännökset. Kartanoalueen ytimen muodostaa arkkitehtien C.C. Gjörwell ja Erik Palmstedt suunnitelmien mukaan 1790-luvulla rakennettu uusklassistinen, puiston ympäröimä kartanon kaksikerroksinen päärakennus, joka on uusklassismin varhaisimpia ja merkittävimpiä edustajia Suomessa. Rakennuksen alkuperäiset interiöörit ovat säilyneet hyvin etenkin toisessa kerroksessa. Kartanon puisto periytyy 1600-luvulta. Päärakennuksen rakentamisen aikoihin on suunniteltu laaja puisto englantilaiseen tyyliin ja järjestetty päärakennuksen lähituntumaan geometrisesti sommiteltuja käytäviä ja perennasarjoja. Vielä 1900-luvun alkupuolella terasseilla oli suuret kasvihuoneet. Puisto laajenee puistometsänä Loimijokea seuraillen. Puistometsässä on maaherra von Willebrandin ja vaimonsa hauta muistomerkkeineen. Suuri tornillinen talli- ja maneesirakennus on valmistunut 1897. Valkeaksi rapatut talousrakennukset, viljamakasiini (1802), asuntola Impilinna (1804) ja ruokala Murula (1808) muodostavat yhtenäisen rivistön puiston ja maanviljelysaukean rajalla. 1920-luvulla rakennetut ja valkeaksi rapatut verstas- ja autotallirakennus täydentävät talouspihan yhtenäistä arkkitehtonista ilmettä. Maamerkkinä alueella on kolmikerroksinen puinen tapulimakasiini, joka on siirretty Humppilasta paikalleen 1810. Siirron yhteydessä siihen on lisätty kellotorni, jonka kellon on tehnyt kartanon seppä 1811. Lyöntikellona on 1687 valettu kirkonkello. Entinen navetta on ainoana säilynyt maaherra Willebrandin aikaisista karjarakennuksista. 1790-luvun lopussa valmistunut, tiilestä muurattu Suomen ensimmäinen parsinavetta todistaa 1700-luvun lopun ns. hyödyn aikakaudella virinneestä karjanhoidon kehittämisestä. Tiilestä muurattu mansardikaton peittämä valkeaksi maalattu navetta on kunnostettu varastoksi ja näyttelytilaksi. Jokioisten kartanon ydinalue on nykyisin osa maatalouden tutkimuskeskusta, jonka uudet rakennukset sijaitsevat kartanoalueen pohjoispuolella. Loimijoen toisella puolen oleva entinen Ferrarian rautatehtaan jugendhenkinen asuma-alue on rakennettu yhtenäisen suunnitelman pohjalta 1900-luvun alussa. Jokiosten länsipuolella Loimijokeen laskeutuvat viljelykset muodostuvat laajan kulttuurimaiseman. Loimijoen varrella on Jokioisten Vaulammin ja Ypäjän puolella Palikkalan, Levän, Vilolan ja Varsanojan kylien asutusta. Asutus on keskittynyt jokilaakson reunoille. Vanhat keskiajalla asutuksensa saaneet kyläkeskustat ovat osittain hajonneet ja vanhoille tonteille on jäänyt yksittäisiä rakennuksia. Jokioisten Vaulammin kylässä on edustavia maatilojen päärakennuksia 1800-luvun jälkipuoliskolta. Ypäjän Varsanojan vanhalla kylätontilla ovat säilyneet Ala-Kartanon ja Hokan tilat. Varsanojan 1924 koulu valmistunut koulu toimii nykyisin läheisen hevosopiston koulutus- ja majoitustiloina. Loimijoen etelärannalla olevalla maakumpareella sijaitseva Levän kyläkeskusta on säilyttänyt suhteellisen tiiviin luonteensa. Palikkalan kylässä vanhalla kylätontilla on säilynyt Äijälän talo.
Jokioisten kartano perustettiin 1562, kun Ruotsin kuningas Erik XIV antoi Klas Kristersson Hornille läänitykseksi Portaan pitäjästä Jokioisten neljänneskunnan. Myöhemmin kartanoa omistivat mm. Flemingit, Jägerhorn af Spurilat, Reuterholmit, von Willebrandit sekä Mannerheimit. Kartanon omistukseen on sen historian aikana kuulunut päätilan lisäksi useita kyliä ja tiloja. Saadessaan säterivapauden 1617 Jokioisten kartano oli Suomen suurin maatila. Jokioisten kartano kukoisti 1700- ja 1800-lukujen taitteessa maaherra E.G. von Willebrandin omistuskaudella, jonka ajalta kartanon nykyinen rakennuskanta on peräisin ja jolloin alueen teollinen toiminta alkoi. 1700-luvun lopulla kartanon alueella toimi tiilitehdas, panimo ja viinanpolttimo. von Willebrand perusti 1796 verkatehtaan ja 1804 kankirautapajan. Rautanaulatehdas perustettiin 1875 ja vuosisadan vaihteessa rautalankatehdas. 1900-luvun alussa kartanon yhteydessä toimi mm. mylly, saha, tiilitehdas, rautatehdas sekä sokeri- ja siirappitehdas. Rautatehtaat myytiin 1903 Ab Ferraria Oy:lle, nykyisin tehdasalueella toimivat Kaarjoki Oy:n lankatehdas ja Pintos Oy:n naulatehdas. Jokioisten kartano siirtyi 1871 osakeyhtiölle, jonka enemmistön osti 1907 maanviljelysneuvos Alfred Kordelin. Suomen valtio osti Jokioisten kartanon 1917, jolloin se oli edelleen yksi Suomen suurimmista tiloista ja käsitti yli 32 000 hehtaaria. Itsenäistymisen jälkeen toimeenpannun maareformin seurauksena kartanosta lohkaistiin 950 itsenäistä tilaa, yli 20 000 hehtaaria ja toisen maailmasodan jälkeen vielä yli 6000 hehtaaria. Kartanon päärakennuksen rakennustyöt aloitettiin von Willebrandin aikana 1794 ja sisustuksen osalta rakennus valmistui 1800-luvun alkuvuosina. Päärakennus peruskorjattiin 1950-luvulla, jolloin alkuperäiset taloustilat muutettiin toimistoiksi ja 1978-1980 se kunnostettiin Maatalouden tutkimuskeskuksen toimitiloiksi. Loimijokilaakson kyläastus oli vahvaa jo keskiajalla. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla Ypäjän kartanoa edeltänyt Kartanokylä mukaan lukien Varsanojan, Levän, Palikkalan ja Vaulammen kylissä oli yhteensä 33 taloa. Kylistä suurin oli Vaulampi, jossa oli 13 taloa. Myöhempiä kyliä ovat mm. Uusikylä, Somiska ja Niemi. Palikkala on esimerkki Jokioisten kartanoon kuuluneista kylistä. Taloista Vähäsuo oli Jokioisten kartanon ulkokartano ja Nissilä lampuotitila.
Jokioisten kartano ja Loimijokilaakson viljelymaisema
Utsjokilaakson saamelaisasutuksen joukossa on säilynyt asuinkenttiä, jotka kuvastavat erinomaisella tavalla kalastuksesta, metsästyksestä, maataloudesta, keräilystä ja poronhoidosta elantonsa saaneen saamelaisväestön perinteistä asumismuotoa. Utsjoen saamelaisasutus on keskittynyt Tenojoen ja Utsjoen varteen vanhoille sukumaille. Asutuksen sijoittuminen on määräytynyt kalastuksen, metsästyksen, maatalouden ja poronhoidon harjoittamisen luomien puitteiden mukaan. Utsjokilaaksossa on Mieraslompolossa Ollilan ja Leppälän välillä säilynyt muutamia eriaikaisia yksinäistalojen asuinkenttiä 1800-luvun alkupuolelta jälleenrakennuskaudelle. Vanhimpien asuinkenttien rakennukset ovat Pohjois-Lapille tyypillisiä pienikokoisia, patinoituneita hirsirakennuksia. Ollilan tila on asutettu Inarista käsin jo 1700-luvulla vanhan talvireitin varteen. Hyvin säilyneen pienen asuinkentän vanhin rakennus on vuodelta 1816. Patinoituneiden hirsirakennusten muodostamaan pihapiiriin kuuluu asuinrakennus, navetta, sauna ja aittoja. Ollilan tilaan kuuluu niittymaa-, kalastus- ja riekonpyyntitukikohdaksi rakennettu Fallejohka, joka sijaitsee Vetsijärven rannalla tunturissa Fallejohkan jokisuistossa. Asuintalon on rakentanut 1880-1890-luvulla silloinen Ollilan isäntä, Uula Aikio ja hänen poikansa Uulan Jouni ladon todennäköisesti 1939. Fallejohkassa on oltu useaan otteeseen pitkin vuotta ts. heinäaikaan sekä marjastus-, kalastus- ja riekonpyyntiaikoina; ja siellä on pidetty paria kesälehmää. Utsjoen saamelaisasutukseen kuuluvia asuinkenttiä on myös Rauduskaidi poroerotuspaikan yhteyteen, vanhan kulkureitin varteen jo 1800-luvulla sisämaahan rakennettu asuinkenttä. Raudusskaidi oli toinen pysyvästi asutuista paikoista, joka 1920-luvun Utsjoella ei sijainnut jokilaaksossa. Utsjokilaakso on valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta "Utsjoen laakso", joka on luokiteltu kansallismaisemaksi.
Suomen itäisellä saamelaisalueella saamelaisasutus keskittyi kalaisten vesistöjen kuten Teno- ja Utsjokien varrelle. Utsjokilaakson saamelaisasutus kuului uuden ajan alussa Utsjoen lapinkylään. Vuoden 1852 rajasulku rajoitti porosaamelaisten liikkumista ja Utsjoen saamelaisväestö asettui asumaan vakituisiin asumuksiin perinteisille sukualueille jo 1930-luvulle tultaessa. Muusta saamelaisasutuksesta poiketen Utsjoella maataloudesta, maanviljelystä ja karjanhoidosta, tuli tärkein elinkeino, joka muodosti lisän kalastukselle, metsästykselle ja keräilylle. Utsjokilaaksoa pitkin kulkeva maantie valmistui Utsjoelle asti 1958.
Utsjokilaakson saamelaisasutus (Fallejohka)
'Lähdin ulos ja tepastelin Harjutorin kautta Hesarille. Tuntui epätodelliselta kävellä kaikessa rauhassa kotikulmilla. Terasseilla ensimmäiset aamukaljoittelijat olivat pääsemässä vauhtiin. Ikuisen vapun aukiolla päivysti järjestyspoliisin maija. Maleksin R-kioskille ja ostin prepaid-liittymän. Kioskin punatukkainen myyjä hämmentyi, kun tottumuksesta kumarsin kohteliaasti ostokset tehtyäni.' (s. 56)
Sarjakuvapiirtäjä Ari Aalto ei ole vielä päässyt japanilaisista tavoistaan.
Mannerheimintie 5
Laivanvarustajankatu 3
Kiimingin kirkko tapuleineen on kauniisti säilynyt ja tyylipuhdas esimerkki 1700-luvun loppupuolen pohjalaisesta puukirkkoarkkitehtuurista. Kiiminkijokivarressa metsäisellä kankaalla sijaitseva kirkko on ulkokulmistaan viistetty ristikirkko. Kirkon paanukatto on suhteellisen loiva ja ristikeskuksen päällä on pulleatyvinen viiritanko kukkoineen. Kirkkosalia kattaa tynnyriholvit, joiden leikkauskohdassa on opaion -aukkoa vastaava "taivaspyörylä". Ristikeskuksessa on kahden hirren levyiset sidehirret. Kuoriseinällä, jonka takana on itäristin jatkeena sakaristo, on Mikael Toppeliuksen seinäpinnalle liimaväreillä maalaama rokokookehysteinen Getsemane- , Vaskikäärme- ja Ristiinnaulittu- aiheinen triptyykki todennäköisesti 1760-luvun lopusta. Sakaristoon johtavien ovien yläpuolelle on maalattu Mooses laintauluineen ja ylipappi Aaron. Kirkkoa ympäröi vanha hautausmaa. Kirkon luona olevan 1777 valmistuneen pohjalaisen renessanssitapulin rakennusmestarina on toiminut kiiminkiläinen rakennusmestari Pentti Paso. Kirkon vieressä entisen lukkarilan mailla on pitäjän vanhin, 1884 rakennettu kansakoulu sekä 1927 valmistunut suurempi uusi koulurakennus. Kirkon lähiympäristön jokimaisemassa on Vääräkosken saha ja mylly vuodelta 1935.
Kiiminki muodostettiin Haukiputaan kappeliksi 1781 ja itsenäiseksi seurakunnaksi 1858. Kirkonrakentaja Matti Hongan johdolla rakennettu kirkko vihittiin 1761.
Kiimingin kirkko ympäristöineen
Ammusvalimo, Vierasvenesataman palvelurakennus
Ammusvalimoksi rakennettu B13 rakennettiin 1871-72 telakka-alueelle bastioni Cedercreutzin puretun oikean siiven tilalle. Maapeitteinen rakennus koostuu viidestä tiilisestä tynnyriholvatusta kasematista. Julkisivu on muurattu luonnonkivestä. Ammusvalimotoiminnan päätyttyä 1900-luvun alussa rakennusta on käytetty kylmänä varastona. Kasematteja yhdistäneet oviaukot muurattiin umpeen todennäköisesti varastokäytön alkaessa suomalaisella ajalla. Päädyissä ja takasivulla maahan asti ulottunut alkuperäinen maapeite poistettiin. Varsinkin räystäillä maakaton vesieristys on vuotanut ja rakennus on kärsinyt sisäpuolisesta kosteudesta. Savupiiput ovat kokonaan rapautuneet. Sähköä lukuun ottamatta rakennuksessa ei ollut mitään teknisiä asennuksia.
Korjaus ja muutostyöt Korjauksen jälkeistä uutta käyttötarkoitusta perustelee rakennuksen sijainti Suomenlinnan vierailulaiturin välittömässä läheisyydessä. Keväästä 2000 entiseen ammusvalimoon sijoittuneet kahvila, WC- ja saunatilat sekä vuokrattavat kokoustilat ovat palvelleet veneilijöitä. Hankkeeseen liittyi myös venelaiturien varustaminen sähköllä, vedellä ja jätevesisäiliöiden tyhjennyslaitteella. Vierailulaiturissa on laajennusten jälkeen 26 venepaikkaa. Muutostöiden tavoitteena oli melko raskaan uuden käytön sovittaminen rakennukseen siten, että alkuperäinen viisiholvinen tilarakenne säilyy ja merkit rakennuksen historiaan kuuluneista muutostöistä saavat näkyä. Aiempi käyttö maali- ja liuotinvarastona aiheutti sen, että osa lattioista jouduttiin saastuneiden rakenteiden vuoksi kokonaan poistamaan. Lattiarakenteet uusittiin pesu-, WC- ja keittiötiloissa. Kuivissa tiloissa vanha lattia jäi näkyviin tai sen päälle rakennettiin uusi puulattia. Alun perin kalkitut seinien ja kattojen tiilipinnat puhdistettiin, mutta niitä ei kalkittu uudestaan. Uudet seinät rakennettiin irti vanhoista. Vanhat säilyneet ulko-ovet ja ikkunat kunnostettiin, puuttuvien tilalle tehtiin uudet. Umpeen muurattuihin holviaukkoihin tehtiin vain välttämättömät ovi- ja ikkuna-aukot. Alkuperäisestä käyttötarkoituksesta johtuen rakennuksessa oli monta tilavaa hormia, jotka otettiin käyttöön ilmanvaihtohormeina. Tuhoutuneiden savupiippujen tilalle rakennettiin uudet piiput. Turvekaton vesieristystä parannettiin uusimalla rakennekerroksia piippujen ympäriltä ja räystäiltä. Työssä käytettiin perinteisiä materiaaleja, mm. savea ja lyijylevyä vesieristeenä. Toteutusaika: 1999-2000 Kerrosala: 459 m2 Huoneistoala: 272 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Tiina Koskenniemi, Juha Virtanen Rakennesuunnittelija: Ins.tsto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko LVI-suunnittelija: Ins.tsto Leo Maaskola/ Jukka Sainio Sähkösuunnittelija: Ins.tsto Leo Maaskola/ Timo Meskanen Rakennustyöt projektinjohtourakkana: Projektikonsultit Oy Purku- ja vesikattotyöt: Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Harmaakivinen ammusvalimo rakennettiin vuosina 1871-1872 bastioni Cedercreutzin puretun oikean siiven paikalle. Rakennuksessa on viisi tynnyriholvattua, tiilellä revetoitua kasemattia, joiden välillä oli alkuaan puuovet. Aukot on sittemmin muurattu umpeen. Rakennuksessa on turvepeite. Vuonna 1885 valu-uunit muurattiin uudelleen. 1902 kaksi kasemateista muutettiin linnoituksen lennättimen verstaaksi ja varastoksi. Suomalaisella kaudella ammusvalimoa on käytetty mm. maalivarastona. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 46 Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 82 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL VIK B 1352-1368.
Oo, Hietaniemi biitsi, yläosaa en viitsi mä tänään käyttää, se paremmalta näyttää, pyörivät nuorten miesten silmät
Mistä tulee kadunnimi "Neulapadontie" Myllypurossa? Tarkoittaako havupuun neulasia vai metallineulaa? Kaupunginosan osa-alueen nimeksi tuli Myllypuro 1959. Nimi tuli alueella sijaitsevasta purosta, jonka varrella oli jo vanhana paikannimenä Grötkvarn (Puuromylly). Nimestä on johdettu Myllypuron kadunnimistö. Neulapato tarkoittaa patoa, jonka virtausta pystyy säätelemään ottamalla pois tarvittavan määrän lankkuja tai palkkeja. Lähde: http://runeberg.org/pieni/3/0194.html
Söderhjelm, Werner
Halkovaja B36
Halkovaja B 36 rakennettiin vuonna 1882 samaan aikaan, kun rakennettiin Sinistä taloa ja vajaa B 38. Halkovaja jakaantui kuuteen varastohuoneeseen ja se palveli upseeritaloa N 23 (paikallismajurin talo B 37). Vaja on ollut läheisten asuinrakennusten puuvajana ja irtaimistovarastona. Sitä on korjattu huoltotoimenpitein, viimeksi Paikallismajurin talon peruskorjauksen yhteydessä 1980-luvulla. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 105 Vuonna 1929 rakennusnumero B III 59 Lähteet: MV SL VIK B 1249-1255 1801 1857 1859. VA VSA 17044. Kuva: MV SL VIK B 1254.
Romaanissa kerrotaan useaan otteeseen Juhanin ahkerasta kirjaston käytöstä.
Joroisten kartanot (Kotka)
'Käännyin Länsi-Pasilan koulun pihalta Keskuspuistoon ja lähdin hölkkäämään kohti Pirkkolaa. Vedin raikasta pakkasilmaa sisään ja nautin. Keskuspuisto oli Helsingin keuhkot, iso pitkulainen puistoalue keskellä pääkaupunkia.' (s. 86)
Pikkukoski
Mäkelänrinteen lukio
Jarvola, Jukka
Haapaveden kirkonkylän läpi kulkevan Vanhatien raitin luonteva, rinnettä myötäilevä linjaus ja mittakaavaltaan yhtenäinen rakennuskanta muodostavat edustavan kokonaisuuden, joka kuvastaa maamme kirkonkylissä 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa tapahtunutta kehitystä. Raitin tuntumaan on keskittynyt joukko kirkonkylän kantataloja ja pitäjän virkamiesten huvilamaisia asuinrakennuksia sekä julkisia että liikerakennuksia pihapiireineen. Raitin länsiosassa rakennuskannaltaan ja ympäristöltään merkittäviä ovat mm. Mäkitalon 1910-luvun talonpoikaistalo ja Käräjäojan talo vuodelta 1903, Castrenin talo 1930-luvulta ja Einolan virkamiestalo, joka on ollut maanmittausinsinööri Gestrinin asuin- ja toimistotalo. Raitin keskiosalla ns. Tähtelän alueella sijaitsevat Tähtelän vanhan kievarin lisäksi Kauppisen vuodelta 1865 olevan kauppakartanon ehyt pihapiiri, Jyringin pihapiiri, entiseen kunnantupaan sijoitettu koulumuseo sekä kaksikerroksinen pankkirakennus. Raitin itäosassa sijaitsevat Myyrilän lääkäritalo 1920-luvulta, Rauhaniemi pihapiireineen ja puukujineen, Rauhala, Leppälahti 1920-luvulta sekä Karvosen talo 1930-luvulta, Kumpula (entinen Honkasen talo) ja Sanen talo. Rauhaniemi, Rauhala ja Sanen talo ovat olleet virkamiestaloja. Uusinta rakennuskantaa edustavat ydinkeskustan liike- ja hallintorakennukset rikkovat perinteistä mittakaavaa ja kylärakennetta. Raitista erkanevan tien päässä järven rannalla on Haapaveden vanha pappila 1600-luvun lopulta periytyvällä paikalla.
Haapaveden kirkonkylän alueen pysyvä asutus vakiintui 1500-luvun puolivälin jälkeen; Haapaveden kylässä (aik. tunnettiin nimellä Pyhäjoen Haapajärvi) oli 1546 neljä taloa. Haapajärven pohjoisrannalle rakennettiin 1690-luvulla kirkko ja sen läheisyyteen pappila, joka on nykyisinkin samalla paikalla. Haapavesi itsenäistyi kirkollis-hallinnollisesti Pyhäjoesta 1863-1866. Kunnallishallinnon luomisen ja maakaupan vapautumisen myötä kirkonkylän päätien, Vanhatien varrelle alkoi keskittyä kunnan virkamiesten asuinrakennuksia ja kauppaliikkeitä.
Haapaveden Vanhatien raitti
Ravintola Lasipalatsi
Hintaintervalli kokonaislukuna euroissa.
entry fee
pääsymaksu
"Suhonen astui sisäovesta ravintolaan, joka hänen mielestään oli tusinabaari. Se oli saatu omalla tavallaan kodikkaaksi mukavanhalla rekvisiitalla, joka varmaan tehtiin Kiinassa länsimaisten pubien tarpeisiin." (s. 87)
Atari-poliisi Suhonen käy tarkistamassa epäillyn alibin Hemingways-baarissa aikaa viettävältä alamaailman mieheltä.
Kirjan luku "Aleksanteri I" kertoo keisarin Helsingin vierailusta syyskuussa 1819.
Kahden erilaisen isä-tytär -suhteen taustalla on Helsinki, usein viitteenomaisesti kuvattuna.
Karjalohjan kirkonkylän kulttuurimaiseman arvo perustuu kirkonkylän maisemallisesti poikkeukselliseen sijaintiin ja maantien varren rakennuskantaan. Raitti rakennuksineen on suomalaiselle kirkokylälle tyypillinen, yhtenäinen ja hyvin säilynyt. Karjalohjan kirkonkylä sijaitsee Lohjanjärven ja Puujärven välisellä, kapealla Pukkilanharjulla, joka on osa toista Salpausselkää. Puujärven puoleinen harjun rinne kohoaa jyrkästi 30-40 m ympäristöstään ja harjun kaakkois- ja itäpuolella viljelyyn otetut savitasangot laskeutuvat loivasti kohti Lohjanjärveä. Nykyinen rakennuskanta seuraa nauhamaisesti Pukkilanharjua ja sen itäreunalla kulkevaa kirkonkylän raittia. Raitin varressa on pääasiassa 1900-luvun alkupuolella rakennettuja julkisia rakennuksia kuten seurantalo, kunnantalo, kauppoja, pankkeja, koulu sekä käsityöläisten ja seurakunnan ja kirkon virkamiesten asuinrakennuksia. Raitin varressa ovat myös Pukkilan ja Hakosen kantatilojen päärakennukset. Harjun satulakohdassa sijainnut, 1800-luvun loppupuolella rakennettu harmaakivikirkko muodosti aikaisemmin tärkeän maamerkin. Kirkko on palanut ja raunio on katettu. Palaneen kirkon vieressä on uusi, matala monitoimikirkko, ns. lasikirkko. Pappila sijaitsee Lohjanjärven rannassa ja viljelyaukean etelälaidassa on Kourjoen tilakeskus.
Kirkonkylä käsittää osia Lohjantaipaleen, Pappilan, Ilmoniemen ja myöhemmin muodostetun Ahtialan (osa Kuorjokea) maarekisterikylistä. Kirkonkylän raitti on osa keskiaikaista yhdystietä Suurelta rantatieltä Pohjasta ns. Yliselle Uudenmaantielle. Karjalohja oli Karjaan seurakunnan kappelina ainakin vuodesta 1531 lähtien. Seurakunta itsenäistyi 1614. Ensimmäinen kirkko rakennettiin lähelle nykyistä pappilaa, Pappilanniemeen. Pitäjän neljäs kirkko oli lääninarkkitehti Jean Wiikin suunnittelema, vuosina 1857-60 harmaakivestä rakennettu päätytornillinen pitkäkirkko. Kirkko tuhoutui tulipalossa 21.9.1970. Palaneen kirkon viereen on rakennettu ns. lasikirkko eli monitoimikirkko 1977. Uuden kirkon ovat suunnitelleet arkkitehdit Sakari Laitinen ja Paavo Mänttäri. Karjalohjan kirkkoherranpappila on ollut samalla paikalla 1600-luvulta. Nykyinen päärakennus rakennettiin 1828-30 H.J. Svahnin johdolla. Kirkonkylän koulu on 1870-luvulta, kunnantalo vuosilta 1908-09, Nuoriso- ja maamiesseurantalo vuodelta 1911 ja rukoushuone vuodelta 1914. Käsityöläisten taloista esimerkiksi kyläsuutarin talo on vuodelta 1888 ja nahkurin talo vuodelta 1924. Raitin varressa sijaitseville tonteille ominaisia piirteitä ovat terassoinnit ja kivipengerrykset sekä puutarha- ja puistomaisuus.
Karjalohjan kirkonkylän kulttuurimaisema
Haapaniemi, Sampo
Alppilan kirkko
Aspelin, A.H. Gunnar
Havis Amanda, patsas
Pesula C23
Kiinteistöosakeyhtiö Suomenlinna Uusien rakennusten rakentamista kauppiaskortteliin ehdotettiin jo vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa. Rakennuspaikat ja suunnitteluohjeet määriteltiin vuonna 1982 valmistuneessa puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Hankkeen taustalla oli tarve saada Suomenlinnassa työskenteleville kaupungin työntekijöille työsuhdeasuntoja, joten rakennuspaikat vuokrattiin kaupungin omistamalle kiinteistöyhtiölle. Rakennuttamisen hoiti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Kiinteistöyhtiö käsittää kuusi asuinrakennusta, joista yhdessä (C 22) on kolme asuntoa, yksi on paritalo (C 11) ja loput yhden perheen taloja. Lisäksi rakennettiin erillinen rakennus C 23 pesulalle ja teknisille tiloille sekä sauna ja kylmiä varastoja. Sisätiloihin saatiin ilmettä ylävalolla, parvekkeilla ja vaihtelevalla huonekorkeudella. Syvennyksiin sijoitetut korkeat ja kapeat ikkunat tavoittelevat vaikutelmaa ampuma-aukoista. Suurimmissa asunnoissa on takka. Talot ovat puurakenteisia ja lautaverhottuja. Rakennukset C 12, C 17, C 23, C 29 ja C 30 sijoittuvat kauppiaskorttelin reunoille ja rajaavat asuntojen yhteisen pihan. C 22 ja C 11 sijaitsevat korttelin ulkopuolella kujan varrella, ja niiden paikalta purettiin yksi huonokuntoinen puurakennus. Toteutus: 1990-91 Yhteenlaskettu huoneistoala on 648m² Kerrosala: 763 m² Asuntoja 9 kpl á 62,5-96m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen ja Timo Airas Rakenne-, salaoja- ja pintavesisuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Yhtyneet insinöörit Oy Pihasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Geotekninen suunnittelu: Viatek Oy Rakennuttaja:Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto Rakentaja: Quantus Oy ja WPL-System Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 23 rakennettiin vuosina 1990-1991 korttelissa asuvien Helsingin kaupungin työntekijöiden pesutuvaksi. Se sijaitsee samassa pihapiirissä muiden kaupungin omistamien talojen kanssa ja rajaa korttelin omalta osaltaan Kännikujalle päin. Lautaverhotut julkisivut maalattiin pellavaöljymaalilla vaaleanpunaisiksi. Suunnittelijana toimi Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas ja rakennuttajana Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Tältä paikalta purettiin 1920-luvulla Sinebrychoffin vanha viinakonttori. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: HKI ATT. HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Asiakirja-arkisto. Kuva: MV SL Valokuva.
Ison Mustasaaren kauppiaskorttelin ensimmäiset puutalot raken­nettiin jo ruotsalaisella kaudella linnoitustöiden alkaessa. Korttelissa asui pääasiassa leirikauppiaita eli marketentteja, jotka toimittivat tavaroita sotaväen ja varuskunnan alueella asuvien siviilien tarpeisiin, toimivat urakoitsijoina ja kapakanpitäjinä sekä vuokrasivat asuntoja siviiliasukkaille. Yksityiset eivät saaneet rakentaa kivitaloja ja heidät velvoitettiin purkamaan rakennuksensa, mikäli puolustukselliset syyt sitä vaativat. Korttelin nykyisistä rakennuksista kuusi vanhinta rakennettiin 1860-luvulla.
Snellman, Ruth
Elsi Borg suunnitteli tohtori Länsimäen sairaalan (Paasikivenkatu 4-6), joka valmistui 1930.
"Kylmä kesäkuun alku, rullaluistelemassa/ lasten kanssa/ Lauttasaaren Vattuniemenkadulla. Ne menevät/ ohi ja lujaa, huutavat/ kun horjun/ --- / Kylmä, kylmä, kesäkuun alku, / tuuli pyörittää/ voikukkalunta Vattuniemenkadulla" (runosta Vattuniemenkadulla, s. 146-147)
Luotsikatu 4
'Vuorovastaava vingutti kumiaMellunmäentien kullmassa ja kaasutti kohti Kontulaa. Uuden väylän linjausta oli jo avattu Vuosaareen päin, mutta yhteys Itäväylälle ei ollut vielä ajokunnossa.' (s. 21)
Kovia kokenut Mettä-Rauno ihmettelee maailman menoa sateisessa yössä.
Ahlaisten kirkonkylä on yksi parhaiten vanhan rakenteensa säilyttäneitä ja hoidettuja kirkonkyliä maassa. Jokivarren harjanteella ja lähellä merenrantaa sijaitseva Ahlaisten kirkonkylän muodostavan Ala- ja Ylikylän asutus on keskittynyt raitin varrelle. Oman alueen muodostaa jokirantaan kasvanut Vaaksholman alue. Kylän keskuksessa, Alakylässä, teiden risteyksessä on puinen ristikirkko (1796/1908) tapuleineen (1834). Monet kylän rakennuksista ovat 1800-luvulta. Maatilojen tiivis rakennuskanta keskittyy kirkon lisäksi maantien ja sitä risteävien raittien sekä kirkonkylän itäosassa olevan Ylikylään johtavan tien varrelle. Tiiviisti tien varressa sijaitsevat asuin- ja talousrakennukset lauta- ja pensasaitoineen luovat rajattuja ja yhtenäisiä raittinäkymiä. Kirkonkylään liittyy vene- ja kalasatama sekä Vaaksholma eli Rantakaupunki, jossa on tiheää pienimuotoista asutusta ja tiiviitä raittinäkymiä. Alakylän itäpuolelle, maantien varteen jäävän Ylikylän asutus muodostaa suurten tilakeskusten vaikutuksesta Alakylää hieman väljemmän raittinäkymän. Ylikylän vanhoja, rakennuskannaltaan merkittäviä taloja ovat mm. Malmgård, Södergård, Larsgård ja pappila, joiden päärakennukset ovat Ahlaisissa aktiivisesti vaikuttaneen rakennusmestari Malénin suunnittelmat.
Ahlainen oli keskiajalla huittislaisten kalastusaluetta, johon vanhempi kylänimi, Hvittisbofjärd, viittaa. Yhdessä läheisen Ytterbon kanssa Ahlainen muodosti merkittävän kylän, jossa uuden ajan alkupuolella oli jo 18 taloa. Kylät sijaitsivat tällöin merenlahden rannalla. Asutusta lisäsi ruotsalainen uudisasutus, jota saapui rannikolle 1200- ja 1300-luvulla. Kuningas Kustaa Vaasan ja hänen poikiensa aikana kruunu jakoi palkkioina, eläkkeinä ja korvauksina läänityksiä, jolloin myös Ahlaisiin ilmestyivät aateliskartanot. Reduktion jälkeen muodostettiin suurimmista taloista ratsutiloja, mm. Herrgård ja Uppgård sekä Uotilan ja Härkösen kruununtilat. Ylikylä oli niin ikään 1600-luvulla läänitettynä ja peruutuksen jälkeen muodostettiin Malmgård ja Stengård. Ahlainen perustettiin Ulvilan emäseurakunnan kappeliksi 1691 ja myöhemmin, 1861, Noormarkun kappeliksi. Omaksi kirkkoherrakunnaksi Ahlainen erotettiin 1893. Ahlainen liitettiin 1972 Porin kaupunkiin ja seurakunta muuttui yhdeksi Porin seurakunnista. Salomon Köykän suunnittelema päätytorniton pitkäkirkko valmistui 1796, jonka runkohuoneeseen liittyivät pitkillä sivuilla eteinen ja sakaristo. Kirkko uusittiin Josef Stenbäckin piirustusten mukaan 1908, jolloin sivuilla olleet rakenteet laajennettiin kirkkohuoneen ristivarsiksi. Tapuli rakennettiin intendenttikonttorissa 1832 laadittujen piirustusten mukaan. Rakennusmestari Malèn suunnitteli 1860-luvulla useita asuinrakennuksia raitin varrelle. Malénin suunnitteleman Malmgårdin säteri- ja ratsutilan päärakennus valmistui 1865 ja sitä laajennettiin 1880- ja 1900-luvulla sekä korotettiin 1923. Karjarakennuksen vanhimmat osat ovat päärakennuksen ikäisiä. Pirttirivi on valmistui 1907. Rakennuksia ympäröi vanha puisto. Malénin suunnittelemat Larsgårdin päärakennus valmistui 1860, Pappilan 1865 ja Södergårdin kartanon päärakennus 1862.
Ahlaisten kirkonkylä
Helsingissä on ravintola Kappeli. Outo nimi ravintolalle... mistä se on peräisin? Nimen alkuperästä ei ole täysin varmaa tietoa, mutta kaksi melko uskottavaa selitystä on esitetty. Molemmat viittaavat 1800-luvun alkuvuosikymmeniin, jolloin nykyisten Esplanadien alue oli vielä laidunmaata ja sitä kutsuttiin Vasikkahaaksi. Tällöin alueella oli pieni maidonmyyntikoju, jossa oli paimen myymässä maitoa. Paimen on latinaksi ’pastor’, ja latinahan oli tuon ajan sivistyneistölle perin tuttu kieli. Täten paimen olikin pian leikillisesti ’pastori’ ja hänen kojunsa ’kappeli’, nimi joka periytyi sitten 1860-luvulla paikalle rakennetulle kesäravintolalle. Toisen selityksen mukaan Kappeli-nimitys johtuisi ravintolaa edeltäneestä temppelinmuotoisesta virvokekioskista, jonka perusti 1840-luvulla sokerileipuri Johan Daniel Jerngren. Samaan aikaan rakennettiin Tuomiokirkkoa ja siksi olisi kuulemma sanottu että kun torin varteen tulee kirkko niin vasikkahaan reunaan tulee kappeli. Molemmat selitykset voivat olla totta, mutta useimmat tutkijat suosivat pastori-selitystä. Kioski ränsistyi sitten vuosien kuluessa niin pahasti että se aikalaisten mielestä näytti enemmän kanalalta kuin temppeliltä. Mutkikkaiden byrokraattisten kiemuroiden jälkeen saatiin paikalle vihdoin vuonna 1867 oikea kesäravintola, jonka oli suunnitellut Axel Hampus Dahlström. Ravintolasta tuli niin suosittu, että siihen rakennettiin lisärakennuksia ja ensimmäinen soittolavakin vielä 1800-luvun puolella. Paikka oli erityisesti taiteilijoiden ja akateemikkojen suosima – kanta-asiakkaita muun muassa Sibelius, Leino, Järnefelt, Aho ja Gallen-Kallela. Kappelin historiasta kerrotaan monissakin lähteissä, esimerkiksi: Mustonen, Pertti: Ravintolaelämää (Tammi 1990), Esplanadikappeli 1837-1957 (Lomaliitto ry 1957), Klinge, Matti – Kolbe, Laura: Helsinki, Itämeren tytär (Otava 1999), Ilonen, Arvi: Helsinki, arkkitehtuuriopas (Otava 1990) ja tietenkin ravintola Kappelin omat verkkosivut (www.ravintolakappeli.com). Apua saimme myös Helsinki-tiedotuksesta ja Kaupunginarkistosta – kiitos molemmille! Hauska kuvaus Kappelista löytyy vuonna 1910 julkaistusta Etelä-Suomalaisen osakunnan toimittamasta Helsingin oppaasta: ”Kappeli…on ennen kaikkea viehättävä kesäravintola. Päivisin tarjoavat sitä ympäröivät ijäkkäät, tuuheat lehmukset mitä vilpoisimman auringonsuojan ja iltasin kokoontuvat sen pöytien ääreen Helsingin kesävirkailijat vapaahetkiänsä viettämään. Erityisenä viehätyksenä on soitto, jota esittää A. Apostolin torvisoittokunta …joka päivä päivällä ja illalla toukokuun ensimmäisen ja lokakuun viimeisen päivän välisenä aikana.” Tämä ja muita vanhoja Helsinki-oppaita löytyy Pasilan kirjaston Helsinki-kokoelmasta.
"Irti" on Anita Konkan esikoisromaani vuodelta 1970. Nuoren naisen itsenäistyminen, voimakas isähahmo, epäonnistuneet rakkaussuhteet ja työelämän epävarmuudet heijastuvat unissa.
1970: "Meidän täytyy muistaa käydä kirkossa", äiti sanoi Jackille. Jack oli luullut että he olivat matkalla laivakonttoriin, mutta siinä hän erehtyi. "Siellä missä isäsi soitti. Täytyyhän meidän edes nähdä se." Oltiin ihan lähellä merta. Yöllä oli satanut lunta, puiden oksat taipuivat raskaan lumen painosta. "Johanneksen kirkko", Alice sanoi taksikuskille. (Hän osasi sanoa kirkon nimen suomeksi!) Johanneksen kirkko oli suuri punatiilinen goottilaistyylinen kirkko, jossa oli kaksi tornia; niiden huiput loistivat vihreinä auringossa. Puiset penkit olivat vaaleata puuta, joka toi Jackin mieleen Hannelen kainalokarvat. Kirkonkellot soivat heidän saapuessaan. Alicen mukaan ne soittivat kolmea ensimmäistä säveltä Händelin Te Deumista.
Kuninkaanportti
Restaurointi Suomenlinnan yleissuunnitelmissa on esitetty Kuninkaanportin alueen rekonstruointia rikkoutuneen rakennustaiteellisen ja historiallisen kokonaisuuden korjaamiseksi, vaikka maa on noussut rakentamisajan jälkeen eikä tarkkaan rekonstruktioon tarvittavia yksityiskohtaisia tietoja ole. Restaurointisuunnittelun pohjaksi valittiin toteutunut Kuninkaanportin kokonaissommitelma. Suunnittelualue rajattiin porras- ja laiturialueeseen sekä siihen liittyvään kulkutiehen vesibussilaiturille. Näkyvät osat tehtiin massiivisesta luonnonkivestä, mutta runko päädyttiin tekemään nykyaikaisin rakentein mm. voimakkaiden virtausten, vedenpinnan suurten korkeusvaihtelujen ja vaikeiden jääolosuhteiden vuoksi. Pohjan ruoppaustyössä löytyi yli 10 metrin syvänne laiturin kohdalla, joka lienee ollut osasyynä rakentamisongelmiin ja laiturin romahtamisen. Laiturin perusrakenteeksi valittiin monoliittinen pilarilaattarakenne. Laiturin reunapalkit ja osa kannesta ovat elementtejä. Pintarakenteet ovat paikalla asennettua graniittia ja hiekkakiveä sekä nurmialueiden maarakenteita. Hiekkakivet työstettiin –jälleen– asennusvalmiiksi Ruotsissa kustannusten ja aikataulun vuoksi. Kiviasennustyöt tehtiin vaikeissa olosuhteissa kevättalvella 1998, jotta Kuninkaanportti voisi toimia seremoniaporttina kutsuvieraille Suomenlinnan viettäessä 250-juhlavuotensa pääjuhlaa saman vuoden toukokuussa. Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kuninkaanportti yhdistää toisiinsa bastioni Lantingshausenin ja Kustaanmiekan rantavarustuksen. Se rakennettiin vuosina 1753-54 yli-intendentti Carl Hårlemanin suunnitelman mukaan. Portti rakennettiin sille paikalle, mihin kuningas Adolf Fredrikiä kuljettanut alus ankkuroitiin hänen käydessään tutustumassa Viaporin rakennustöihin vuonna 1752. Porttirakennus on kaksikerroksinen alemman kerroksen jäädessä myöhemmin rakennetun portaan taakse. Kuninkaanportin julkisivu on sisäänpäin kaareva, ja sen keskellä on rustikoitu, kalkkikivien kehystämä portti. Kivääriaukot on muotoiltu Viaporissa täysin poikkeukselliseen tapaan; ylärivissä ne ovat soikeat ja alarivissä täysin pyöreät. Kerroslistat ja muistotaulut ovat tämän linnoituksen pääportin muut koristeaiheet. Porttirakennus on kasemattoitu ja portin viereisistä kasemateista on kivääriaukot myös porttikäytävään. Alakerroksen kivääriaukot avautuvat julkisivulle.Ensimmäisen rakennusvaiheen jälkeen kulku portille oli ilmeisesti järjestetty puisen sillan avulla ja itse linnoitusportti oli tavalliseen tapaan keskeltä aukeava puuportti. 1770-luvulla portin monumentaaliluonne korostui, kun sen eteen rakennettiin julkisivun kaarevaa muotoa myötäilevät Kuninkaanportaat. Porrasaskelmat olivat hiekkakiveä ja ne tuotiin Viaporiin Tukholmasta valmiiksi hakattuina. Linnoitusportti korvattiin kaksiosaisella laskusillalla, jonka avulla saatettiin tarvittaessa sulkea sekä portin ulko- että sisäaukko. Laskusillan ollessa avoinna sisäportti nousi ylös muodostaen porttikäytävän "katon". Portaat viimeisteltiin rakentamalla niihin rautakaide, joka kytkettiin hiekkakivitolppiin. Ranta-alueelle portaiden alapuolelle rakennettiin muutaman askelman korkuinen rantalaituri. Portaiden rakennustyö toteutettiin vuosina 1774-76. Vuonna 1796 ne kunnostettiin uudestaanmuuraamalla ja vahvistamalla porrasaskelmat rauta-ankkurein. Venäläisen kauden alussa, ilmeisesti vuonna 1812, Kuninkaanporttia korotettiin rakentamalla rintasuoja kasemattien yläpuolelle, ja graniittinen kvaaderikivistä muurattu korotus itse portin yläosaan. Krimin-sodan pommituksessa Kuninkaanportin laituri tuhoutui ja ilmeisesti myös osa porraskaiteen hiekkakivipilareista, sillä osa niistä vaihdettiin graniittisiksi . Suomalaisella kaudella vuonna 1925 rakennettiin Kuninkaanportin tuhoutuneen laiturin paikalle uudet portaat juhlistamaan Ruotsin kuningasparin vierailua Suomenlinnassa. Nämä purettiin Kuninkaanportin restaurointityön yhteydessä vuonna 1947 ja paikalle muotoiltiin nurmetettu maaluiska. 1952 rakennettiin Helsingin kaupungin satamalaitoksen toimesta Kuninkaanportin vierelle nykyinen vesibussilaituri. Kuninkaanportti restauroitiin vuonna 1972, jolloin osa muureista jouduttiin muuraamaan kokonaan uudelleen. Muurit olivat huomattavasti pullistuneet jälleen 1990-luvun alussa ja viimeisin restaurointi käynnistettiin v. 1993. (Helena Rosén 1994) Lähteet: KrA G 61,80,82,85 MV SL VIK A 346-356 HY THL Viljo, Eeva-Maija, 1974. Viaporin linnoitusportit. Rakennustaiteellinen suunnittelu Viaporissa ruotsalaisaikana. Lisensiaattitutkielma.
Suomenlinnan arkkitehtonisesti merkittävin monumentti, Kuninkaanportti, on sotateknisesti tarkastellen linnoituksen heikoin lenkki. Yli-intendentti Carl Hårlemanin suunnitelman mukaan vuosina 1753-54 rakennettu monumentaalinen porttirakennelma sijaitsee ruotsalaisen ajan päätuloväylän varrella. 1770-luvulla linnoitusporttia täydennettiin seremoniaportiksi rakentamalla ulospäin kaareva laituri-, porras- ja luiskasommitelma ruotsalaisesta hiekkakivestä. Portaat olivat käytössä Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n vieraillessa Viaporissa vuonna 1775. Venäläisen kauden alussa Kuninkaanportin muurin rintasuojaa korotettiin. Krimin sodan kohtalokkaissa pommituksissa laituri, alaportaat ja huomattava osa luiskasta vajosivat mereen. Laituria ei enää korjattu, ja porttia alettiin käyttää vallitöiden kuljetusreittinä. Vuonna 1925 Kuninkaanportille rakennettiin Kustaanmiekan vesibussilaituri ja sieltä pengerretty kulkuyhteys portille sekä uudet kivikehyksiset puuportaat juhlistamaan Ruotsin kuninkaan Kustaa V:n vierailua suomalaisessa Suomenlinnassa.
Kaapelitehdas, Pursimiehenkatu
Saimaan kanava, joka johtaa Saimaan järvialueelta Viipurin kautta Suomenlahdelle on maamme merkittävin historiallinen kanava. Saimaan kanavan avaamisella 1856 on ollut suuri merkitys koko Itä-Suomen teollistumiselle. Kanavan vaikutuspiiriin ja etenkin Lauritsalaan on keskittynyt teollisuuslaitoksia asuinalueineen. Kanavalla on myös pitkä historia merkittävänä matkailu- ja nähtävyyskohteena. Nykyisen 1960-luvulla rakennetun kanavan Suomen puoleisen osan pituus on 23,3 kilometriä. Kanavan kaikkiaan kahdeksasta sulusta Suomen puolella on kolme; Saimaan suunnasta ensimmäisenä ja putouskorkeudeltaan suurimpana (12,5 metriä) Mälkiän sulku, seuraavana Mustolan sulku (7,2 metriä) ja lähinnä nykyistä valtakunnanrajaa Soskuan sulku (8,3 metriä). Kansolassa on läppäsilta. Vanhasta Saimaan kanavasta, joka on rakennettu 1845-1856, on säilynyt vanhaa kivettyä uomaa mm. Mälkiän sulun kohdalla sekä Nuijamaan kirkonkylässä, Kähärilässä, Kansolassa ja Räihässä. Mälkiän sulun itäpuolella on myös vanha Mälkiän sulkuryhmä vuodelta 1856. Kanavan ensimmäisestä vaiheesta on jäljellä lisäksi kaksi sulkuvartijan taloa ja Mälkiän kasöörintalo eli kanavan yläpiirin piiripäällikön virkatalo. Mälkiän kasöörintalon 1845-1846 rakennettu päärakennus on vanhin säilynyt kanavien virkatalo Suomessa. Virkatalo toimii nykyisin Saimaan kanavaa ja sen historiaa esittelevänä museona ja sen piha-alue kukkaistutuksineen ja puistokäytävineen on kunnostettu. Kanavan länsirannalla on arkkitehti Thure Hellströmin suunnittelema Mälkiän luotsiasema vuodelta 1929. Rapatun klassistisen luotsiaseman ja siihen liittyvän puisen asuinrakennuksen lisäksi Hellström on suunnitellut tie- ja vesirakennushallituksen tilauksesta myös muita kanavan rakennuksia, mm. asuinkasarmeja Mustolaan. Kansolassa vanhan kanavan ylittää kanavan ainoa säilynyt rullasilta, joka on voitu siirtää syrjään kanavaliikenteen tieltä. Sen vieressä vanhan kanavan alittaa Kansolan kulvertti: holvirumpu, jota pitkin Soskuanjoki virtaa osittain sen uomaa seurailevan kanavan alitse. Nykyisen kanavan itäpuolella oleva ns. Pontuksen kaivanto on muisto Kaarle IX:n käskystä tehdystä kanavoimisyrityksestä 1607-1608. Kaivanto on noin 500 metriä pitkä uoma. Kaivannon muistomerkki on vuodelta 1957. Saimaan kanavan maisemakokonaisuuteen kuuluu Saimaaseen laskeutuvan suuren puiston ympäröimä Lauritsalan kartano, jonka aumakattoinen päärakennus on 1800-luvun alkupuolelta. Kartanon puistossa on alueen historian kannalta merkittävä 12-kulmainen jyväaitta ja kivinen olutpanimo vuodelta 1857 sekä entinen Saimaan hotelli, joka on rakennettu 1847 palvelemaan Saimaan kanavalla liikkuvia.
Vesitietä Saimaan järvialueen ja Suomenlahden välille yritettiin rakentaa 1500-luvulta alkaen. Kaarle IX määräsi 1607 amiraali Juustenin rakentamaan kanavaa. Tästä yrityksestä muistuttaa ns. Pontuksen, oikeammin Juustenin kaivanto. Lopulta 1845-1856 toteutettu Saimaan kanava avasi tien Suomenlahdelle. Kanavan merkityksestä kertoo se, että Aleksanteri II vieraili kanavatyömaalla kesällä 1856 ja kanavan vihkiäisjuhlapäiväksi valittiin hänen kruunajaispäivänsä 7.9.1856. Keisarien Nikolai I:n ja Aleksanteri II:n nimet hakattiin kallioon Tuohimäelle sekä Lauritsalan rullasillalle. Lopullisesti kanava valmistui 1858. Säännöllinen reittiliikenne kanavaa pitkin alkoi heti avaamisen jälkeen ja alukset kulkivat Viipurin ja Pietarin lisäksi muihin Itämeren kaupunkeihin. Kanavan ympäristöä kehitettiin matkailijoita silmällä pitäen: sulkujen ympäristöön tehtiin nurmikenttiä, istutuksia ja katoksia. Kanavan varrelle sijoitettiin muistomerkkejä ja sen reunaa kulkevien maanteiden varsille istutettiin koivurivejä. Valmistuessaan kanavassa oli 28 graniittista sulkua, joiden portit olivat puusta. Liikenteen sekä laivojen koon kasvun vuoksi kanavan rakenteita jouduttiin laajentamaan 1893-1903. Liian pieneksi osoittautunut kanava rakennettiin uudelleen betonirakenteiseksi 1920-luvulla. Kanavan leventäminen ja sulkujen uudelleenrakentaminen alkoi 1926 Mälkiän sulusta. Tästä ns. kanavan toisesta rakentamisesta oli valmiina noin 40% ennen toista maailmansotaa. Sodan jälkeen kanavasta noin puolet jäi Neuvostoliiton alueelle ja vesitieyhteys Saimaalta merelle katkesi yli 20 vuodeksi. Nykyisen kanavan rakentaminen alkoi 1963. Neuvostoliitto vuokrasi Suomelle Saimaan kanavan Neuvostoliiton puoleisen osan 50 vuodeksi. Uusi 43 kilometriä pitkä kanava, jossa on kahdeksan sulkua, valmistui 1968.
Saimaan kanava (Pontuksen kaivanto)
Martinniemen saha on höyrysahateollisuuden parhaiten säilyneitä esimerkkejä. Kaksikerroksinen rankorakenteinen saharakennus on vuodelta 1918, jolloin 1905 valmistunutta laitosta on laajennettu osaksi vanhoja rakenteita hyödyntäen. Sahasaliin liittyy myöhempänä lisänä runkoa matalampi sivuosa. Julkisivuissa huomio kiinnittyy katonharjan päällä olevaan lyhtyrakennelmaan sekä päätyikkunoihin. Tukkialtaan ja muun puunkäsittelyn rakennelmia on säilynyt maastossa. Martinniemen saha lienee viimeinen suursaha, jolla on ollut käytössä valta-akseli voimapyörineen. Länsipuolisella Martinniemen Laitakarilla on entinen puuhiomo ja sen höyryvoimala. Puuhiomo oli Suomen ensimmäinen erillään koskesta sijainnut, höyryvoiman varassa toiminut hiomo. Sahan ja hiomon välisen kapean salmen rannalla, poikkeuksellisen lähellä teollisuusrakennuksia on tehtaan johdon puisia asuintaloja.
Martinniemen sahan perusti Kiiminkijoen suiston pohjoispuolelle Keuruun asemapäällikkö Emil Granfelt 1905. Martinniemi Ltd uudisti sahan 1917-1918. Martinniemen viereiselle Laitakarille rakennettiin hiomo ja voimalaitos 1926-1927. Sahalle vedettiin sivuraide Haukiputaan asemalta 1938 ja satama korvasi redit 1970. Saha päätyi osaksi Rauma-Repolaa 1952, joka lopetti sahauksen 1987. Uusi yrittäjä aloitti sahauksen alueella uudelleen 1993, joskin vanha saharakennus jäi vaille käyttöä. Martinniemen suursaha työllisti Rauma-Repolan aikana enimmillään 1300 henkeä. Iin Röytässä toimineet luotsit siirtyivät Martinniemeen, saha-alueen eteläpuolella olevaan Mustakarin saareen 1960-luvulla, vaiheessa jolloin saaristossa toimineita luotsiasemia ryhdyttiin siirtämään mantereen yhteyteen. Luotsiasemasta muodostui olennainen osa Martinniemen alueen teollista satamamiljöötä ja tärkeä maisemaelementti.
Martinniemen saha
Imatrankosken ympärille varhain muodostunut matkailu ja Vuoksen varrelle keskittynyt teollisuus asuma-alueineen ovat jättäneet jälkensä Imatrankosken alueen kulttuurimaisemaan. Imatrankoski on merkittävä maisemanähtävyys, joka on eri aikoina houkutellut taiteilijoita. Imatrankosken valjastaminen sähköenergian tuotantoon ja siihen liittynyt voimansiirtoverkon luominen on ollut valtion johtama suurhanke 1920-luvun vilkkaan voimalaitosrakentamisen kaudella. Imatrankosken matkailuun liittyneet vanhimmat rakennukset ovat hävinneet, mutta Imatran Valtionhotellin kansallisromanttinen, Usko Nyströmin suunnittelema kivilinna vuodelta 1903 tarjoaa restauroituna edelleen palveluja matkustaville. Imatrankosken partaita on jo varhain hoidettu puistomaisesti. Kosken rantoja myötäilevän vanhan Kruununpuiston alueella on käytäviä ja levähdyspaikkoja. Koski on kahlittu 1920-luvulla johtamalla koskiuoman vesi voimalaitoksen kanavaan. Punatiilinen voimalaitos kytkinasemineen on yhä maamme suurin vesivoimalaitos. Voimalaitosrakennus ja sen harmaalla graniitilla verhottu säännöstelypato muodostavat ainutlaatuisen vaikuttavan kokonaisuuden koskiuoman vieressä. Voimalan silta on sovitettu samaan klassistiseen asuun kuin voimalakin. Imatrankoski on valtakunnallisesti arvokas maisemanähtävyys ja alue Kruununpuistoineen on yksi kansallismaisemistamme.
Saimaasta Laatokkaan laskeva Vuoksi muodostui jääkauden jälkeen, ja muistona lasku-uoman muotoutumisvaiheesta Salpausselän läpi on Imatran Voimalaitoksenniemellä mm. hiidenkirnuja ja aikanaan leveän ja matalan kosken vierinkiviä. Imatrankoskelle matkattiin jo 1700-luvun lopulla, ja 1800-luvun lopulla koski veti puoleensa runsaasti matkailijoita. Se oli aikoinaan maamme huomattavin luonnonnähtävyys. Kruununpuistoksi kosken ranta-alue muodostettiin 1842. Matkailu Imatralle lisääntyi 1870 avatun Riihimäki-Pietari rautatieyhteyden ja osin Saimaan kanavaa kulkeneen Viipuri-Rättijärvi-Imatra höyrylaiva-hevosdiligenssiliikenteen alkamisen jälkeen. Kruununpuistoon 1846 valmistunut majatalo joutui luovuttamaan 1800-luvun lopulla paikkansa nykyisen Valtionhotellin paikalla sijainneille kahdelle hotellille. Hotellit paloivat 1800-1900 –luvun taitteessa, ja nykyinen hotellirakennus valmistui 1903. Imatrankosken valjastamista energiantuotantoon suunniteltiin pitkään, ja voimalan rakentamiseen johtaneet suunnitelmat käynnistyivät 1921. Ensimmäinen rakennusvaihe toteutettiin 1922-1929 arkkitehtuurikilpailun voittaneiden arkkitehtien Oiva ja Kauno S. Kallion suunnitelmien pohjalta. Imatran voimalaitos tyydytti sähkönkulutustarpeen pitkäksi aikaa ja sen valmistumisen jälkeen voimalaitosrakentaminen väheni maassa huomattavasti. Imatran Voima Osakeyhtiö perustettiin 1932. Yhtiö on laajentanut voimalaitosta ja sen koneistoa useaan otteeseen mm. läheisten teollisuuslaitosten tarpeisiin.
Imatrankosken kulttuuriympäristö
Rautatientorin tekojäärata
'Puolessa välissä mäkeä laskevan kallionreunan takaa erottui kummallinen patsas. Se oli noin kymmenen metriä korkea betonirakennelma. Hieman kuin avattu kirja jalustan päällä. Yksi lamppu valaisi puolet patsaasta, toinen valo oli varmaan rikki. Sandströmillä ei ollut aavistustakaan, mikä rakennelma oli. Jokin patsas kuitenkin. Betonista päätellen 1960- tai 1970-luvulta. Ruma kuin piru.' (s. 212)
Sandström tapaa hämäräperäisen työnantajansa patsaan juurella.
Pyhtään Kaunissaari on Kotkan Haapasaarien ja Haminan Tammion ja Kuorsalon tavoin sekä rakenteeltaan että rakennuskannaltaan hyvin säilynyt esimerkki kalastuksen ja merenkulun tuottamasta rakennetusta ympäristöstä itäisellä Suomenlahdella. Kaunissaaren saaristokylä on kasvanut kolmesta kantatilasta Tynistä, Jaakkolasta ja Korppasista saaren eteläosaan Suurlahden ja Pienlahden satamapaikkojen läheisyyteen. Talojen halkomisen kautta tiivistyneen kyläasutuksen ominaispiirteitä ovat aidatut tontit ja puutarhat, tonttien väliset kujat sekä lukuisat laiturit, venevajat ja ranta-aitat. Rakennuskannan vanhinta osaa ovat 1800-luvulta peräisin olevat talot. Kylää on jatkuvasti täydennetty perinteistä mittakaavaa käyttäen. Kaunissaari on harjumuodostuma ja sen luonto poikkeaa Suomenlahden saaristolle tyypillisempien karujen kalliosaarten luonnosta. Kasvillisuus on poikkeuksellisen vehmasta. Kaunissaaren koulun vierellä on maisemallisesti merkittävä niittyaukea. Saaren pohjoisosan entistä peltoa reunustaa suurelta osaltaan metrin korkuinen, hyvin säilynyt kiviaita. Suomenlahden saarille tyypillisiä rakenteita Kaunissaressa ovat saaren pohjoispään loisto 1880-luvulta sekä saaren itärannalla Lähteenmäellä oleva ryssänuuni. Lämmitykseen ja ruuan valmistukseen luonnonkivestä tehdyt tilapäisuunit liittyvät yleensä sotilasleiriytymiseen rannikolla ja rajaseuduilla. Kaunissaari on osa Kaunissaaren-Ristisaaren valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Varhaisimmat kirjalliset tiedot Kaunissaaren asutuksesta ovat 1560-luvulta. Tuolloin saarella oli kolme kalastustilaa, jotka kuitenkin autioituivat 1500-luvun lopulla. Pysyvästi saarella oli asutusta 1642 alkaen. Vanhin asutustihentymä oli Suurkylä. Pienlahden itärannalla oli kuusi taloa 1777. Saarelaisten pääelinkeinoina oli kalastus, veneenveisto ja luotsaus. Kaunissaaren asukasluku kasvoi 1900-luvun alusta 1950-luvulle. Kalastajayhdyskunnan kukoistuskautta oli aika 1930-luvulta 1950-luvulle. Saaren kaikkiaan 29:stä talosta 24:n pääasiallinen elinkeino oli 1950 kalastus. 1960-luvulla ympärivuotinen asutus alkoi vähentyä. Kaunissaaren suosio matkailukohteena alkoi kasvaa 1950-luvulla, kun Suursaari oli luovutettu toisessa maailmansodassa silloiselle Neuvostoliitolle.
Kaunissaaren saaristokylä
Pohjoinen Hesperiankatu 37
Cazden, Norman
Kokemäenjoen varrelle eri vuosikymmeninä rakennetut, nimekkäiden teollisuusarkkitehtien suunnittelemat ja arkkitehtuuriltaan korkeatasoiset voimalaitokset kuvastavat koskivoiman käyttöä kasvavan sähköntuotannon tarpeisiin 1900-luvun kuluessa. Yli 120 kilometriä pitkän, Pirkanmaalta Vammalan Liekovedestä alkavan ja Satakunnassa Porin kohdalla Selkämereen laskevan Kokemäenjoen koskiin on rakennettu 1900-luvun kuluessa useita maisemallisiksi kiintopisteiksi muodostuneita vesivoimalaitoksia. Pirkanmaan puolella merkittävimmät Kokemäenjokivarren voimalaitokset ovat Tyrvään ja Äetsän voimalaitokset. Samaan ryhmään kuuluu Satakunnan puolella 1939 arkkitehti Erik Bryggmanin suunnitelmin valmistunut Harjavallan suurvoimalaitos Nakkilan ja Harjavallan rajalla sijaitsevassa koskessa. Tyrvään voimalaitos on rakennettu Kokemäenjoen alkukohtaan Hartolankoskeen, Liekoveden eteläpäähän. Vanhat rantaviivaan rakennetut voimalat vuosilta 1906 ja 1913 ovat rantaviivan siirryttyä jääneet kuivalle maalle. Tyrvään Voimaosakeyhtiön rakennuttama pelkistetyn rationalistinen, tiilirakenteinen voimalaitos on vuodelta 1951. Voimalaitoksen patoa kulkeva tie yhdistää Kaukolan ja Tyrvään kylät. Voimalamiljööseen liittyy Hiidenmäen länsirinteeseen voimalaitoksen henkilökunnalle rakennettu asuinalue. Maisemallisesti keskeisen voimalan yläpuolella avautuu järvimaisema ja alapuolella on jyrkkärantainen jokiuoma, jonka etelärannalla on puistoalue. Punatiilinen Äetsän voimalaitos on rakennettu 1920-luvulla Meskalankoskeen varmistamaan sähköntoimitus 1890-luvun lopulla perustetulle Äetsän tehtaille, myöhemmin Finnish Chemicals Oy:lle. Rationalistishenkinen voimalaitos on Anjalankosken Inkeroisten ohella toinen pääasiassa arkkitehti Sigurd Frosteruksen suunnittelemista voimalaitoksista. Tiilestä muurattujen rakennusosien alapuoliset perustus- ja patorakennelmat ovat hakattua kiveä ja betonia. Suuressa konehallissa on seitsemän turbiinia, jotka ovat edelleen käyttökunnossa. Voimalan patokorkeus on 5,9 metriä. Voimalamiljööseen kuulu myös uudempi 1990-luvulla käyttöönotettu, kokonaan kallioon louhittu automatisoitu koneasema. Voimalaitoksen itäpuolella Kokemäenjoen ylittää maan pisin puurakenteinen riippusilta, joka on rakennettu 1948 Keikyän kunnan ja Finnish Chemicals Oy:n rahoituksella. Voimalaitos ja riippusilta korkeine tukipylväineen ja vaijerikaarineen leimaavat vahvasti jokivarren maisemaa. Äetsän ja Tyrvään voimalaitokset sijaitsevat valtakunnallisesti arvokkaalla Kokemäenjokilaakson maisema-alueella.
Kokemäen koskivoimaa hyödynnettiin vuosisatojen ajan myllyjen toiminnassa ennen voimalaitosten ja niiden patolaitteiden rakentamista. Vanhimmat Kokemäenjoen voimalat sijoitettiin myllyjen tapaan rantavirtaan. Myös Tyrvään Hartolankoski oli vuosisatoja myllypaikkana ja Tyrväänkylän puolelle sijoitetut ensimmäiset sähkövoimalaitokset vuosilta 1906 ja 1913 sijoittuivat rantavirtaan. Hartolankoski padottiin 1946-1950 ja siihen suunnitteli nykyisen voimalaitoksen arkkitehti Jarl Eklund. Äetsän Meskalankoskeen valmistui ensimmäinen voimalaitos 1919-1921, jolloin yläjuoksun puolella oleva Äetsänkoski perattiin veden nostamiseksi. Äetsä oli ensimmäinen koko joen ylittävä voimalaitos. Äetsän voimalaitoksen rakentaminen liittyi 1900-luvun alun energiakriisiin. Kiviihiilen hinnannousu ja lisääntyvä voimantarve nosti vesivoimarakentamisen ajankohtaiseksi. Niinpä Porissa kivihiiltä voimanlähteenä käyttävän höyryvoimalaitoksen omistajan Oy Rosenlewin tytäryhtiö Björneborgs Kraft osti Keikyän Äetsän, Peevolan ja Meskalan kosket. Voimalaitoksen piirustukset tilattiin arkkitehtitoimisto Frosterus & Gripenbergiltä ja Äetsän voimalaitoksen mittava rakennustyö ajoittui pääasiallisesti vuosiin 1921-1923. Muuraustiilet toimitti Rosenlewin oma tiilitehdas Porin Ulasoorissa. 1990-luvulla louhittiin padon eteläpuolelle uusi uoma tehokkaamman hyötysuhteen saavuttamiseksi ja siihen sijoitettu, oululaisen Uki Arkkitehdit Oy:n suunnittelema uusi voimalaitos otettiin käyttöön 1996.
Kokemäenjoen voimalaitokset (Tyrvään voimalaitos)
Tamminen, Petri
"Eräänä varhaissyksyn aamuna koko kaupunki täyttyy keltaisista muovikasseista ja ihmisistä jotka juoksevat kiireinen katse silmissään. Aurinko, joka ei lämmitä mutta häikäisee, välkehtii betonissa ja asfaltissa ja vihreissä raitiovaunuissa jotka yrittävät työntyä ihmisvilinän läpi." (S. 44.)
Mustialan maanviljelysopisto on maamme vanhin maatalousoppilaitos. Evon metsäopisto, Mustialan maatalousoppilaitos ja Lepaan puutarhaopisto ovat autonomian aikana valtion toimesta perustettuja oppilaitoksia, joiden tavoitteena oli maanviljelyksen, metsähoidon ja puutarhaviljelyn edistäminen Suomessa. Mustialan maatalousoppilaitos on alkuperäisessä käytössään ja opetus on jatkunut oppilaitoksessa yhtäjaksoisesti jo yli 140 vuotta. Tiiviiksi kokonaisuudeksi rakennetun Mustialan puiset ja tiilirakenteiset rakennukset ovat pääosin 1800-luvulta. Ensimmäisessä rakennusvaiheessa, vapaaherra Sebastian Gripenbergin johtajakaudella (1838-1847) arkkitehtina on ollut Turun kaupunginarkkitehti P.J. Gylich. Tämän vaiheen rakennukset muodostavat kaksi pihaneliötä, opisto- ja maatilapihat. Hänen asemakaavallinen suunnitelmansa on säilyttänyt peruspiirteensä ja jopa rakennuksensa tähän päivään saakka, mikä tekee Mustialasta erityisen merkittävän rakennus- ja puistosuunnittelun muistomerkin. Opistopihalla ovat säilyneet eteläreunan vanha konttori ja länsilaidan posti- ja asuinrakennus Vanhala. Siinä oli 1800-luvulla lähes koko rakennuksen pituinen avokuisti, mistä talo on saanut nimityksen "Vanha korridoori". Kuistista on jäljellä lyhyt pätkä nykyisen pihasisäänkäynnin edessä ja pohjoispäätyyn siirrettynä. Vanhan opistopihan itäpuolella on 1860- ja 1870-luvulla valmistuneet, rappaamattomasta tiilestä rakennetut pyörökaari-ikkunaiset nykyiset opistorakennukset, joista entinen ruokalarakennus on lääninarkkitehti C.A. Edelfeltin suunnittelema. Johtajan asunto Pitkälä sijaitsee opisto- ja maatilapihojen väliin jäävän puiston eteläreunalla. Se on 1874 valmistunut kaksikerroksinen uusrenessanssityyliin vuorattu puurakennus. Opiston tiilirakennuksia jäljittelevä kaksikerroksinen viljamakasiini rakennettiin vielä 1872 johtajan asunnon pariksi väliin jäävän puiston pohjoislaidalle. Maatilapihalla on ulkoarkkitehtuuriltaan Vanhalaa vastaava koulutilan päärakennus pihaneliön itärajana sekä pehtorin asuinrakennus, nykyinen Heikkilä sekä kulmittain pehtorin rakennukseen oleva puutarhurin asunto. Pihaneliön pohjoisesta sulkeva aumakattoinen pitkä hirsiaitta, jossa on korkea kellarikerros, on puolestaan 1880-luvun lopulta. Rakennuksia ympäröivä puisto on ruotsalaisen puutarhurin Forsbergin suunnittelema. Puistossa on kaksi maisemaan kauniisti sulautuvaa kivisiltaa, joista toinen, Toivonsilta, johtaa Tammelan kirkonkylästä Mustialan alueelle. Mustialan maanviljelysopisto on osa valtakunnallisesti merkittävää Mustilala-Porras-Kaukolanharju -nimistä maisema-aluetta.
Mustiala oli vanha kuninkaankartano ja voudin asuinpaikka, joka ruotulaitoksen organisoinnin yhteydessä määrättiin everstiluutnantin virkataloksi. Ruotujakolaitoksen lakkauttamisen jälkeen Mustiala valittiin 1837 tulevan maaviljelysopiston sijaintipaikaksi. Oppilaitos aloitti toimintansa 1840. Korkein maatalousopetus siirrettiin 1908 Helsinkiin, perustettiin Mustialaan maamiesopisto. Ensimmäisen rakennusvaiheen suunnitteli arkkitehti P.J. Gylich, joka vastasi Mustialan rakennusten suunnittelusta 1850-luvulle asti. Myöhemmin opistoa laajennettaessa uudet rakennukset sijoitettiin Gylichin asemakaavan mukaisesti käyttämällä vanhoja rakennuspaikkoja. Mustialan rakennuksia ovat lisäksi suunnitelleet useat tunnetut arkkitehdit, mm. C.A. Edelfelt, H.R. Helin ja Jalmari Peltonen. Mustialan johtajana 1891-1901 toiminut, sittemmin professorina vaikuttanut Gösta Grotenfelt perusti Mustialaan maatalousmuseon, johon hän itse keräsi vanhoja maatalous- ja kotitaloustyövälineitä ja kirjoja. Museo toimi 1930-luvulle saakka opiston opettajanakin toimineen arkkitehti H.R. Helinin suunnittelemassa ja 1904 valmistuneessa puisessa museorakennuksessa. Uusi, arkkitehti Jalmari Peltosen suunnittelema tiilinen museo rakennettiin puistoon sisäänajotien varrelle 1935.
Mustialan maanviljelysopisto
Asuinrakennus C22
Ison Mustasaaren kauppiaskorttelin ensimmäiset puutalot raken­nettiin jo ruotsalaisella kaudella linnoitustöiden alkaessa. Korttelissa asui pääasiassa leirikauppiaita eli marketentteja, jotka toimittivat tavaroita sotaväen ja varuskunnan alueella asuvien siviilien tarpeisiin, toimivat urakoitsijoina ja kapakanpitäjinä sekä vuokrasivat asuntoja siviiliasukkaille. Yksityiset eivät saaneet rakentaa kivitaloja ja heidät velvoitettiin purkamaan rakennuksensa, mikäli puolustukselliset syyt sitä vaativat. Korttelin nykyisistä rakennuksista kuusi vanhinta rakennettiin 1860-luvulla. Uudisrakennusten paikalla sijainneet kauppias Sinebrychoffin kapakka ja viinakonttori purettiin 1920-luvulla.
Kiinteistöosakeyhtiö Suomenlinna Uusien rakennusten rakentamista kauppiaskortteliin ehdotettiin jo vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa. Rakennuspaikat ja suunnitteluohjeet määriteltiin vuonna 1982 valmistuneessa puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Hankkeen taustalla oli tarve saada Suomenlinnassa työskenteleville kaupungin työntekijöille työsuhdeasuntoja, joten rakennuspaikat vuokrattiin kaupungin omistamalle kiinteistöyhtiölle. Rakennuttamisen hoiti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Kiinteistöyhtiö käsittää kuusi asuinrakennusta, joista yhdessä (C 22) on kolme asuntoa, yksi on paritalo (C 11) ja loput yhden perheen taloja. Lisäksi rakennettiin erillinen rakennus pesulalle ja teknisille tiloille sekä sauna ja kylmiä varastoja. Sisätiloihin saatiin ilmettä ylävalolla, parvekkeilla ja vaihtelevalla huonekorkeudella. Syvennyksiin sijoitetut korkeat ja kapeat ikkunat tavoittelevat vaikutelmaa ampuma-aukoista. Suurimmissa asunnoissa on takka. Talot ovat puurakenteisia ja lautaverhottuja. Rakennukset C 12, C 17, C 29 ja C 30 sijoittuvat kauppiaskorttelin reunoille ja rajaavat asuntojen yhteisen pihan. C 22 ja C 11 sijaitsevat korttelin ulkopuolella kujan varrella, ja niiden paikalta purettiin yksi huonokuntoinen puurakennus. Toteutus: 1990-91 Yhteenlaskettu huoneistoala on 648m² Kerrosala: 763 m² Asuntoja 9 kpl á 62,5-96m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen ja Timo Airas Rakenne-, salaoja- ja pintavesisuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Yhtyneet insinöörit Oy Pihasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Geotekninen suunnittelu: Viatek Oy Rakennuttaja:Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto Rakentaja: Quantus Oy ja WPL-System Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 22 rakennettiin vuosina 1990-1991 työsuhdeasuntorakennukseksi Helsingin kaupungin työntekijöitä varten. Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas laati suunnitelmat ja rakennuttajana toimi Helsingin kaupungin asunotuotantotoimisto. Kaksikerroksisessa, rivitalon tapaisessa rakennuksessa on kolme asuntoa. Se sijaitsee samalla paikalla kuin Suomenlinnan Päällystöyhdistyksen 1970-luvulla palanut puuseerivi. Uudisrakennuksen paikalla rakennetusta rungosta osa tehtiin valmiiksi määrämittaan sahatusta puutavarasta. Perustukset louhittiin kallioon huolimatta alla olevasta luolastosta. Osa ikkunoista sijoitettiin seinän sisäpintaan. Syvennyksessä oleva korkea ja kapea ikkuna antaa illuusion ampuma-aukosta. Rakennuksen tilaratkaisut ja detaljit ovat modernit, samoin käytetyt työtavat ja materiaalit. Lautaverhotut julkisivut maalattiin öljymaalilla vaaleanvihreiksi. Asukkaat talon kolmeen kaksioon muuttivat kesällä 1991. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: HKI ATT. HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Asiakirja-arkisto. Kuva: MV SL Valokuva.
Markku Tantun artikkeli "Viaporin rauha".
hallituksen neuvotteluhuone ja keltainen salonki
Koski, Pirkko
Lapinlahden kansakoulu
Teuvalla on säilynyt poikkeuksellisen monta perinteistä suomenkieliselle Pohjanmaalle tyypillistä umpipihamaista kokonaisuutta, jotka jakautuvat mies- ja karjapihaan. Teuvalla tilan kaksi asuinrakennusta, päärakennus ja usein lyhyempi syytinkitupa on rakennettu pihaan kulmittain. Talonpoikaistalo on pohjaltaan paritupainen ja puolitoista- tai kaksifooninkinen. Teuvan kirkonkylässä Latva-Komsin pihapiiri on hyvin säilynyt ja jaettu mies- ja karjapihaan. 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta peräisin olevat rakennukset ovat alkuperäisessä asussaan. Punamullattu puolitoistafooninkinen pohjalaistalo on rakennettu 1880-luvulla. Tilaan kuuluu tuulimylly ja tien toisella puolella sijaitseva kivinavetta. Kauppilan kylässä Teuvanjoen länsirantaa seuraavan tien varrella on Saksan, Ala-Peuran ja Laulajan tilat. Laulaja on ns. susipiha eli umpipiha, jossa kaksi asuinrakennusta on Teuvalle tyypillisesti L-kirjaimen tapaan kulmittain. Päärakennus on 1887 valmistunut, pohjaltaan paritupainen puolitoistafooninkinen pohjalaistalo ja kaksifooninkinen pikkutupa on rakennettu syytinkituvaksi. Ala-Peuran tila on sijainnut vielä 1840-luvulla jokirannassa. Pihapiiri käsittää puolitoistakerroksisen asuinrakennuksen 1750-luvulta ja ulkorakennusryhmän. Kentta, joka sijaitsee maisemallisesti merkittävällä paikalla Hakalantien ja Kaskistentien risteyksessä kirkonkylän itäpuolella, on tiettävästi ollut umpipiha, jonka lutin läpi on päässyt ajamaan pihaan. Päärakennus on 1800-luvulta, siirretty pihaan 1860-luvulla ja nykyiselle paikalleen 1910, jolloin sitä on myös laajennettu ja siihen on rakennettu kookas kuisti. Pikkutupa on siirretty toisaalle, samoin osa talousrakennuksista on purettu tai siirretty. Äystön kylässä Mäki-Laurilan ja Harjun tilaa ja niiden talouskeskuksia ympäröi avoin viljelysmaisema. Mäki-Laurilassa pihapiiri on lähes umpipihainen ja jaettu mies- ja karjapihaan. Kylätien toisella puolella on kaksi vilja-aittaa ja pitkä liiveri. Kulku miespihaan on perinteisesti porttilutin kautta. Talousrakennukset ovat peräisin 1880-luvulta. Harjun ja Rinta-Harjun tilojen komeat asuinrakennukset seisovat päädyt vastakkain tien molemmin puolin. Pää- ja talousrakennukset muodostavat umpipihamaisen kokonaisuuden.
Teuvan vakituinen asutus sai alkunsa 1500-luvun jälkipuoliskolla Teuvajoen läheisyydessä. Ensimmäisiä taloja olivat Perttula, Komsi, Hakala, Nisula, Äystö, Peura ja Saksa. 1500-luvun lopulla Teuvalla oli noin 15 taloa. Vähitellen Teuvajoen rannat asutettiin Perälänseudusta Äystönluomalle. Isojako toteutettiin Teuvalla 1760-1790-luvulla. 1800-luvun loppuun mennessä jokivarteen oli muodostunut melko yhtenäinen peltojen ja niittyjen jatkumo ja myös pitäjän takamaat olivat asuttuja. Talojen lukumäärä oli lähes sata ja torppia oli yhtä paljon Teuvan itsenäistyessä Närpiöstä omaksi seurakunnaksi 1795. 1800-luvun lopulta 1900-luvun puoliväliin jatkunut uusjako vaikutti voimakkaasti alueen maisemaan ja rakennuskantaan. Tuolloin, etenkin 1900-1920-luvulla, asuin- ja ulkorakennuksia siirrettiin runsaasti muodostettuihin uusiin tiloihin. Jaon yhteydessä myös suurin osa pitäjän kantataloista siirrettiin kauemmaksi jokirannasta.
Teuvan umpipihaiset talonpoikaistalot (Ala-Peura)
Könönpelto on tärkeä esimerkki teollisuusyhtiön pyrkimyksestä luoda paikkakunnalle korkeatasoisia, tyyppitalosuunnitelmiin perustuvia yhtenäisiä ja säädellysti rakennettuja työväestön asuinalueita. Könönpelto muodostuu radan erottamasta eteläisestä ja pohjoisesta asuinalueesta. Alueiden asemakaavat sekä useiden puolitoistakerroksisten ja harjakattoisten puutalojen tyyppipiirustukset on A. Ahlström Oy:n toimeksiannosta laatinut arkkitehti Alvar Aalto. Kullekin tontille tarkoitettu talotyyppi on määritelty. Yhtiö on halunnut vaikuttaa siihen, että yhtiön työntekijöiden asuinalue on "tarkoituksenmukainen, nykyaikainen, siisti ja viihtyisä yhdyskunta". Koska alueen rakentuminen liittyy talvi- ja jatkosodan aikoihin, on alueella myös yhtiön lahjoittamia ns. invalidi- ja rintamamiestaloja.
Kun Varkaudelle tarvittiin 1940-luvun vaihteessa lisää asuntoja, perusti A. Ahlström Oy työntekijöilleen yhtiön maille kaupungin keskustan itäpuolelle uuden Könönpellon omakotialueen. Yhtiö ohjasi rakentamista voimakkaasti. Yhtiön toimeksiannosta Arkkitehti Alvar Aalto laati radan eteläpuolelle 1941-42 omakotialueen asemakaavan. Alue käsitti toistakymmentä pientalokorttelia. Alueen sisäiset tiet tehtiin kapeiksi, maaston muotoja noudatteleviksi. Kaava määritteli kullekin tontille talotyypin A. Ahlströmin tyyppitalomallistosta sekä rakennusten sijoittelun tontille. Tontit myytiin yhtiön työntekijöille. Ensin rakennettiin kymmenen A. Ahlström Oy:n sotaveteraaneille tarkoittamaa pientaloa eli nk. invaliditaloa 1942. Talot olivat Aallon suunnitteleman AA-järjestelmän tyyppiä 35 ja ne myytiin yhtiön palveluksessa olleille, sodassa haavoittuneille miehille nimelliseen hintaan. Aalto suunnitteli 1944 eteläistä osaa vastaavan asemakaavan myös rautatien pohjoispuoliselle laajalle asuinalueelle. Alueen talot rakennettiin Ahlströmin uuden A-talomalliston mukaan. Tarjolla oli viisi talotyyppiä, joita sai rakentaa kaavassa määrätyille tonteille. Omakotitalot sai rakentaa itse tai talotehtaan valmiita elementtejä käyttäen. Omatoimiseen rakentamiseen yhtiö tarjosi rakennuspiirustuksia ja työselitykset. Tehdasvalmisteisen talon pystytti yhtiö. Sotien jälkeen A. Ahlström Oy lahjoitti Könönpellosta 204 tonttia yhtiössä työskennelleille rintamamiehille. Lahjoituksen ehtona oli jääminen yhtiön palvelukseen.
Könönpellon asevelikylä
Lapinmäki, Asta
Yrjönkatu
Koskinen, Markus
Raijala on keskiaikaisperäinen kylä, jonka talot ovat keskittyneet vanhalle kylätontille. Se on edustava esimerkki satakuntalaisesta Kokemäenjokilaakson maatalouskylästä ja -maisemasta, jolle kylätontin pohjoispuolella oleva, 1800-luvulta alkaen kuivatettu Raijalan järvi antaa historiallisen lisäperspektiivin. Raijalan kylän talot ovat keskittyneet Huittisista Poriin vievän vanhan maantien varrella olevalle kylätontille. Kylän länsipuolella maantien varrella olevat asuinpaikat ovat olleet käytössä jo 1700-luvulla. Uusi Helsinki-Pori -valtatie erottaa nykyisin tilakeskukset peltomaisemastaan, joka laajana levittäytyy pohjoiseen Raijalanojan molemmin puolin. Kylän huomattavimpia yksittäisiä kohteita ovat Mattilan, Heikkilän, Uusi-Perttulan, Kylä-Laurilan ja Pelto-Laurilan talonpoikaiset rakennusryhmät hyvin hoidettuine rakennuksineen ja piha-alueineen. Päärakennukset ovat pääosin 1800-luvun lopun tai 1900-luvun alun asussa, mikä kuvastaa tuolloin tapahtunutta talonpoikien vaurastumista. Kylässä on säilynyt tilojen lisäksi mökkiasutusta. Kylän koulurakennus on valmistunut 1900.
Raijalan kylä on varhaiskeskiaikainen. 1560-luvulla kylässä oli viisi taloa. Kylä sijaitsi erillään muusta Kokemäenjokivarren asutuksesta. Kylän halki Huittisista Poriin vienyt tie oli käytössä jo 1700-luvulla. Kokemäenjokeen laskevan Kohijoen yläjuoksulla oli kylän mylly. Kylän pellot olivat 1700-luvulla kylän ympäristössä, ja eteläpuolella oli jo laaja peltoaukea. Viljelysmaita lisätiin kuivattamalla kylän pohjoispuolella ollut Raijalan järvi. Kuivatustyöt aloitettiin 1800-luvulla. Vesistötoimikunta antoi 1939 päätöksen Raijalan järviniityn pengerryksestä. Alueen viljelykäyttö alkoi 1942.
Raijalan kylä
Auli Hakulisen lapsuudenkoti oli Tiilimäellä.
päiväkodit
daghem
day-care centres
Kallion kirkko
pesutilat
tvättrum
washing spaces
Lindströmin antikvariaatti
Liksom, Rosa
Kuka julkaisi ensimmäisen Helsinkiä esittävän litografiasarjan? Milloin? Ensimmäinen kotimainen litografiasarja oli vuonna 1837 vuorimestari Fredrik Tengströmin julkaisema Finska vuer tecknade efter naturen. Sarjassa oli 12 kuvaa, joista kahdessa kuvattiin Helsinkiä: Helsinki nähtynä Valkosaaresta ja Näkymä Degeröstä. Samainen Tengström julkaisi Helsinki-aiheisen sarjan, Vuer af Helsingfors, vuosina 1837-38. Ainakin osa sarjan töistä oli litografioita: mm. Magnus von Wrightin työ Yleinen puisto ja Kaisaniemi. Suomen ensimmäisen kivipainon 1824 perustanut Fredrik Tengström oli muuten Fredrika Runebergin veli. Lähteet: Wessman, Kerttuli, Helsinki kehyksissä, Helsingin kaupunginmuseo, 2005. http://www.hel2.fi/kaumuseo/kokoelmat/suomi/taide/taide01.html http://www.runeberg.net/fin/a_3_t.html Lisätietoja kannattaa kysyä Helsingin kaupunginmuseosta: http://www.hel.fi/hki/Museo/fi/Etusivu Museolla on myös Kysy museolta palvelu: http://www.hel.fi/hki/museo/fi/Kysy+museolta
Muista vain tyttökulta: maalla on puhdas multa, jalat vie alta sulta viekkaat herrat Helsingin!
Ehrensvärd, Augustin
"Kun Kivenhakkajankadulta alas Roballe me sännättiin huudot täyttivät Albertinkulman Tää oli meidän reviirii!"
Suonsalmen kylään kuuluva Pohoskylän raitti on kylätiehen tukeutuvan rakenteensa ja rakennustensa ansiosta merkittävä kansankulttuurin edustaja. Kylän asutus on metsänrajaan loivasti laskeutuvien peltoaukeiden keskellä kohoavalla matalalla harjanteella siten, että talojen rakennusryhmät ovat tiiviisti kiinni etelä-pohjois -suuntaisessa kylätiessä. Vesireitin varteen syntyneen kylän rannalle avoimet pellot ovat metsäisiä. Kylälle antaa poikkeavan ilmeen talousrakennusten, myös uusien, sijoittaminen raitin molemmin puolin niin, että muodostuu solamainen vaikutelma. Tiloilla on komeat päärakennukset ja talousrakennusten joukossa on runsaasti kansatieteellisesti arvokkaita rakennuksia, riihiä, luuvia, vajoja, moniosaisia aittoja. Raitin vartta reunustaneet kiviaidat ovat hävinneet. Raitin ja maantien risteyksessä on koulurakennus.
Pellosniemen hallintopitäjään kuuluneessa Suonsalmen kylässä oli 1560-luvulla yksi talo. Talon jakamisen seurauksena Uutelan, Vihkolan, Tanttun, Jatkolan ja Rantalan talot muodostivat Suonsalmen kylään kuuluvan oman Pohoskylänä tunnetun maisemakokonaisuuden. Vihkola ja Tanttu ovat vanhoja taloja ja toimineet ruotutaloina Ruotsin vallan aikana.
Pohoskylän raitti
Pyhäniemi on perinnemaisema, jossa on kansatieteellisesti merkittävä rakennuskanta. Rakennukset muodostavat pihapiireineen yhtenäisen, peltojen ympäröimän kokonaisuuden. Peltoalueen pohjoispuolella on laaja kaskikoivikko. Miespihaa rajaavat 1800-luvun keskivaiheilla rakennettu hirsinen päärakennus, luhti, aittarivi ja aitta. Viereisen ns. puupihan varrella on liiterirakennuksia. Kapeaa karjapihaa reunustavat kivinavetta vuodelta 1866 ja hirsinen talli ja sikala. Särentäaitojen rajaaman tulotien varrella on sauna, riihi sekä latoja. Kaikki rakennukset ovat liki alkuperäisessä asussaan.
Pyhäniemi on 1700-luvulta lähtien asuttu paikka, joka muuttui torpasta talonpoikaistilaksi 1800-luvun alussa. Päärakennus rakennettiin 1856 ja sitä jatkettiin salipäädyllä 1866. Kivinavetta rakennettiin 1866. Pyhäniemi kunnostettiin 1990-luvulla, ja se luokiteltiin perinnemaisemaksi ympäristöministeriön maisema-aluetyöryhmän mietinnössä.
Pyhäniemen talo
Alahärmän kirkko on Pohjanmaan kirkkoarkkitehtuurissa harvinainen 1900-luvun alussa rakennettu ulkoarkkitehtuuriltaan poikkeuksellisen koristeellinen kansallisromanttinen kivikirkko. Se muodostaa pohjoispuolella olevan pappilan pihapiirin ja pitäjänmakasiinien kanssa hyvin säilyneen 1800- ja 1900-luvun vaihteen kirkonkylän ytimen. Lapuanjokilaaksossa, joen länsirannalla sijaitseva harmaakivikirkko on arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema tornillinen pitkäkirkko, jonka sivuseiniä jäsentävät poikkipäädyt. Kansallisromantiikan ja uusgotiikan piirteitä yhdistävän kirkkorakennuksen julkisivut ovat graniittikvaaderia ja tiiltä. Kivikirkko on seurakunnan kolmas samalle paikalle rakennettu kirkko. Alttaritaulun on maalannut Aleksandra Frosterus-Såltin, ja kuorissa on Ilmari Launiksen kirkon korjaustöiden yhteydessä suunnittelema ja Salomo Wuorion liikkeen valmistama lasimaalaus. Kirkon ympärillä on vanha hautausmaa, missä on myös 1859 kivestä rakennettu pyramidikattoinen talvihauta. Se on muutettu vainajien säilytyshuoneeksi 1965. Kirkon ohi kulkevan vanhan maantien, Härmäntien, varressa seisovissa kahdessa lainajyvästön makasiinissa toimii Härmän museo. Härmäntien varrella sijaitseva pappila liittyy kirkon miljööseen ja on yksi harvoja säilyneitä pappilakokonaisuuksia Etelä-Pohjanmaalla. Kaksikerroksinen pappilarakennus on vuodelta 1870 ja sitä on kunnostettu 1973–1974 ja 1990–1991. Pihapiiriin liittyvät lisäksi renkitupa, joka on kaksifooninkinen pohjalaistalo 1900-luvun alusta, sekä talousrakennus, vilja-aitta, kärryliiteri ja sauna.
Kyrön kirkkopitäjään kuulunut Härmä siirtyi 1581 osaksi Lapuan kirkkoherrakuntaa. 1670-luvulla perustetun kappeliseurakunnan nimi muuttui 1690-luvulla Naaraluomasta Härmäksi, seurakunnan ensimmäisen kirkon sijaintipaikan mukaan. Alahärmä oli itsenäinen kirkkoherrakunta vuodesta 1859 vuoteen 2009, jolloin siitä tuli Kauhavan kappeliseurakunta. Alahärmän ensimmäinen kirkko valmistui 1676 ja oli käytössä vuoteen 1752 saakka, jolloin samalle paikalle valmistui kookkaampi suippotorninen puukirkko Antti Hakolan johdolla. Tämä kirkko tuhoutui tulipalossa 1898. Seurakunnan nykyisen kirkon suunnitteli arkkitehti Josef Stenbäck ja se rakennettiin kurikkalaisen rakennusmestari Salomon Birlingin johdolla. Kirkko vihittiin käyttöön 1903. Kirkkoa korjattiin mm. 1920 sattuneen tulipalon jälkeen, 1937 Ilmari Launiksen sekä 1961 Veikko Larkaksen johdolla. Kirkko peruskorjattiin 1987 arkkitehti Jari Reposen suunnitelmien mukaan.
Alahärmän kirkonseutu
'Nykyisinkin Salveen suuntaa monenlaista väkeä - viereisen telakan duunareita, mainosporukkaa, työttömiä, taiteilijoita, Ruoholahden uuden kerrostaloalueen asukkaita - ja meno on pysynyt yhtä konstailemattomana. Soittaa saa, jos sattuu olemeen haitari mukana, eikä kukaan tule huomauttelemaan epävireisestä yhteislaulusta.' (s. 142)
Suomalaisen tyttökoulun uusi koulutalo valmistui 1884 Bulevardin ja Yrjönkadun kulmaan, kirja kuvaa koulun historiaa vuoteen 1919.
Kaikukatu 4
Aikuisena Aamu on jättänyt Munkkiniemen taakseen ja muuttanut Eiraan Merikadulle.
Niin tässä kuin joissain muissakin Joensuun dekkareissa hoitotoimenpiteitä suoritetaan Kirurgilla.
Helsingin olympialaisia varten valmistuneet urheilurakennukset muodostavat kansainvälisestikin arvioituna hyvin säilyneen olympiarakennuskokonaisuuden, joka kuuluu myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Eri puolilla Helsinkiä sijaitsevat olympiarakennukset ovat sekä kansainvälisten vaatimusten mukaisia kilpaurheiluareenoita että tavallisten helsinkiläisten käyttämiä monipuolisia liikunta- ja virkistyspaikkoja. Kaikkien aikojen pienimmän olympiakaupungin urheilurakennusten pelkistetty arkkitehtuuri on periaatteiltaan yhtenäistä. Niissä on samankaltaisia betonirakenneratkaisuja, jotka on jätetty esiin, sekä pelkistettyjä kivipintoja, jotka julkisivuissa on yleensä maalattu valkoisiksi. Urheilurakennusten monipuolinen funktionaalisuus paljastuu niin suurten yleisötapahtumien kuin jokapäiväisten harrastustoimintojenkin käytössä. Olympiakilpailupaikoista tärkein, Olympiastadion, kohoaa muiden urheilurakennusten keskipisteenä Eläintarhan liikuntapuistossa Töölössä. Olympiastadionin 72-metrinen solakka torni on olympialaisten ja suomalaisen urheilun symboli sekä yksi pääkaupungin tunnuskuvista. Rakennuksen ulkoasua leimaa valkean tornin lisäksi säännöllisin jännevälein sijoitettujen jalallisten kehäpalkkien kannattelema ulospäin levenevä katsomo. Uimastadion sijaitsee Olympiastadionin koillispuolella kallioisen luonnonpuiston keskellä. Suomen ensimmäinen maauimala - kaupunkilaisten kesäinen uimakeidas - on kolmen altaan kokonaisuus. Kaarevan teräsbetonikatsomon länsisivua hallitsee arkadimainen koko julkisivun mittainen avoin pilarikäytävähalli. Puinen kahvilarakennus rajaa aluetta pohjoislaidalla. Kumpulan maauimala rakennettiin kisojen harjoitusaltaaksi. Kisahalli Olympiastadionin lounaispuolella on suurten salien kaarihalli, joka alunperin rakennettiin messu- ja näyttelykäyttöön sekä suuria yleisötapahtumia varten. Ruskeasuon ratsastushalli hevostalleineen sijaitsee Laakson ratsastuskentältä pohjoiseen Keskuspuistossa. Pelkistetyn tyylikkäässä kaarihallissa ovat sekä ratsastusmaneesi että urheilusalit. Soutustadion sijaitsee Taivallahteen pistävällä niemellä, jonne suunniteltujen kanootti- ja souturatojen maaliviivalla on katettu betonikatsomo. Katsomon taustalla on kerhorakennus ja venevaja puusta. Velodromi on Suomen ensimmäinen viettävä pyöräilyrata Käpylän urheilupuistossa. Radan vaativat muodot on toteutettu betonista, radan lounaissivulla on katettu 2000-paikkainen katsomo. Tennispalatsi Kampissa, linja-autoaseman läheisyydessä, on saanut nimensä kaarikaton alla olleista neljästä tenniskentästä. Rakennuksessa toimii elokuvateatteri- ja museokeskus. Käpylässä kaksi asuinaluetta on rakennettu olympiaurheilijoiden majoitukseen. Koskelantien pohjoispuolella on vuoden 1940 Olympiakylä ja 1952 Kisakylä. Olympiakylä on suomalaisittain varhainen tulkinta modernistisesta asuinalueesta. Kolme- ja nelikerroksiset vaaleat asuinrakennukset ovat vapaasti kumpuilevassa maastossa ja luonnonmukaisen puuston keskellä muodostaen avoimia pihoja. Asuntojen luonnonyhteys ja valaistusolot on tarkkaan tutkittu, kuten niiden pohjakaaviotkin. Yksinkertaiset rakennukset ovat arkkitehtuuriltaan harkittuja, suhteiltaan rauhallisia. 1952 Kisakylän suunnittelussa kunnioitettiin ja hyödynnettiin 1930-luvulla onnistuneiksi osoittautuneita ratkaisuja. Espoon Otaniemessä yhdeksän opiskelijoiden asuintaloa on rakennettu ns. itäblokin urheilijoiden kisakyläksi sekä Otahalli yleisurheilun harjoitushalliksi. Olympiaterminaali Eteläsatamassa kuuluu 1952 olympialaisten rakennushankkeisiin, ja sen terminaali ja satamatalo liittyvät kaupungin satamien komeaan arkkitehtuurikehitykseen. Hämeenlinnassa ovat nykyaikaisen viisiottelun kilpailupaikat. Ahvenistossa kauniilla järvenranta-alueella on maauima-allas, pukusuoja ja kahvilarakennus.
1930-luvulla Helsinki valmistautui järjestämään olympialaiset ja vastaanottamaan urheilijoita ja yleisöä kaikkialta maailmasta. Kaupunkiin nousi urheiluareenoita sekä erilaisia palveluita, kuten majoitus- ja liikennerakennuksia. Olympialaisilla perusteltiin koko kaupungin kohennusta. Keväällä 1940 olympiakisat peruttiin sotien takia. 1952 kesäolympialaiset järjestettiin Helsingissä. Tuolloin 1930-luvun urheilurakennukset palvelivat kisoja, katsomot usein hieman laajennettuna. Kansainväliset urheilulajivaatimukset sanelevat olympialaisten kilpailupaikkojen suunnittelua. Itse ratojen, altaiden ja kenttien lisäksi tulevat urheilijoita, huoltoa, henkilökuntaa sekä yleisöä ja tiedotusvälineitä palvelevat tilat. Toisiinsa nähden kilpailupaikkojen tulee sijaita joustavasti liikenteellisesti sekä majoitukseen nähden. Helsingissä oli sujuvaa sijoittaa olympiarakennukset eri puolille kaupunkia urheilutarkoituksiin varattuihin puistoihin ja Keskuspuistoon. Lajivaatimusten lisäksi tutkittiin monikäyttöisyys, ei pelkästään urheiluun vaan kaikenikäisten kaupunkilaisten kuntoiluun ja virkistykseen. Urheilulaitosten rakentaminen nähtiin työ- ja kaupunkikulttuurissa yhteiskunnan velvollisuudeksi. Olympiastadionin arkkitehtikilpailuohjelmassa 1932 sanottiin, että "Stadionin tulee saada sellainen arkkitehtooninen muotoilu, joka vastaa koko maan urheilukeskuksen arvoa". Stadionista haluttiin sekä urheiluareena että kansanjuhlien pitopaikka. Kaksivaiheisen kilpailun voittivat arkkitehdit Toivo Jäntti ja Yrjö Lindegren. Rakennesuunnitelmat laati diplomi-insinööri Uuno Varjo. Maastotyöt alkoivat 1934. Stadion vihittiin käyttöön 1938, itäkatsomo oli tuolloin rakentamatta. Kun Tokio 1938 luopui vuoden 1940 olympialaisten järjestämisestä, kisat annettiin Helsingille. Stadionin itäkatsomo ja väliaikainen puukatsomolaajennus rakennettiin. 1952 olympialaisia varten betonikatsomo laajennettiin ja sitä puolestaan laajennettiin väliaikaisella puukatsomolla. Toimistot eteläkaarteeseen valmistuivat 1955 ja retkeilymaja pohjoiskaarteeseen 1961. Museosiipeä on laajennettu kolmesti vuosina 1963, 1984 ja 1992. 1980-luvulta alkaen uusi sukupolvi ja omistaja, Helsingin kaupunki, sai vastuulleen perinteikkään rakennuksen. Stadionin muutos- ja korjaustyö valmistui 1994 pääarkkitehtina Markku Aalto. Stadionin kupeessa oleva Töölön pallokenttä rakennettiin 1940 ja saatettiin loppuun vuoden 1952 olympialaisiin. Uimastadionin rakennustyöt aloitettiin 1938 suunnittelijana arkkitehti Jorma Järvi, työt keskeytyivät sotien ajaksi ja stadion viimeisteltiin 1952. Arkkitehti Pauli Salomaan johdolla suunniteltu Kumpulan maauimala valmistui 1952. Velodromi ja soutustadion rakennettiin 1940 kisoihin ja niiden katsomoita laajennettiin 1952, suunnittelija oli arkkitehti Hilding Ekelund. Soutustadion hyväksyttiin tuulisen radan takia 1952 vain melontakilpailujen pitopaikaksi. Kisahalli oli kisojen nyrkkeily-, paini- ja voimisteluareena, suunnittelijoina arkkitehdit Aarne Hytönen ja Risto Veikko Luukkonen. Rakennus valmistui 1935 ja sitä laajennettiin 1952. Tennispalatsi rakennetttiin 1940 autojen huolto- ja paikoitusrakennukseksi, mutta 1952 kisoissa kaarikaton alle rakennetut liikuntatilat olivat koripalloilun käytössä. Rakennuksen suunnitteli arkkitehtiylioppilas, rakennusmestari Helge Lundström. Ruskeasuon ratsastushallit valmistuivat 1940 kisoihin, arkkitehtina oli rakennushallituksen yliarkkitehti Martti Välikangas. Nykyinen ratsastushalli on noin puolet alkuperäisestä, toinen puoli on otettu muuhun liikuntakäyttöön. Olympia-areenat on korjattu tai niiden korjaus aloitettu 1990-luvun kuluessa. Käpylän olympiakylän yleissuunnitelmaa ja toiminnallista ohjelmaa laati arkkitehtiryhmä Alvar Aalto, Hilding Ekelund, Kaj Englund, Georg Jägerroos ja Martti Välikangas 1938. Helsingin ensimmäinen osuuskuntamuotoinen asuinalue, joka rakennettiin yhtenäisellä suunnitelmalla osuuskunta Helsingin Asuntokeskuskunta HAKA:n toimesta valmistui 1940. Kaupungin ulkosyrjälle, vapaaseen luontoon hakeutumisen mahdollistivat valmiit tiet raitiotie- ja autobussiyhteyksineen. Ensimmäisen kerran olympiakisojen historiassa urheilijat majoitettaisiin kerrostaloihin, joiden ”rationalisoidut pienasunnot” suunniteltiin huolella tulevaan asuinkäyttöön. Ensimmäisen rakennusvaiheen 600 asuntoon piti majoittaa noin 3000 miesurheilijaa. Arkkitehdit Hilding Ekelund ja Martti Välikangas tekivät yhdessä alueen piirustukset ja 1941 jälkeen valmistuneet talot suunnitteli yksin Ekelund. 1952 arkkitehti Pauli Salomaan suunnittelemaan Kisakylään mahtui viitisentuhatta vuodetta miesurheilijoille. Kisakylä oli 1952 olympialaisten suurin yksittäinen rakennushanke. Hämeenlinna valittiin nykyaikaisen viisiottelun kisapaikaksi. Lajeista uinti, maastojuoksu, ammunta ja esteratsastus suoritettiin Ahvenistolla. Kisoja varten rakennettiin Ahveniston urheilukeskus 1951 arkkitehtien Ilmari Niemeläisen ja Olavi Sahlbergin piirustusten mukaan.
Olympiarakennukset (Olympiastadion, Kisahalli ja Uimastadion)
Sonck on Hypoteekkiyhdistyksen talon arkkitehti.
Kyrönjokivarteen rakennettu Isonkyrön kirkko on yksi Pohjanmaan seitsemästä keskiaikaisesta kivikirkosta. Isonkyrön kirkko on säilynyt keskiaikaisessa muodossaan yksilaivaisena ja tynnyriholvin kattamana. Kirkon erityispiirteenä on sen 1560-luvulla tehdyt Raamatun kuvituksen tapaan toimivat seinämaalaukset. Kyrönjoen toisella rannalla sijaitsee Isonkyrön uusi tiilikirkko 1870-luvulta. Kyrönjoki sekä sen varteen sijoittuneet keskiaikainen kivikirkko, vanhat viljamakasiinit, pappila, ulkomuseoalue sekä kirkon edustan viljapelto hallitsevat Isonkyrön kirkonkylän kulttuurimaisemaa. Pyhälle Laurentiukselle omistetun yksilaivaisen kivikirkon tiilestä rakennettu sakaristo on runkohuonetta vanhempi. Kirkon itä- ja länsipäätyjen tiilipäädyt on purettu 1820. Profiloitu länsiportaali ja sen yläpuolella oleva pyöröikkuna ovat alkuperäiset, muut ikkunat on laajennettu 1700-luvun alussa. Asehuone on myöhemmin korotettu. Kirkkosalin nykyinen kaareva lautaholvi on keskiaikaisen perinteen mukainen vuodelta 1710. Seiniä kolmessa vyöhykkeessä kiertävät raamatullisten kohtausten kuvaukset 1500-luvulta uskonpuhdistuksen jälkeen luovat tilaan kuvakudosten peittämän renessanssiajan juhlasalin tunnelmaa. Kirkkosalin 1770-luvun alussa uusitusta rokokootyylisestä sisustuksesta ovat säilyneet ilmajokelaisen puuseppä Abraham Runströmin tekemät ja vaasalaisen Johan Almin maalaamat saarnastuoli ja alttarilaite. Kirkossa on joukko keskiaikaisia puuveistoksia. Tunnetuin 1400-luvun veistoksista esittää Pyhää Henrikiä, muut kaksi Neitsyt Mariaa ja Ristiinnaulittua. Kaksi rekonstruoitua alttarikaappia on 1500-luvun vaihteesta, kuten myös Pyhä Yrjänä lohikäärmeineen. Kirkon kaakkoispuolella jokivarressa on Isonkyrön kirkkoherranpappila Mariedal. Klassistisvaikutteinen pappila on rakennettu 1848. Kirkon viereen 1928 pappilan pihapiiristä siirretty vanha pitäjäntupa on toiminut mm. seurakuntatalona. Kotiseutumuseossa kirkon länsipuolella on kaksi pohjalaistaloa talousrakennuksineen ryhmitelty perinteiseksi pihapiiriksi, joka esittelee alueensa 1700-1800 -lukujen talonpoikaiselämää. Vuonna 1949 perustetun museon alueelle on siirretty 13 rakennusta, joihin kuuluvat myös kirkon eteläpuolella tien vartta reunustavat kaksi viljamakasiinia 1700-luvulta. Isonkyrön uusi kirkko kohoaa osin avoimien viljelymaisemien ympäröimänä metsäisellä mäellä. Matkan päähän Kyrönjoesta, Palon kylään punatiilestä rakennettu uusgoottilainen kirkko on muodoltaan tornillinen ristikirkko. Ristivarsien sisäkulmat ovat viistetyt ja ristikeskuksessa on matala lyhtytorni. Pyörökaariset ikkunat on sijoitettu kahteen tasoon. Uuden kirkon itäpuolella on punatiilinen siunauskappeli kirkon rakentamisajalta ja 1896 perustettu hautausmaa arkkitehti Matti Visannin suunittelemine sankarihautoineen. Isonkyrön vanha ja uusi kirkko sijaitsevat valtakunnallisesti arvokkaalla Kyrönjokilaakson maisema-alueella, joka on luokiteltu yhdeksi Suomen kansallismaisemista.
Kyrönjokilaaksossa oli voimakas asutuskausi 1400-luvulta aina 1500-luvun loppupuolelle, ja Isokyrö oli keskiaikaisen Pohjankyrön suurpitäjän hallintokeskus. Isokyrö tuli pitäjän nimeksi 1553. Isonkyrön myöhäiskeskiajalla rakennettua kivikirkkoa edelsi samalla paikalla Kyrönjokivarressa sijainnut puukirkko. Kivikirkon sakaristo rakennettiin puukirkon viereen. Kirkon holvaus jäi kesken uskonpuhdistuksen aikana. Seinämaalaukset kirkkoon teetti 1560-luvulla omalla kustannuksellaan "Kyrön kirkkoruhtinas"rovasti Jaakko Geet. Vuonna 1666 silloisen kirkkoherra Isak Brennerin aikana maalaukset peitettiin kalkkilaastilla. 1700-luvun korjauksissa kirkon ikkunat suurennettiin 1707, lehteri rakennettiin 1753 ja kirkon kiinteä sisustus uusittiin rokokoon hengessä 1770-1771. Keskiaikainen kirkko jäi pois käytöstä kun seurakunnan uusi kirkko valmistui. Kirkkotarhassa ollut Matti Hongan johdolla 1773 rakennettu tapuli purettiin 1881. Kirkkosalin vuonna 1666 kalkitut maalaukset paljastettiin 1885, jolloin kiinteästä sisustuksesta purettiin lehteri ja penkit. Maalaukset restauroitiin ensimmäisen kerran 1926-1927 ja tällöin kirkkoon tehtiin uudet penkit. Isonkyrön pitäjänkokous päätti 1843 vanhan kirkon korjaamisen ja laajentamisen sijaan rakentaa uuden kirkon, ja 1864 kirkonkokous päätti toteuttaa rakentamisen. Uusi kirkko rakennettiin 1874-1877. Kirkon suunnitelleet arkkitehdit C. A. Setterberg ja E. B. Lohrmann perustivat suunnitelmansa arkkitehti C. Th. Chiewitzin aiempiin piirustuksiin. Kirkko peruskorjattiin 1956. Uuden kirkon viereen valmistui 1878 siunauskappeli, jonka on tidennäköisesti kirkon rakennustöitä johtaneen vaasalaisen rakennusmestarin suunnittelema. hautausmaa vihittiin käyttöön 1896. Siunauskappelin vieressä on 1918 perustettu, arkkitehti Matti Visannin suunnittelema sankarihauta-alue, jonne on haudattu yli 200 sankarivainajaa. Muistomerkkinä oleva Kyrön karhu ja punagraniittiset hautaristit ovat myös Visannin suunnittelemat.
Isonkyrön vanha ja uusi kirkko (uusi kirkko)
Hanasaari
Punavuorenkatu
Munksnäs högstadieskola
"Alkoholia saa vain muutamasta valtion omistamasta kaupasta, joten jonotamme kolme varttia Albertinkadulla. Aika on pitkä, mutta väki näkyy jonottavan mukisematta. Puodin myyjä muistuttaa vanginvartijaa, lyhyt tukka ja hymytön naama, pullot seisovat perspuoli asiakkaita päin." (s. 244)
Huopanankosken kulttuuuriympäristö on koskipaikan monipuolista käyttöä mylly- ja lohenkalastuspaikkana sekä uittoväylänä kuvastava kokonaisuus, johon liittyy myös henkilöhistoriallista arvoa. Huopanankoski tunnetaan ennen kaikkea kirjailija Juhani Ahon tuotannosta: "Ei ole maailmassa seutua, johon minulla olisi kiinnittynyt semmoinen määrä ihania tunnelmia ja mieluisia muistoja kuin Huopanaan. Kerran minä sen kunniaksi sepitän hymnin, johon panen kaikki kielivät, mitä suomenkielessä on minulla käytettävänä." Varisalmen ja Pouninsalmen välinen Huopanankoski on ollut 1800- ja 1900-lukujen taitteessa sisämaan suosituimpia lohenkalastuspaikkoja. Koskessa ollut uittoväylä on uittosäännön kumoamisen jälkeen purettu ja koski palautettu luonnonmukaiseen tilaansa. Uittoyhdistyksen talo Varissalmen puolella on muistona uittokaudesta. Koskeen liittyvän myllyperinteen rakennukset maantiesillan kupeessa on kunnostettu. Kosken ranta-aluetta leimaa peltomaisema. Yläpihan peltomaisema on säilynyt Juhani Ahon aikaisessa muodossaan ja uudempi rakentaminen on sijoittunut kylänraitin varteen vanhempaa rakennuskantaa ja kylärakennetta täydentäen. Kosken itärannalla on venäläisten rakennuttamia ensimmäisen maailmansodan aikaisia linnoituslaitteita.
Huopanankoskeen oli merkitty isojaossa Kolehmaisen talon kotitarvemylly. Kosken ympäristö oli muuten asumaton. Koski perattiin kruunun toimesta uittoa varten 1862-1864, jolloin koskeen rakennettiin ohjauspuomit. Uitto kasvoi 1870-luvulta lähtien. Huopanankosken ympäristöön syntyi 1800-luvulla tiivis kyläkeskus. Kirjailija Juhani Aho (1861-1921) kävi kalastamassa kesäisin Huopanankoskella vuodesta 1905 lähtien aina kuolemaansa saakka. Kosken partaalla ollut Juhani Ahon kalamaja purettiin 1974. Myllytoiminta päättyi 1950-luvulla ja tilalle tuli sähköntuotanto. 1970-luvulla kosken uittorakenteet purettiin ja koski entistettiin luonnonmukaiseen tilaan kalastusta varten.
Huopanankosken kulttuuriympäristö
Onko Helsingissä mitattu koskaan kahta tai useampaa peräkkäistä "mustaa" (lumetonta) joulua? On mitattu. Omiin muistikuviin ei ollut luottamista, joten soitin Ilmatieteen laitokselle, ja sain sieltä oikein hienoa apua. Kahden mustan joulun putki osui esimerkiksi jouluiksi 2006 ja 2007. Sitä edelliset olivat vuodet 1991 ja 1992. Ja kun siitä mennään taaksepäin, näitä kahden peräkkäisen lumettoman joulun jaksoja on tullut silloin tällöin. Viimeisen sadan vuoden aikana on ollut kaksi todella mustaa joulujaksoa. Kolme peräkkäistä lumetonta joulua Helsingissä oli esimerkiksi lähes 60 vuotta sitten eli vuosina 49–51 ja kun mennään siitä vielä kauemmaksi historiaan, niin sama tilanne oli 20 vuotta aikaisemmin vuosina 1928, 29 ja 30. Kun siis seuraavan kerran joku muistelee sitä, että joulut olivat aina ennen lumisia, niin keskustelua voi oikaista ilmatieteen laitoksen tilastoilla. Toisaalta kellekään ei varmaan haittaa ole siitä, että menneitä muistellaan. Kesät olivat lämpimämpiä ja talvet lumisia. Mustillekin pilville saa huoleti sommitella hopeareunuksia. Ja Suomenlinnaan pääsi jäätietä pitkin. Kaisaniemessä on mitattu Helsingin säätä jo 1800-luvun alkupuolelta, mutta lumen syvyyttä vasta vuodesta 1911. Lumipeitteestä puhutaan, kun lunta on maassa vähintään sentti. Kaisaniemessä tuo mittaus tehdään aamulla kahdeksan aikaan. Joulun pimeyttä helpottaa toki se, että komeroista on kaivettu jälleen jouluvalot välkkymään. Useinhan ne korjataankin sitten pois pääsiäisen aikaan. Eräs ”jalkapallohuligaaniystävä” toivotteli joulun alla: ”Ei sen väliä onko joulu musta vai valkoinen, kunhan se on mustavalkoinen!” Tuo liittyy siihen, että satumme kannattamaan englantilaista Newcastle Unitedia, jolla on pelipaitojen värityksenä musta ja valkoinen hoikentavana pystyraidoituksena. Joulua odotellaan vähintäänkin yhtä hartaasti, kuin suosikkijoukkueen menestystä. Ilmastotilastoja: http://www.fmi.fi/saa/tilastot.html
Satamaradan tunneli (Mannerheimintie)
Rautatien alikulkutunneli (Mannerheimintie)
Mannerheimintien alittava satamaradan tunneli
Immonen, Riitta
Kirjoittajan runomuotoisia lapsuuden muistoja ja muistikuvia 50-luvun Kalliosta.
'Kaksi käppyräistä käpylehmää käyskenteli Käpylässä. Ne törmäsivät Käärmetalon kulmilla Ratikkaan ja kertoivat edustavansa kokonaista käpyeläinlaumaa.'
Ratikka pohtii käpylehmien kanssa karkaamista kotikulmilta.
Sirniön kylä on sekä maisemaltaan että rakennuskannaltaan yhtenäinen kokonaisuus. Kylän keskienen alue on Lapin muihin maatalouskyliin verrattuna tiiviisti rakennettu. Vaaran rinteeseen on raivattu avarat viljelysalat. Kylä on Posion vanhimpia ja sen kyläkuvaa leimaa perinteinen rakentaminen. Päärakennusten lomassa on runsaasti talousrakennuskantaa kylätien mutkitellessa niiden lomitse avaten välillä näkymiä alarinteiden latojen täyttämille viljelysaukeille.Vanhimmat kylän ulkorakennuksista periytyvät 1700-luvulta ja asuinrakennuksista 1800-luvun alkupuolelta.
Posion ensimmäiset suomalaiset uudisasukkaat saapuivat 1500-luvun jälkipuoliskolla asettuen mm. Sirniön lammen rannalle. Aikaisemmin Posion alue oli ollut kemiläisten ja iiläisten nautinta-aluetta. Sirniö oli usean sukupolven ajan seppien kylä, jonka vauraan rakennuskannan takeena oli tervanpoltto ja kuljetus.
Sirniön kylä
"Takamäen työhuone ankeassa poliisitalossa olisi kooltaan sopinut poliisiylijohtajan virkahuoneen siivouskopiksi." (s. 22)
Pihlajamäki
Kohteessa tarvittava kävelykyky asteikolla 1 (ei lainkaan) ... 5 (paljon). Oletusarvo 1.
tarvitaan kävelykykyä
need walking ability
"Ensimmäisen koulupäivän jälkeen Ros-anna ja Milla sopivat, että seuraavana aamuna he tapaavat toisensa Mannerheimintien ja Sibeliuksenkadun kulmassa ja menevät yhtä matkaa kouluun. Se oli Ros-annasta hyvä ajatus, sillä häntä pelotti ylittää Mannerheimintie yksin, koska siinä oli niin vilkas liikenne, ettei hän ollut semmoista ennen nähnyt." (S. 16.)
Ros-anna käy koulua Tölikassa (mainitaan sivulla 145).
Matti Virtasen elämän muuttaa yksi ainoa lyönti. Sen seurauksena vaimo ja tytär lähtevät. Matti on nykyajan kotirintamamies, joka on hoitanut perhen ja kodin. Ja nyt hän haluaa perheensä takaisin. Onnistuakseen tässä hän päättää toteuttaa vaimon unelman omakotitalosta. Matti alkaa metsästää unelmaa. Traagisessa ja synkän huumorin sävyttämässä romaanissa kulkevat rinnan epätoivoisen miehen yhä hurjemmaksi muuttuva talon ja perheunelman metsästys sekä kiinteistönvälittäjien unelmia ja tunnetiloja myyvä maailma. (Tuija Lassila, Sanojen aika)
Voiko Helsingissä vuokrata talojen kattotiloja tai terasseja esimerkiksi syntymäpäiväjuhlia varten? En tarkoita nyt varsinaisia kaupallisia tiloja. Helsingin kaupungin matkailu- ja kongressitoimiston sivuilla on lista vuokrattavista juhlatiloista: http://www.hel2.fi/convention/FI/bankettipaikat.asp?action=1
Raakel (Marjut Maristo) näkee elämänsä ensimmäisen elokuvan elokuvateatterissa ja kohtaa Tonin (Joel Mäkinen).
Hennalan kasarmialue on merkittävimpiä ja parhaiten säilyneitä 1910-luvulla syntyneitä kasarmialueitamme, jonka nykyilmettä leimaa historiallisen ja uudemman rakennuskannan rinnakkainelo. Hennalan kasarmialue sijaitsee Lahden kaupungin keskustan eteläpuolella Helsinkiin johtavan maantien varressa. Alueen keskeinen rakennuskanta muodostuu 1910-luvulla rakennetuista kolmikerroksista venäläisaikaisista punatiilikasarmeista ja niihin liittyvistä talousrakennuksista. Rakennuksiin liittyvässä puistomaisessa ympäristössä on nurmikenttiä, puuistutuksia ja puistokäytäviä. 1910-luvun kasarmit ovat samaa venäläistä rautateiden varsille rakennettua kasarmiarkkitehtuuria kuin Riihimäen kasarmit, Dragsvikin kasarmit Hangossa ja Linnan kasarmit Hämeenlinnassa. Hennalan kasarmialueen asemakaavallinen jäsentely poikkeaa vastaavien kasarmien tyypillisestä ruutukaavaperinteestä. Kokonaisuuteen kuuluu mm. kaksi suurta miehistömajoitusrakennusta, upseeriston ja aliupseeriston asuinalue, laaja kirjo varasto- ja työhuonerakennuksia, sairaala, ruokala, upseerikerho ja aluetta hallitsevalle mäelle kasarmin kruunuksi sovitettu entinen sotilaskirkko, joka on muutettu itsenäisyyden aikana sotilaskodiksi. Lisärakentamisesta huolimatta venäläisaikainen puhtaaksimuurattu tiiliarkkitehtuuri hallitsee kasarmialueen näkymiä. Venäjän ja Suomen varuskuntana toimimisen lisäksi Hennalan kasarmilla on historiallista merkittävyyttä yhtenä vuoden 1918 sisällissodan punavankileirinä.
Venäjä toimeenpani ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä 1910-luvulla koko keisarikuntaan ulottuvan sotilasrakennushankkeen, joka käsitti sekä varuskuntia että linnoituksia. Joukkojen keskityksillä Etelä-Suomeen varauduttiin torjumaan maihinnousuyrityksiä ja mm. turvaamaan rautatieyhteyksiä Pietarin pohjoisen sivustan varmistamiseksi. Hankkeen tuloksena Suomeen valmistui kymmenkunta ns. punatiilikasarmialuetta ja meri- ja maalinnoitusketju. Maa-alue perustettavaa kasarmialuetta varten ostettiin silloisen Hollolan pitäjän Lahden kylästä 1910. Päärakennusvaihe oli vuosina 1911-1913. Tyypillinen punatiilikasarmialue jäsennettiin toiminnallisesti osa-alueisiin maastoa taitavasti hyväksikäyttäen. Venäläiset joukot poistuivat Hennalasta 1918 alkuun mennessä. Vuoden 1918 sotatapahtumissa Hennala oli ensin taistelutantereena, sitten vankileirinä 1918-1919. Hennala tuli uudelleen kasarmiksi 1920. Rakennuksiin tuolloin sijoitettu Tampereen rykmentti pysyi kasarmialueen pääjoukkona 1930-luvun lopulle. Rykmentin aikana rakennettiin varuskunta-alueelle huoltotiloja ja puisto käytävineen. Rakennustoiminnan päämuisto alueella on arkkitehti Carolus Lindbergin 1924 ortodoksista sotilaskirkosta muokkaama sotilaskotirakennus. 1950-luvulla suuria kasarmirakennuksia korjattiin perusteellisesti ja samalla rakennettiin asuintaloja kantahenkilökunnalle. 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa venäläisten upseeriasuintalojen alueelle, Riihimäentien puolelle, lisättiin kaksi asuinkerrostaloa. Suurehkot uudisrakennukset kasarmialuetta hallitsevan Kirkonmäen länsipuolella muuttivat kasarmialueen keskusosien ilmettä: sotilassairaalan laajennus (1964), ruokala-urheilutalo (1973) ja kurssikeskus (1978). Kasarmialueella toimii 1983 avattu sotilaslääketieteen museo sekä 2004 käynnistynyt sotilasmusiikkimuseo.
Hennalan kasarmit
Minkä takia Fredrikinkatu alkaa numerosta 12 eikä numerosta 1? Fredrikinkadun ensimmäiset numerot ovat tosiaan 12 ja toisella puolella katua 19. Kaupunginarkistosta kerrottiin että todennäköisesti kaavoituksessa on alun perin (1876) jätetty ikään kuin varaus mahdollista jatkoa varten. Malminkatu on samanlainen tapaus. Teoksessa Helsingin kadunnimet (2. korjattu painos) kerrotaan Fredrikinkadusta näin: Fredrikinkatu -Fredriksgatan, 1820 muodossa Fredrics Gatan, todennäköisesti Uudenmaan-Hämeen läänin maaherran Gustaf Fredrik Stjernvallin (1767-1815) muistoksi, joka innokkaasti ajoi Helsingin muuttamista maan pääkaupungiksi. Nimeä annettaessa on ajateltu ehkä myös kreivi Johan Fredrik Aminoffia (1756-1842), joka kuului asemakaavan laatijan Ehrenströmin ystäviin. Nimi vahvistettiin 1836 muotoon Fredriks Gatan ja 1876 Fredriksgatan. Suomalaisena vastineena vuoden 1866 kartassa on Freetrikinkatu ja 1890-luvulla Fredrikinkatu, joka vahvistettiin virallisesti 1909. Katu käsitti alkuaan vain Eerikin- ja Iso Roobertinkatujen välisen osuuden, mutta vahvistettiin 1887 ulottumaan etelässä nykyiseen Pursimiehenkatuun asti ja 1906 nykyiselle Temppeliaukiolle.
Laihianjokilaakson kyläasutus komeine pohjalaistaloryhmineen on esimerkki suomenkielisen Pohjanmaan vuosisatoja samoilla sijoillaan olleesta vauraasta talonpoikaisrakentamisesta. Rakennuskannan joukossa on useita perinteisessä asussaan säilyneitä pihapiirejä. Pohjalaistaloja talousrakennuksineen keskittyy Laihianjoen molemmille rannoille jokea länsipuolella seurailevan vanhan maantien tuntumaan ja metsäisten mäenkumpareiden reunoille. Vanhat kylänpaikat ovat edelleen havaittavissa maisemassa. Viljelysmaisemalle luo vaihtelevuutta polveileva Laihianjoki ja sen lehtevärantaiset koskipaikat. Pohjalaistaloja on Jokikylässä, Kuusistonmäessä, Kyläinpäässä, Keskikylässä, Pukkalassa ja Torstilassa. Puolitoista- ja kaksikerroksisille pohjalaistaloille on ominaista pääjulkisivun räystäslinjaa korostava frontespiisi. Talousrakennukset muodostavat tiiviisti rajattuja pihapiirejä. Keskikylässä, Torppainmäen kallioisella kumpareella on säilynyt kylän itsellisten asukkaiden, mäkitupalaisten ja käsityöläisten rakentama tiivis mökkiasutus. Kylänpäässä Laihianjoen yli on 1880-luvulla rakennetun yksiaukkoisen kivisillan viereen rakennettu uusi silta.
Laihian kylien kantatilat Laihianjokivarressa ovat sijainneet samoilla paikoilla 1600-luvun lopulta saakka. Joen koskipaikoissa, kuten Isossakylässä, oli lukuisten talojen vesimyllyjä. Isokylä muodosti sillan toisella puolella olevan Jakkulan kanssa Laihian keskuksen 1960-luvun alkuun asti, jolloin kunnan hallinto siirtyi kirkonkylään. Laihian ensimmäinen kunnallinen kansakoulu aloitti toimintansa 1870 nykyisen Isonkylän koulun paikalla.
Laihianjokivarren pohjalaistalot
Karipää, Eija
Mika Waltarin romaanin Rakkautta vainoaikaan alussa päähenkilöt tapaavat ulkoilmaravintolassa, johon "kävelytie kääntyi jyrkästi ylöspäin". Kun he lähtevät sieltä kävelemään kaupunkiin päin, "Lahden toisella puolella levisi heidän eteensä ratapiha - - - Vielä loitompana oli kaupunki itsepintaisena, uhmaavana kivimassana". Onkohan ravintolalla todellista esikuvaa ja missä se olisi mahtanut sijaita? Väittäisin että se on nykyinen ravintola Töölönranta.
Haapaniemenkatu 7-9
Elokuva alkaa elokuisella yöuinnilla Stadikalla. Päähenkilöt Emilia ja Siiri tutustuvat toisiinsa hyppytornissa. Pian juostaankin pakoon vartijoita.
Salve, ravintola
Ammattienedistämislaitos (entinen)
Manner, Kullervo
Kirjassa luvut "Runeberg 28-vuotiaana" ja "Runebergille pidetty eroajaisjuhla ja hänen myöhemmät käyntinsä Helsingissä".
"Yöpilvien hiljaiset vankkurit/ kulkevat pohjoista kohti/ aamuhorteisen Mäkelänkadun yllä,/ repeytyneitten kuomujen lävitse tähdet." (s. 11, runosta Yölliset vankkurit)
Sauvontie
Yliken kylä on rakenteeltaan ja rakennuskannaltaan poikkeuksellisen hyvin säilynyt Uudenmaan rannikon keskiaikaisperäinen ryhmäkylä, jota ympäröivät vuosisatoja viljelyksessä olleet pellot. Yliken kylä sijaitsee Suomenlahden rannikolta ja saaristosta Suurelle rantatielle johtavan vanhan maantien varressa. Kylän yhtenäinen, punamullattu rakennuskanta on säilynyt hyvin rakennusaikansa asussa. Neder Antaksen, Nykullan ja Mattaksen rakennusryhmät muodostavat kylän keskustan, jossa rakennukset rajaavat tiiviisti kylätien reunoja. Nissaksen suuri, kylän muusta rakennuskannasta poiketen keltainen talo on erillään kylän eteläpuoleisellä mäellä. Useiden asuinrakennusten ulkoasussa on empiren yksityiskohtia kuten voimakkaita nurkkaliseenejä.
Vuoden 1560 maakirjassa Yliken kylään on merkitty viisi verotilaa. Maatilat olivat isoon reduktioon saakka aateliston omistuksessa, mutta talonpojat olivat koko ajan varsin itsenäisiä. 1920-luvun alkuun mennessä oli vanhoista tiloista muodostettu yhteensä 32 uudistilaa tai rakennuspaikkaa.
Yliken kylä
Hiihtomäentie
Olaus Petri kyrka
Paimion parantola
Kallio
Se sitten Viking-lautalla nähdyn kerrotaan. Se kansipaikalla matkusti Helsingistä Tukholmaan.
odotustilat
Cygnaeus, Johan Jakob
Toppilan salmen rantavyöhyke satamineen ja eri-ikäisine teollisuuslaitoksineen on monipuolinen teollisuushistoriallinen kokonaisuus. Oulujoen vuoden 1724 suurtulvan muodostama salmi on vanha Oulun ulkosatama ja alueella on Oulun vanhinta teollisuushistoriaa. Toppilan rakennuskantaan kuuluu 1800-luvun jälkipuolen huviloita ja 1900-luvun alun teollisuusrakennuksia. Alueen vanhinta rakennuskantaa edustaa mallasjuomatehtaan nikkarityylinen huvila, jonka ympäristöön kuuluu puistikko vanhoine jalopuineen. Uusrenessanssityylinen rautatieasema vuodelta 1886 on valmistunut Oulu-Seinäjoki –rataosuuden rakentamisen yhteydessä. Sataman käyttö on loppunut. Sen vanhaan ympäristöön kuuluu vanhoja varastorakennuksia ja viljasiiloja 1920-1930-luvulta. Vaasan punatiilisen Höyrymyllyn kaksi alinta kerrosta ovat vuodelta 1924. Rakennusta on korotettu kahdella kerroksella 1927 arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnitelmin. Viereinen Raision viljasiilo on O.J. Ermalan ja Kalle Salon suunnittelema vuodelta 1950. Salmen rannassa kohoavat myös SOK:n funktionaliset höyrymylly ja siilot, jotka on rakennettu SOK:n rakennusosaston arkkitehti Valde Alangon suunnitelmin (1928, siilot 1937). Alueella on lisäksi SOK:n konttorirakennus (1941), joka on tehty SOK:n arkkitehti Erkki Huttusen piirustusten mukaan. Toppilan selluloosatehtaan Toppila Oy:n 1930-luvun rakennuksista on jäljellä modernin teollisuusarkkitehtuurin klassikko, Alvar Aallon suunnittelema hakesiilo, keittämö, kuivaamo ja voimala. Toppilan seuratalo on Gustaf Strandbergin suunnittelema tiilivuorattu funkisrakennus, joka on valmistunut 1938 Toppila Oy:n kerhotaloksi.
Oulujoen vuoden 1724 suurtulvan vedet valitsivat uuden väylän merelle ja vähäisestä Toppilan purosta muodostui leveähkö, satamaksi soveltuva Toppilansalmi. Toppilasta alkoi kehittyä Oulun ulkosatama, kun kaupungin kauppiaat hankkivat salmen rannalta laituripaikkoja. Salmen pohjoisrannalle sijoittui tervan säilytys-, lajittelu- ja merkitsemispaikka. 1783 perustettuun Tervahoviin varastoitiin maakunnasta tuleva terva ja sieltä se lastattiin purjelaivoihin. Krimin sodan aikana 1854 englantilaiset joukko-osastot polttivat lähes kaikki rakennukset salmen rannoilla. Tervahovi paloi 1901 eikä tervakauppa enää noussut 1800-luvun kukoistukseen. Krimin sodan jälkeen Toppilansalmen ja Holstinsalmen väli palstoitettiin ja salmen rannoille muodostui Oulun seudun varhaisin huvilayhdyskunta. Alueelle 1800-luvun jälkimmäiseltä puoliskolta alkaen rakennetuista paristakymmenestä huvilasta on muutama jäljellä. Toppilansalmen rannalle keskittyi 1800-luvulla teollisuuslaitoksia; mm. 1864 perustettu Toppilan olutpanimo, J.W. Snellmanin 1878 perustama höyrysaha ja 1900-luvun alussa keskusliikkeiden varastorakennuksia. Englantilaisen Dixonin perheyhtiön perustama Toppila Oy:n osakeyhtiö perustettiin 1927 ja tuotantolaitos aloitti toimintansa 1931. Sulfiittiselluloosatehtaan rakennukset piirsi arkkitehti Alvar Aalto. Dixonit myivät tehtaan 1973 Kajaani Oy:lle, joka lakkautti tehtaan 1985. Oulun kaupunki osti tehdasalueen 1987 ja samana vuonna kaupunginvaltuusto hyväksyi Koskelan tavoitesuunnitelman, jossa tehdasalue varattiin 2000 asukkaan asuntoalueeksi. Entiset tehdasrakennukset otettiin asuinaluetta rakennettaessa uuteen käyttöön: Keittämörakennus muutettiin opiskelija-asunnoiksi, kuivaamorakennuksesta tehtiin kauppa/kierrätyskeskus, laboratoriosta ravintola/kioski ja korjaamosta alueen sydän monipalvelukeskus. Hakesiilolle ja voimalarakennukselle ei ole toistaiseksi löydetty käyttäjää.
Toppilan satama ja teollisuusalue (satama)
Turre-koira, patsas
Ristaniemen 1730-luvulla perustetun yksinäistalon pihapiiri hirsirakennuksineen kuvastaa hyvin 1700-1800-lukujen elämänoloja ja asumistapaa Sisä-Suomen harvaanasutulla metsäseudulla. Jakamajärven länsirannalla sijaitseva ja lähes 30 hirsirakennusta käsittävä rakennuskanta on säilyttänyt hyvin alkuperäisen asunsa. Vanhassa päärakennuksessa on leveä vaakalautavuoraus ja viistokulmainen umpikuisti. Vanhan päärakennuksen takana on tilan uusi päärakennus. Talousrakennuksiin kuuluu mm. kivinavetta, joka on rakennettu harmaasta Kurun graniitista, ja pakaritupa. Sivummalla on neljä vanhaa aittaa. Lisäksi talousrakennusryhmään kuuluu luhti, savusauna, vanha paja, sahahuone, riihi, makasiineja ja latoja. Riihilatona on vanha savupirtti, toinenkin heinälato on entinen savupirtti.
Ristaniemen yksinäistila perustettiin 1738. Vanha päärakennus rakennettiin 1820, vuoraus ja umpikuisti valmistuivat 1880. Vanha päärakennus oli asuttuna vuoteen 1967. Navetta rakennettiin 1880-luvulla ja pakaritupa 1900. Nykyisin talousrakennuksena toimiva vanha asuinrakennus valmistui 1788. Aitoista vanhin rakennettiin 1771. Luhti valmistui 1830.
Ristaniemen yksinäistalo
Naistentalot
Sibelius-lukio
"Vanhat äijät, vuosikymmenten nahkamassit,/ pitkän löylytyksen lyyhistämät,/ Harjukadun saunan laudepuilla/ leikkuuarvet, känsät, hampaanjämät,/ paisteen kärventämät kallonkaljut,/ kylmät jalat, kuumat peltipaljut./---/ On löysä nahka saanut löylynsä/ on lyöty vihdalla - jos pantu vastaankin/ kun hihnaa hiostettiin juuri saunavuoron alla" (runosta Harjukadun sauna, s. 51)
Asunnan asema-alue on tyypillinen pieni maalaisasema; sen hyvin säilynyt, yhtenäinen rakennuskanta on rataosuuden valmistumisajalta, 1890-luvun lopulta. Pysäkkirakennuksen ja tavaramakasiinin lisäksi asemalla on yksinkertainen vahtitupa ja asiaan kuuluvat talousrakennukset, kellari ja sauna. Asema-alueella on poikkeuksellisen komea puusto. Radan eteläpuolella Asuntajärven rannalla on pumppuaseman hoitajan asunto, joka on kesäasuntona. Vähän erillään asemasta on vesitorni.
Vaasan ja Savon radat yhdistävän poikkiradan Haapamäki-Jyväskylä -rataosuus valmistui 1897. Asemapiirustukset olivat rataosuudella pääasiassa arkkitehti Bruno Granholmin tekemiä.
Asunnan rautatieasema
Rakennukseen sisältyi myös vuodeksi 1940 kaavailtuja Helsingin olympialaisia palveleva suurhotelli. Kiinteistöä varten SOK perusti Helsingin Osuuskaupan kanssa Sokos Osakeyhtiön, ja rakennuksen arkkitehdiksi valittiin Erkki Huttunen. Tulevan talon nimi perustui SOK:n toimitusjohtaja Niiniluodon ehdotukseen, jonka mukaan "nimi on SOK kuinka päin sen sitten lukeekin".
Erkki Huttunen on Sokos-talon arkkitehti.
'Kuitenkin kulisseja tärkeämpää oli niissä vietetty seuraelämä. Salonki pääsi kaunokirjallisuuteen. Sitä ovat kuvanneet eri näkökulmista Martti Merenmaa romaanissaan "Nousuvesi" (1928), Mika Waltari teoksessaan "Suuri illusioni" (1928) ja Joel Lehtonen romaanissaan "Henkien taistelu" (1933).'
Minna Craucher viihtyi hyvin nuorten kirjailijoiden ympäröimänä.
Sarkkari, Matti
lisätietoja
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Auttiköngäs)
Puhakka, Ismo
Turtiainen, Arvo
Damaskuksentie
Pääkaupungin huvitukset ja mainosvalot kutsuvat maalaistyttö Ainoa. Herra Helsinki varoittaa, että loistava unelmien kaupunki osaa olla myös julma ja ankara.
"Oli meillä mutsin kanssa yhteinen kalakauppakin Hakaniemen torilla. Jokainen arkiaamu paineltiin hieman ennen neljää työntökärryjen kanssa kalatukkuun ja ostettiin fisuja. Viiden aikoihin oltiin saatu roudattua fisut torille ja duunattiin puoti pystyyn." (s. 41)
Nikolajeffin talo
Ja steissillä Aleksis Kivi tsiigaa torille, jotakin tuumaa.
Vähäkallio piirsi suunnittelemaansa Joukolan taloon elokuvasalin, vaikka vuokralaisesta ei ollut tietoa. Elokuvateatterin nimi oli aluksi Atlantis (1929-30), sitten Hollywood (1930) ja Joukola (1930-84)
'Kallion kirjasto on rakennettu kiviselle mäelle, jossa ei oikein vielä ole ollut mitään. Punatiilinen rakennus valmistuu vuonna 1912; kohta sillä on lupa viettää satavuotisjuhlaansa. Kauniin myöhäisjugendia edustavan rakennuksen on piirtänyt Hård af Segerstad.' (s. 263)
Raskaan puuoven takaa löytyy kirjallisuuden ihmeellinen maailma.
Nylund, Felix
Pyhäselän uittolaitteet
Mistä löytyisi tietoa Mikaelinkatu 8:n omistajista ja asukkaista 1800-luvun lopulla? Sukulainen mamsell Flöjer on asunut siellä vuonna 1876. Otan mielelläni vastaan vihjeitä kirjallisuudesta, joka mielellään saa olla ruotsinkielistä. Valitettavasti lähteistämme ei juuri löytynyt tietoa Mikaelinkatu 8:n, nykyisen Mikonkatu 8:n asukkaista. Jotain kuitenkin oli teoksessa Puhvelista Punatulkkuun: Mikonkatu 8:ssa piti C.R. Jankes vuosisadan vaihteeseen asti kauppaa vanhassa puutalossa. Myymälässä leijaili säkkien, laatikoiden ja tynnyrien yllä paksu jauhontomu, jonka keskellä komea kauppias majesteettisena liikkui. Samaan osoitteeseen nousseen Aikatalon tieltä jouduttiin purkamaan muun muassa puutalo, jonka hirrestä löytyi vuosiluku 1834, sekä pieni tiilivaja. Jälkimmäisen käytöstä ei enää saatu selkoa. Huhun mukaan siinä oli aikoinaan toiminut yksityinen sähkölaitos. Toinen tarina kertoo sen olleen pajana, missä kauppias Jankesin maalaisasiakkaat saivat hevosensa kengitetyksi. Kannattaa käydä Kaupunginarkistossa selvittämässä talon historiaa. Tutkijasali on avoinna ma-pe klo 9-16.00. Arkiston käyntiosoite on Eläintarhantie 3 F Kallion virastotalo ja postiosoite PL 5510, 00099 Helsingin kaupunki. Puhelinnumero on 09-3104 3571 Lähde: Ollila, Kaija ja Toppari Kirsti: Puhvelista Punatulkkuun (Sanoma, 1981)
Elokuvateatteri Tuulensuu
Kaponieeri Delwig
Peruskorjaus Korjauksen lähtökohdaksi otettiin Aulis Blomstedtin 1940-luvulla laatiman suunnitelman mukaisesti varus­tusten asu ennen vuotta 1850. Tämä merkitsi ­­tuhotun ja hiekkaan hau­datun kontre­gar­di Hoppen rekonstruoimista. Huonokuntoinen, 30 vuotta kesä­käytössä ollut ravinto­la uusit­tiin ja liitettiin läm­pö-, vesi- ja viemäriverk­koon. Väestönsuoja rakennettiin kallioon louhi­malla ja sisäänkäynti siirret­tiin Del­lwi­gin ja Boijen väliin. Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kaponieeri Delwig on yksi Kustaanmiekan rantavarustuksen ja bastionirintama Zander-Lantingshausenin vallihautaa suojaavista etuvarustuksista. Se on yksikerroksinen, kahdeksansivuinen tiilirakennus, jonka sisätila muodostuu keskuspilarin ympärille rakennetuista holveista. Keskuspilariin on sijoitettu takkauunit, joiden ansiosta kaponieeria saatettiin käyttää myös miehistön majoitukseen. Kaponieeri Delwigin rakennustyöt alkoivat vuonna 1750 ja vuonna 1752 se oli valmis jo turvetuksia myöten. Heti seuraavana vuonna syttyi kuitenkin uhkaava tulipalo, kun takasta pudonnut kekäle sytytti puulattian ja osan puulavereista kipinämikon torkahdettua vahtivuorossaan. Kaponieeriin majoitettu komppania pelastui täpärästi liekeistä, jotka ehtivät tuhota pahoin rakennuksen sisäosat . Kaponieeri saatiin korjatuksi jo samana vuonna. Kaponieeri Delwigissä oli alkuaan kahdeksan tykkiaukkoa ja sen lisäksi runsaasti kivääriaukkoja. Kaponieerin selustassa sijainnut sisäänkäynti oli myös suojattu kreneloiduin muurein. Sisäänkäynnin molemmin puolin oli kattotasanteelle johtavat hiekkakiviset portaat. Venäläisen kauden alussa kaponieeri varustettiin peltikatolla. Tämä purettiin vuonna 1855, minkä jälkeen holvien laet sementoitiin ja niitä vahvistettiin kivi-ja laastikerroksella, joka turvetettiin. Vuonna 1878 kaponieeri peitettiin suureksi osaksi maalla ja maavallin tueksi rakennettiin tukimuurit sekä rakennuksen pohjoispuolelle että sen ja kaponieeri Boijen välille. Kaponieeri Delwigiin valettiin betonilattia vuonna 1891. Venäläisellä kaudella rakennuksessa säilytettiin tykistön ammuksia. Suomalaisen kauden alussa, vuonna 1918, kaponieerien Delwig ja Boije välinen maavalli oli todennäköisesti paikka, jossa enin osa kuolemaantuomituista punavangeista teloitettiin. Sen jälkeen kun Susisaari ja Kustaanmiekka vuonna 1919 oli julistettu säilytettäviksi historiallisina muistomerkkeinä, siirtyivät useimmat Kustaanmiekan varustuksista Muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan. Kaponieerien Delwig ja Boije osalta tehtiin vuonna 1947 päätös, jolla toimikunta luovutti kyseiset rakennukset Ehrensvärd-seuralle käytettäviksi Suomen Matkailijayhdistyksen ravintolana. Entistämissuunnitelmat hyväksyttiin marraskuussa saman vuonna . Suunnitelmien mukaan tuli rakennukset palauttaa alkuperäiseen asuunsa, ts. venäläisaikaiset maavallit tukimuureineen poistaa. Muutostyöt alkoivat vuonna 1948 arkkitehti Aulis Blomstedtin suunnitelmien mukaan. Sekä kaponieerit Delwig että Boije paljastettiin maavallien alta ja venäläisaikaiset tukimuurit purettiin suurimmaksi osaksi. Kaponieeri Delwigin betonilattia purettiin ja sen tilalle tehtiin uusi puulattia. Kaponieeri Boijen taakse rakennettiin kaksikerroksinen uudisrakennusosa, johon sijoitettiin sisääntuloaula ja keittiötilat. Eteisaulan kautta päästiin sekä pääravintolasaliin kaponieeri Delwigissä että kabinettitiloihin kaponieri Boijessa. Ravintola Walhalla aloitti toimintansa kesäkuussa 1950 ja ravintolatoimintaa on jatkettu kesäisin aina siitä lähtien. Vuosina 1980-83 ravintola oli kuitenkin suljettuna peruskorjaustöiden vuoksi. Korjaustöiden suunnitelusta vastasi aluksi arkkitehtitoimisto Aulis Blomstedt, myöhemmin arkkitehtitoimisto Severi Blomstedt. Korjaustöiden yhteydessä ravintolaa laajennettiin rakentamalla terassitaso rekonstruoidun kontregardi Hoppen päälle. Tämän uudisosan alle louhittiin keskusväestönsuoja, jonka yhteydessä sijaitsevat henkilökunnan sosiaalitilat. Uusi pääsisäänkäynti sijoitettiin Delwigin ja Boijen väliseen yhdysosaan. Pääsali jäi korjaustyön jälkeen lähes ennalleen. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Analecta Archaeologica Fennica XII. 1955. KA VSA 17044 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KrA Ö 1-18, G 21,47 MV SL VIK 164-175 MV SL Valokuvakokoelmat
Kustaanmiekalla oli oleellinen merkitys Vi­aporin puo­lusta­mi­sessa, ja se linnoitet­tiinkin Augustin Ehrensvär­din johdolla lähes val­miiksi jo 1750-luvun puoleen väliin mennes­sä. Pää­linnoituk­sen ja ulko­varus­tuksen väliin rakennet­tiin jo tällöin lisäpuolus­tusta varten ka­ponie­eri Dellwig ja kontre­gardi Hoppe sekä hieman myö­hemmin ka­ponieeri Boije. Venäläisten vallitustöiden yh­teydessä Dell­wig ja Boije sekä purettu kont­regardi Hoppe peitettiin hiekalla. Vuosina 1949-51 rakennettiin Helsingin Olympialaisia varten päälinnoitukseen arkki­tehti Aulis Blomstedtin suunni­telmien mukaan kesära­vintola. Suunnitelmista toteutettiin vain osa. Ravintolan­ pääsali oli Dellwigissä ja muut tilat kahdessa tasossa Boijen ja Zanderin vä­lissä. Yleisö tuli sisään väliaikaisesta sisäänkäynnistä Boijen etelä­päästä. kaponieeri = lähipuolustukseen tarkoitettu varustus Kontregardi = ulkovarustus, tavallisesti kolmiomainen
Pirkko Saision omaelämäkerrallisen trilogian ensimmäinen osa lähtee liikkeelle vanhasta isästä ja tämän kuolemasta. Keski-ikäinen minäkertoja palaa muistoissaan lapsuuteen 1950-luvulla. Vanha isä asuu osoittessa Hämeentie 78.
Töölönkatu 46
earliest possible start time
aikaisin mahdollinen alkuaika
I.K. Inhan valokuvia Helsingistä 1908-1909
"Jalkakäytävän reunassa oli puolikaaren muotoinen rauta-aita. Bensa-aseman katolla luki suurin kirjaimin: GULF. --- He olivat melkein korttelin toisessa päässä kun Marjut kääntyi kohti ovea Jarmo yhä käsipuolessaan. VALIO, JÄÄTELÖÄ, Aada taivutti päätään ja luki. -Tule nyt, Marjut nauroi. Kun ha astuivat sisälle, Aada tunnisti paikan. Tämä oli samalla paikalla kuin kiinalaisravintola, josta he olivat äidin kanssa kerran hakeneet annokset kotiin." (s. 89 - 90)
Aada käy Valion jäätelöbaarissa herkuttelemassa ystäviensä kanssa.
Onnistaipaleen kylä on tiiviisti raitin varteen rakentunut ryhmäkylä, jota ympäröi laaja ja pinnanmuodoltaan vaihteleva, pieniin vesistöihin rajoittuva viljelymaisema. Kylässä on säilynyt runsaasti 1800-luvun loppupuolen vaurasta talonpoikaisrakentamista. Onnistaipaleen kantatalojen pitkät, yksikerroksiset, kaksikuistiset päärakennukset ovat säilyneet 1900-luvun alkupuolen asussa. Pihapiireissä on hirsirakenteisia navettoja ja useita erityyppisiä aittoja. Hörtsänä on ollut Oriveden huomattavimpia tiloja. Ylä-Hörtsänän entisen rusthollin arboretum eksoottisine puulajistoineen on perustettu 1909. Erillään ryhmäkylästä sijaitsevat Ala-Hörtsänän talouskeskus Myllyjärveen pistävällä niemellä ja Pulkkilan kantatila kyläkeskuksen kaakkoispuolella. Kylässä on 1920-luvun klassismia edustava koulu.
Onnistaipaleen kylä sai todennäköisesti pysyvän asutuksen keskiajan lopulla. Onnistaipaleen nimi mainittiin ensimmäistä kertaa asiakirjalähteissä jo 1508, jolloin kylällä tiedetään olleen kuusi suurta taloa. Niistä Isotalo-Hörtsänä oli vuosisadan lopulla suurin ja vaurain. Onnistaipaleella toimi myös kestikievari 1730-1770. Kylän poikki kulkeva tie oli pääreitti Kangasalta pohjoiseen Ruovedelle. Onnistaipale oli Oriveden suurimpia kyliä 1800-luvun lopulla.
Onnistaipaleen kylä
Niemi, Masa
Irmeli Valanki-Liukkonen: Elämää Wivi Lönnin piirustamassa talossa ja se ympäristössä. Kerrotaan myös samassa talossa, Siltasaarenkatu 6:ssa sijainneesta elokuvateatterista.
Korhonen, Aku
Marttinen, Tittamari
Kuinka pitkä on Mannerheimintie? Mannerheimintie on 5420 metriä. Tämän vastauksen olemme saaneet Helsinki-tiedotukselta, he puolestaan saivat tiedot kaupunkimittausosastolta.
Rautalammin suurtilat (Sahala)
Tapani Mattila: Helsingin merimieshuone ja kaupungin merenkulkijaväestön sosiaalinen turva vv. 1760-1937
Kuumesairaala
Nikula, Össi
"Lasipalatsin neonvalot loistivat puiden takana, kun nousin Simonkatua ylös. Vielä muutama kadunkulma, yli Kalevankadun ja Lönnrotinkatua alas ja lopulta käännyin tutun kivitalon porttikonkiin." (S. 36.)
Hanna asuu kahden ystävättärensä kanssa yhteiskortteerissa Lönnrotinkadulla kulmatalossa, jonka alakerrassa on Hannan uusi työpaikka, ravintola Keidas. Talo saa täysosuman talvisodan pommituksissa.
Sinikka Vainio: Kestikievareita Malmilla ja Tapaninkylässä
"Kun vihdoin seisahduin kotiportille Mariankadun yläpäässä, näin venäläisten sotilaiden kiskovan tykkiä keskelle katua vain korttelin päässä meiltä." (S. 50.)
Anna asuu tätinsä Augusta Ahlstedtin luona, Hilma perheineen pihapytingissä. Hilman sisko Miina on Ahlstedtien piika.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Miessaari)
Kaupunginpuutarha
Cygnaeus lågstadieskola
pumpverk
pumppaamot
pump houses
Pub Sirdie
Losito, Pasquale
Suomalanen, Timo
Katu
Pyhärannan Ylikylä on vanhan Laitilasta merelle johtavan kauppareitin varteen jo keskiajalla syntynyt kylä. Ylikylä sijaitsee Otajärvestä läpi tasankoalueen kulkevan Ihodenjoen varrella, lähellä sen Mannerveden pohjukkaan laskevaa suuta. Kylän rakennuskanta on 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Vanhalla kylätontilla on 1600-luvulta periytyvä Ylikylän entinen pappila, jonka päärakennus on 1880-luvun alusta. Pihapiiriin, jonka nykyasu ja ryhmittely on kehittynyt 1900-luvulla, kuuluu talousrakennuksia ja tien varteen sijoitettu sivurakennus. Pappilaa vastapäätä sijaitsee Impilän kantatalon komea päärakennus frontoneineen ja runsaine listoituksineen.
Seurakunnallisesti Pyhämaan seutu kuului keskiajalla Laitilan eli Untamalan emäseurakuntaan, ja Ylikylästä sisämaahan Laitilan Seppälään johtanut tie toimi pyhämaalaisten kirkkotienä 1630-luvulle. Se oli myös sisämaan tärkeimpiä kauppareittejä rannikolle. Hallinnollisesti Pyhämaa kuului suurimmaksi osaksi 1600-luvun puoliväliin asti Uudenkirkon Petäisten ylimpään verokuntaan. Ylikylässä oli 1540 yhdeksän taloa, hopeaveroluettelon mukaan kymmenen. Joen myllypaikoilla oli kuusi myllyä 1620-luvulla, ja Pyhämaan-Pyhärannan historiassa Yrjö Hormia mainitsi Ylikylän olleen suorastaan ”myllyjen luvattu maa”. 1580-luvulla autioituneista tiloista viisi palautui talonpoikaisasutukseen, mutta osasta tehtiin kruunun ja kirkon virkatalot. Pyhämaan Luodon pappila muodostettiin kahdesta autiotilasta 1639. Myöhemmin pappila rakennettiin myös Luodolle, mutta kirkkoherrat jäivät asumaan mantereelle. Isojako toimitettiin Ylikylässä 1740, jonka jälkeen osa kantataloista siirtyi ulos kylätontilta.
Ylikylä
Knapas, Marja Terttu
Rasmus ei kävellytkään rantaan vaan kääntyi Puistokadulle. Hän päätti kiivetä Kaivopuiston korkeimmalle kohdalle. Oli jo hyvin hämärää, mutta pitkästä aikaa niin kirkas ilma, että Suomenlinnan valot ja kaikki muut näkyisivät komeasti Ursan tornin luota. Viime aikoina oli ollut niin paljon sumuisia päiviä, että niihin oli jo melkein ehtinyt tottua. Kiivetessään mäkeä ylös Rasmus tuli ajatelleeksi Rouva Rautahammasta, jota hän ei ollut nähnyt vähään aikaan. Jos se on tuolla ylhäällä, kaikki menee hyvin, hän päätti itsekseen, Jos se taas ei ole siellä, niin....
Rasmus ulkoiluttaa Rambo-koiraa Kaivopuistossa, ja siellä on myös omituinen Rouva Rautahammas.
Tenholan keskiaikainen kirkko ja sen lounaispuolella todennäköisesti keskiaikaisella paikallaan oleva pappila muodostavat kirkonkylän laidalla peltomaisemasta erottuvan historiallisen kokonaisuuden. Kivikirkko on sisäarkkitehtuuriltaan Suomen hienoimpia keskiaikaisia kirkkoja. Kirkkosalin sisustus ja maalauskoristelu puolestaan kuvastavat suurvalta-aikaa kartanoiden pitäjässä. Länsi- ja itäpäädyiltään madalletun harmaakivikirkon runkohuoneessa on korkeat seinämuurit. Ikkunoissa ovat säilyneet tiilisauvastot ja lyijypuitteiset pienet lasiruudut. Pohjoisseinän itäpäässä sijaitseva sakaristo on alkuperäisessä rakennusmuodossaan, eteläseinän kookas asehuone on 1700-luvun lopusta. Korkeat kahdeksankulmaiset pilarit jakavat kirkkosalin kolmeen laivaan ja viiteen traveeseen. Keskilaivan toiseksi itäisimmässä holvissa on monimuotoinen, ns. suomalainen tähtiholvi, muissa yksinkertaiset tähtiholvit, sivulaivoissa ristiholvit ja sakaristossa tynnyriholvi. Keskiaikaisia taideteoksia ovat triumfikrusifiksi ja valtaistuimella istuvaa Pyhää Olavia esittävä veistos. Suurvalta-aikaa kirkossa edustaa turkulaisen puunleikkaaja Måns Larssonin veistämä ja Petrus Langin maalaama saarnastuoli, jonka on lahjoittanut Olsbölen kartano 1655. Renessanssin lyöteornamentiikan kaltaisilla ovaaleilla kehyksillä ympäröidyt sananjulistajista ja saarnan sisällöstä kertovat pilarien maalaukset ovat vuodelta 1675. 1600-luvun taideteoksiin kuuluu myös kirkkoherra Petrus Ingemarin sekä Elin Flemingin epitafitaulut sekä kuusitoista hautajaisvaakunaa. Kirkon kiinteä sisustus on pääosiltaan 1870-luvulta. Urkurakentaja J.A. Zachariassen 14- äänikertaiset urut vuodelta 1887 kuuluvat Suomen vanhimpiin koneistoltaan muuttumattomina säilyneisiin urkuihin. Kellotapulin kivestä muurattu pohjakerros on keskiaikainen, yläosa on tehty rakennusmestari Antti Piimäsen johdolla 1761. Tapulissa on edelleen käytössä Suomen vanhin, 1200-luvulle ajoitettavaa tyyppiä oleva kirkonkello. Kirkkotarhan pohjoispuolen läpikäytävä on keskiaikainen. Sen oviaukot on muurattu umpeen 1845, jolloin siitä on tehty ruumishuone. Kirkon itäpuolella ovat kirkkotarhan aitaan liittyvät Lindön (1804) ja Prästkullan (1796) kartanoille kuuluvat hautakappelit. Kirkkoherran pappilan päärakennus kirkon länsipuolella olevalla mäenkumpareella on sopusuhtainen satulakattoinen empirerakennus vuodelta 1837. Jalojen lehtipuiden ympäröimään pihapiiriin kuuluu pappilarakennusta vanhempi väentupa ja aitta.
Tenholan seurakunta kuuluu Länsi-Uudenmaan vanhimpiin ja mainitaan asiakirjalähteissä jo 1329. Kirkon keskiaikaisiin rakennusvaiheisiin kuuluvat runkohuonetta vanhempi holvattu sakaristo, siihen liitetty kivinen runkohuone sekä sen 1460-luvun jälkeen toteutettu holvaus, joka tehtiin Turun tuomiokirkon keskilaivan holvauksesta tunnetun Petrus di Kymitton, Pietari Kemiöläisen johdolla. Tällöin kirkko myös vihittiin uudelleen, mistä kertoo holvien kannoissa seinillä olevat toiset vihkiristit. Kirkon asehuone rakennettiin uudelleen 1798 rakennusmestari Mårten Tolpon johdolla. Kirkon päädyt madallettiin lähes neljä metriä Tukholman yli-intendenttiviraston 1807 laatiman suunnitelman mukaan 1812. Kirkkoa kunnostettiin 1985 arkkitehti Lars Rejströmin suunnitelmin.
Tenholan kirkko ja pappila
"Richardinkadun kirjaston pienessä ryhmätyöhuoneessa istui vielä samana iltana kokoelma vakavia naamoja. Seitsemän miestä ja yksi nainen. Keski-ikäistä väkeä. Puheenjohtaja selosti Konosen iltapäiväisen puhelun. Värikkään keskustelun jälkeen Matti ja Teppo Siera erotettiin IKL:n Helsingin osastosta."
Mitkä ovat vaakatasoiset suorat etäisyydet näiden paikkojen välillä? 1) Helsingin Tuomiokirkon ja H:gin Ortodoksisen kirkon korkeimpien pisteiden välillä? 2) Mannerheimin patsas ja Kolmen Sepän patsas? 3) Rautatieaseman torni ja Olympiastadionin torni? Reittioppaan karttojen avulla laskettuna etäisyydet ovat linnuntietä osapuilleen: 1) Tuomiokirkko - Uspenskin katedraali, vajaa 500 metriä. 2) Mannerheimin patsas - Kolmen sepän patsas, n. 500 metriä. 3) Rautatieasema - Olympiastadion, vajaa 2000 metriä. http://aikataulut.ytv.fi/reittiopas/fi/ Täsmällisemmät etäisyydet voit laskea vaikkapa hyödyntämällä Google Mapsistä saatavia tarkkoja koordinaatteja: http://maps.google.fi/
Helsinkiläinen yksityisetsivä Sonja Vänkä ratkoo karismaattisen saarnaajan hukkumiskuolemaa.
Sairaala / Merisotakoulun ruokala
Paikalle rakennettiin vuonna 1750 kivirakenteista kasarmia, jonka päätyrisaliittien välissä oli pylväikkö. Rakennuksen muoto viittaa siihen, että taloa oli aikomus käyttää myös vartiorakennuksena. Rakennus jäi kuitenkin kesken. Myöhemmissä ruotsalaisaikaisissa asemapiirroksissa perustukset kulkevat nimellä "tyghus" eli paikalle suunniteltiin työkaluvarastoa. Venäläisen varuskunnan aikana vuonna 1820 aloitettiin valmistelut kivisen kaksikerroksisen, 260-paikkaisen sairaalan rakentamiseksi. Viaporin insinöörikomennuskunta teki alustavia kaavailuja, mutta toteutetun version luojana pidetään "helsinkiläistä ritaria ja arkkitehti" Carl Ludvig Engeliä. Lopulliset piirustukset valmistuivat vuoden 1821 aikana. Sairaalassa oli sivukäytävä, holvatut potilassalit ja T-malliset käymäläsiivet. Julkisivu oli jaoteltu keski- ja sivurisaliitein. Jakolista kulki klassisen arkkitehtuurin sääntöjen mukaan vapaasti seinällä toisin kuin insinöörikomennuskunnan piirtämissä versioissa, joissa jakolista yhtyi ikkunoiden yläpuolisiin kehystyksiin. Tympanonin ja attikoiden koristeina olivat puuleikkauksena veistetty kak­sipäinen kotka ja avoimet seppeleet nauhoineen. Symmetrinen, leveäportainen porrashuone oli keskiakselissa. 1820-luvulla saatiin tehdyksi vain perustustöitä. Varsinaiset rakennusvuodet vaihtelevat eri lähteissä 1828-1830 tai 1829-1831. Viaporin insinöörikomennuskunta toimi rakennuttajana ja laati tarkemmat työpiirustukset. Urakka annettiin helsinkiläisille kauppiaille Sinebrychoff, Ushakov ja Kiseleff. 1860-luvulla sairaaloiden D 12 ja D 13 välille rakennettiin nivel. Tässä puheena oleva sairaalaa D 12 oli toipilaille ja sitä kutsuttiin Viaporin sotilas-puolisairaalaksi. Alakerran länsipäässä asui palvelusväkeä ja vedenlämmittäjä, siellä oli kylpyhuone, vastaanottohuone, upseerien huoneita, varustehuone ja konttori. Alakerran itäpäässä oli kaksi naisten salia, alempien arvojen sali ja kanslianpäällikön asunto. Yläkerran länsipäässä oli kolme miehistösalia, leikkaushuone ja päädyssä pidätettyjen huo­neet. Yläkerran itäpäässä taas viisi miehistösalia. 1870 Viaporin sotilaspuolisairaalan muutettiin rykmentin sairaalaksi. Rakennuksen huoneita käytettiin seuraavasti: nivelosassa oli vedenlämmittäjän huone, alakerran läntisin holvi oli vastaanotto- ja kylpyhuoneena, sitten olivat varikko, varasto, keittiö ja lähinnä porrashuonetta eristyssairaiden sali. Kahteen väliseinään puhkaistiin ovet. Itäpuoliset salit alakerrassa olivat sotilasojennuskomppanian käytössä (kolme salia) ja naisia varten (kaksi salia). Yläkerran porrashuoneen ulkoseinän puolella keskiakselissa oli päivystävän lääkärin huone ja kanslia. Länsipäässä oli neljän hengen potilashuone, mutta muuten koko yläkerros oli varattu kahdeksan hengen potilassaleille. Alakerran keskimmäiseen holviin tehtiin keittiö. Myös välskärioppilaat majoitettiin tähän rakennukseen. 1880-luvulla leikkaussaliin asennettiin asfalttilattia. Leikkaussali oli toisessa kerroksessa porrashuoneen sivussa, ulkoseinällä. 1890-luvulla portaikkoon suunniteltiin kaminalämmitystä. Pienten valurautaisten jaloilla seisovien kaminoiden hormit puhkaistiin portaiden sivuseiniin. Tarttuvien tautien osastot olivat portaan itäpuolella: lavantauti, syyhy ja veneeriset taudit, yksi sali kutakin tautia sairastaville. Seinien syvennyksiin suunniteltiin omat käymälät kullekin osastolle. 1800-luvun lopun korjaustyöt koskivat pääasiassa vesi-, viemäri- lämmitys- tai käymälöiden ilmanvaihtoasioita. Varsinaisia kantaviin rakenteisiin kajoavia muutoksia oli vähän. 1910-luvulla käymäläsiivet modernisoitiin. Suomen armeijan aikana rakennuksen keskiosaa korotettiin kolmannella kerroksella. Vanha porrashuone purettiin ja uusi kapea porras rakennettiin pienempään tilaan lähemmäs ulko-ovea. Osa ikkunoista suurennettiin. Merisotakoulun aikana rakennuksessa on ollut koulun keittiö ja ruokala sekä opetus- ja hallintotiloja. Talvella 1993-94 kolmanteen kerrokseen sisustettiin uusi auditorio. Seija Linnanmäki 14.2.1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 156 Vuonna 1927 rakennusnumero D 3 Lähteet: KrA Ö 10a-c LÖS 21. MV SL Tutkimusasiakirjat Pikku Mustasaari. MV SL VIK D 101-170d 532 533. VA VSA 15798 17044 17095 17098. Kuvat: MV SL VIK D 102 ja 103. Kaksi erilaista suunnitelmaversiota vuodelta 1820.
Strömsin kartano
Brander, Signe
Kolkanniemen pappila on Virtain ja Punkalaitumen pappiloiden ohella luonteenomainen esimerkki 1800-luvun lopun rakennustaiteellisista tavoitteista ja sillä on tärkeä merkitys hahmoteltaessa pappilarakentamisen historian kokonaiskuvaa. Kolkanniemen pappila on rakennettu loitolle varsinaisesta kirkonkylästä, kun taas kappalaisen pappila on läheisessä yhteydessä kirkkoon. Kolkanniemi sijaitsee Saarijärven Pappilanlahteen työntyvän niemen kärjessä pappilan maatilaan kuuluneiden peltojen ympäröimänä ja sillä on maisemallinen näköyhteys järven takana sijaitsevaan kirkkoon. Rakennus on ajalleen tyypillinen huvilamainen talo, jolle on leimallista epäsymmetrisyys ja suuret suippokaariset ikkunat. Pappilaan liittyy myös laaja puisto ja puutarha.
Saarijärven pappilaksi hankittiin 1639 Kolkanniemen tila, joka oli erotettu Kantala-nimisestä tilasta 1610. Pappilan päärakennus rakennettiin 1898-1904, koska 1794 valmistunut vanha pappila ei enää vastannut papiston virkataloista 1892 annettua asetusta. Vanha päärakennus siirrettiin pihan itäsivulle toimimaan palvelusväen asuntona ja talousrakennuksena. Piirustukset pappilan rakentamiseksi teki Vaasan lääninarkkitehti K.V. Reinius 1897, mutta jo 1901 arkkitehti Bertel Jung muutti rakenteilla olevan pappilan suunnitelmia. Pappilaa korjattiin J. Kurosen ja E. I. Sarasen suunnitelmien mukaan 1953, kun se siirtyi Saarijärven kunnan omistukseen. Vuosina 1953-1984 rakennuksessa toimi lastenkoti ja sen jälkeen se siirtyi yksityisomistukseen.
Kolkanniemen pappila
Seurapiirivaimo on kadonnut. Rikospoliisi Mikko Vuorella on pian edessään murhatutkijan painajainen: Tapaus ilman ruumista. Henkilökohtaisten ongelmiensa kanssa kamppaileva Mikko uskoo päässensä yhteiskunnan valtarakenteisiin ulottuvan salaliiton jäljille. Kehenkään ei voi luottaa. Tero Sompin seitsemäs jännitysromaani on matka ihmismielen pimeimpiin puoliin. www.myllylahti.fi
Tenalji von Fersen, leipomo- ja pumppuhuoneosa
Kunnostustöiden yleisiä periaatteita 1990-luvulta jatkuneen korjaus- ja muutostyön tärkeimpiä periaatteita on ollut tehdä vain välttämätön, säästää alkuperäistä materiaalia ja käyttää vain sellaisia materiaaleja, joita ennenkin on käytetty ja jotka eivät haittaa rakenteiden toimintaa tai lisää niiden suolapitoisuutta. Lisäyksistä on tehty poistettavia. Kunnostustöitä on tehty vaiheittain rakennuksen kestoa, rakenteiden muutoksia sekä käytön tarpeita seuraten. Massiivisiin tiilirakenteisiin on muun muassa rakennuksen sijainnin, käyttöhistorian ja rakenteiden vaurioiden vuoksi kertynyt erittäin paljon suoloja ja kosteutta, ja pinnat ovat pahasti rapautuneita. Tiilien suoloja ja sisäilman muutosten vaikutusta tiilien rapautumiseen on tutkittu paljon muun muassa tenalji von Ferseniin rakennetussa koehuoneessa. Kolmevuotisen, kansainvälisen, EU-rahoitteisen TvF-tutkimuksen raportti julkaistiin vuonna 2002. Leipomon ja myllyn perustusten osaksi jätetyn paikalla olleen vesivarastorakennuksen, Wattenarsenalin rakenteet keräävät edelleenkin ympäristön vajovesiä ja aiheuttavat kosteuden nousua tiilirakenteisiin. Näitä vesiä poistamaan asennettiin porakaivoon pumppu. Kaikkia tarvittavia rakenteellisia korjaustoimenpiteitä, kuten maa-aineksen vaihtoja alapohjarakenteissa kosteus- ja suolavaurioiden vähentämiseksi ja korjaamiseksi, ei voida tehdä rakennuksen antikvaarista arvoa vähentämättä. Juhlasalin korjaus- ja muutostyöt vuosina 1998-2002 Suomenlinnan sisemmässä bastionikehässä sijaitseva tenalji von Fersen kuuluu saarten arvokkaimpiin rakennuksiin, ja sen holvatut salit ovat linnoituksen komeimpia. Ensimmäisessä vaiheessa vuonna 1998 suuri varasto kunnostettiin konsertti-, juhla- ja kongressitilaksi enintään 240 henkilölle. Toisessa rakennusvaiheessa, talvella 1999-2000 rakennettiin salin aputilat, juhlasalia palveleva laitoskeittiö, salin taakse asunto-osaan. Kolmannessa vaiheessa vuosina 2001-02 asennettiin vesikiertoinen patteriverkosto pääosaan rakennusta. Vaikeiden rakennusfysiologisten ongelmien lisäksi on uusien teknisten asennusten, hissin ja palomääräysten toteuttaminen ja paloturvallisuuden parantaminen vaatinut poikkeavia ratkaisuja, runsaasti suunnittelua ja seurantaa. Rakennuksen keskiosa on antikvaarisesti arvokkaiden tilojen ketju, johon aputiloja ja määräysten mukaista hissiä ei tiloja pilaamatta voida sijoittaa. Yleisöwc:t onkin rakennettu “ulos” pihapiirissä oleviin avoimiin maapohjaisiin kasematteihin Bastioni Sethissä, jossa jo 1800-luvulla olivat tenalji von Fersenin kasarmia palvelevat vessat ja keittiöt. Wc-tilat tehtiin siten, että luonnonkivinen tynnyriholvi jää koskemattomaksi. Vammaishissi sijoitettiin rakennusrungon ulkopuolelle takapihalle volyymiltään mahdollisimman pienenä kuiluttomana nostimena. Salin alkuperäinen tiililattia oli pahoin rapautunut eikä olisi kestänyt käyttöä. Lattian suojaksi rakennettiin uusi lankkulattia, johon tehtiin salin kaikki tekniset asennukset; vesikiertoinen lattialämmitys, sähköasennukset, tietoliikenne ja äänentoisto. Salin muunneltava valaistus toteutetaan siirreltävillä, himmennettävillä jalkalampuilla. Salissa on painovoimainen ilmanvaihto, jossa pääosin vanhoihin aukkoihin asennettuja koneistettuja säleikköjä avataan ja suljetaan kosteus- ja lämpötila-anturien antamien tietojen mukaan. Säätely haluttiin tehdä ilman koneellista ilmanvaihtoa ja monimutkaista tekniikkaa, koska se hävittäisi rakennuksen arvoa ja hiljaisuuden tuomaa tunnelmaa. Salin rapautuneet holvit puhdistettiin ja jätettiin ainakin toistaiseksi rappaamatta. Näin salin ilme ei ratkaisevasti muuttunut ja käytön aiheuttamia muutoksia tiilipinnoilla voidaan seurata. Vaimennetulla lankkulattiarakenteella ja jättämällä holvit rosoisiksi, rappaamattomiksi saatiin tilan ääniteknisesti ongelmallisesta muodosta huolimatta saliin hyvä akustiikka. Rakennuksen paloturvallisuutta parannettiin, mm. välipohjien palosuojaverhouksilla ja palo-osastoinnilla. Juhlasaliin asennettiin nopeasti reagoiva näytteenottojärjestelmään perustuva savuilmaisinjärjestelmä. Vanhoja puuttuvia rakenteita korvaavat uudet rakennusosat, mm. ovet on tehty entistäen tai vanhaa muotokieltä mukaillen, mutta kokonaan uudet osat ovat uusia oman aikansa rakenteita. Salin uudet varusteet suunniteltiin kaikki irrotettaviksi. Eri käyttötilanteisiin mukautuvien kalusteiden tuli olla kevyitä ja pinottavia. Julkisivuja on kunnostettu useana vuonna. Ikkunat ja osa tiilijulkisivuista kunnostettiin kesällä 1996-97. Korkea luonnonkivinen, tulipalojen vaurioittama puolustusmuuri kunnostettiin vuosina 1997-2005. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Heikki Lahdenmäki Antikvaarinen valvonta: Museoviraston Suomenlinnan yksikkö/ Helena Rosén Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Järvinen Kari ja Nieminen Merja, arkkitehdit SAFA/ Merja Nieminen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko LVI-suunnittelija: Projectus Team/ Juha Åberg Sähkösuunnittelija: Projectus Team/ Pertti Vikman Akustiikkasuunnittelu: Insinööritoimisto Akukon Oy/ Henrik Möller Konservaattori: Museoviraston rakennushistorian osasto/ Päivi Eronen Pääurakoitsija: Rakennusliike R.Muhonen Oy Lvi-urakoitsija: Kouvolan putkityö Oy Sähköurakoitsija: ABB Installaatiot Oy sähkönordström Säätölaiteurakoitsija: Kiinteistöautomatio K & K Oy Myllysalin, leipomon ja korppukuivaamon korjaus- ja muutostyöt vuosina 2004-2005 Vuosina 2004–05 leipomo kunnostettiin nähtävyydeksi ja konsertti- ja juhlasalin väliaika- ja näyttelytiloiksi sekä mylly sivutiloineen väliaikakahvioksi, kokoustilaksi ja pienimuotoiseen teatterikäyttöön. Suuren ristiholvin muodostaman myllytilan on alun alkujaan jakanut puinen välipohja kahteen kerrokseen. Myllysalin toisen kerroksen takatiloihin tehtiin nyt uusi yhteys siten, että muistumaksi alkuperäisestä välipohjasta rakennettiin pieni, kolmionmuotoinen parvi ja kauan umpeen muurattuna ollut oviaukko leipomon ja myllytilan välillä avattiin. Leipomon ja porrashuoneiden seinissä on jopa yli 30 kalkkimaalikerrosta, jotka ovat pahasti vaurioituneita ja suurelta osin pohjastaan irronneita. Leipomon atmosfääri ja yleisilme haluttiin kuitenkin säilyttää ahavoituneessa asussaan. Maalaukselliset seinäpinnat konservoitiin ja kunnostettiin. Maalikerroksia kiinnitettiin kalaliimakäsittelyllä. Rikkinäisiä tiiliä vaihdettiin, ja pinnaltaan rikkoutuneita tiiliä paikattiin kalkkirappauksella ja retusointimaalauksella. Myllysalin ristiholvin nurkassa korjattiin halkeama, jonka oli aiheuttanut kantavan luonnonkiviholvin lävistys, ja holvi osittain ohutrapattiin ja kalkkimaalattiin. Leipomon alkuperäinen, kalanruotoon ladottu tiililattia oli purettu 1960-luvulla, ja lattiana oli osin tiilinen aluslattia, osin robusti, luonnonkivinen perusmuuri. Uusi lattia tehtiin nyt vanhan aluslattian kaltevuutta mukaillen alkuperäiseen korkoon tiilistä, jotka oli purettu 1900-luvun alun asuintalon ullakon palopermannosta. Tiilet ladottiin hiekka-alustalle suodatinkankaalla suojatun vanhan lattian päälle ja saumattiin hydraulisella, pigmentoidulla kalkkilaastilla. Kaikki sähköasennukset tehtiin lattiarakenteessa. Leipomon toisen kerroksen päätilassa ei ollut lattiaa vaan tilapäinen kulkusilta vanhojen, mahtavien välipohjapalkkien katteena. Sinne tehtiin uusi lankkulattia, jonka alle sijoitettiin kaikki tekniset asennukset. Myllysalin eri-ikäisistä ja -aineisista osista koostuva lattia säilytettiin ja kunnostettiin. Vuonna 1915 tehdyn sähköaseman lattian keraamista laatoitusta paikattiin, vanhat lattiakanaalit katettiin uusilla teräslevykansilla ja muuntajien alla olleet lattiakaivolliset, betoniset painanteet täytettiin pigmentoidulla erikoisbetonivalulla. Myllyn sivutiloissa säilytettiin vanhat betonilattiat. Muuntamon vanhat lattiakanaalit sopivat luontevasti asennusreiteiksi. Vanhoja, puuttuvia rakenteita korvaavat, uudet rakennusosat, kuten ovet, on tehty entistäen tai vanhaa muotokieltä mukaillen, mutta kokonaan uudet osat ovat uusia, tämän päivän rakenteita. Kaikki vesipisteitä ja ilmanvaihtoa tarvitsevat keittiö- ja wc-tilat, jotka palvelevat lähinnä henkilökunnan tai teatterin pukutiloina, rakennettiin Myllysalin takatiloihin; yleisö-wc:t sijaitsevat bastioni Sethin kasemateissa samassa pihapiirissä. Tenalji von Fersenin juhlatilat on suunniteltu vähäiseen ympärivuotiseen, pääosin kesällä tapahtuvaan käyttöön, mutta leipomo on varattu vain nähtävyydeksi. Uuneineen ja kerroksellisine maalattuine pintoineen se kertoo ainutlaatuisella tavalla rakennuksen alkuperäisestä käytöstä, hyötyrakennuksesta linnoituslaitteen osana. (Merja Nieminen) Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Leena Häkli Antikvaarinen valvonta: Museovirasto rakennushistorian osasto/ Helena Rosén Arkkitehtisuunnittelu: Kari Järvinen ja Merja Nieminen, arkkitehdit SAFA/ Merja Nieminen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko Laastiasiantuntia: Tureida/ Thorborg von Konow Lvi-suunnittelu: Projectus Team Oy/ Juha Åberg Sähkösuunnittelu: Projectus Team Oy/ Erkki Hakanen Päärakoitsija: Rakennus Oy Wareco Sähköurakoitsija: Vartiokylän sähkö Oy LVI-työt: Suomenlinnan hoitokunta Säätölaiteurakoitsija: Arealtek Oy Leipomon konservointityö: Suomenlinnan hoitokunta/ Riitta Karjalainen ja Sari Salo Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennuksen vanhin rakennusvaihe ajoittuu jo 1750-luvun alkuun, jolloin nykyisen leipomo-osan paikalle alettiin rakentaa vesivarastorakennusta, jonne oli tarkoitus kerätä Suuren Linnanpihan rakennusten katoilta kertyvä sadevesi. Rakennus esiintyy suunnitelmissa vuodesta 1752 lähtien ja jo vuonna 1756 sen perustus on esitetty valmiina, tosin alkuperäisestä suunnitelmasta jonkin verran typistettynä. Tämä rakennushanke ei edennyt perustusten rakentamista pidemmälle. 1980-luvulla suoritettujen kaivaustöiden aikana osia tästä rakennuksen vanhimmasta rakennusvaiheesta saatiin kuitenkin esiin. Vuonna 1759 alkoi telakan pumppuhuoneen rakentaminen suuren kaleerialtaan lounaisosaan. Vuoteen 1761 mennessä oli pumppuhuoneeseen louhittu kaksi kaivoa, jotka olivat yhteydessä telakka-altaisiin holvatun käytävän välityksellä. Telakka-altaiden tyhjennystä varten oli kaivojen yläpuolella kaksi hevosvetoista pumppukoneistoa, joiden avulla vesi johdettiin puista kourua myöten holvattuun maanalaiseen käytävään, ja tätä kautta bastioni Sethin ja kurtiini Polhem-Hamiltonin alitse mereen. Alkuvaiheessa rakennus oli yksikerroksinen ja pumppukaivojen päällä olleet ristiholvit oli katettu väliaikaisin puukatoin. Uusi vaihe tenalji von Fersenin historiassa alkoi vuonna 1773. Tuolloin alettiin toteuttaa J.M.Sprengtportenin johdolla laadittua yleissuunnitelmaa, joka sai kuninkaan virallisen vahvistuksen vuonna 1774. Vesivarastohankkeesta luovuttiin ja sen ja pumppuhuoneen väliselle alueelle, kaleerialtaan etelälaidalle alettiin rakentaa suurta leipomorakennusta, joka valmistui pääosin vuonna 1775. Rakennus oli kaksikerroksinen ja siihen yhdistettiin myös pumppuhuone kaksikerroksiseksi korotettuna. Kerrosten yläpuolella oli avoin rintavarustuksella varustettu ampumatasanne. Rakennuksen itäpäätyyn rakennettiin komea, telakan puolella hiekkakivin kehystetty portti. Rakennuksen keskiosassa sijaitsivat leivinuunit, ja niiden yläpuolella puolikerroksen tavoin korppukuivaamo. Itäpäädyssä sijaitsi hevosvetoinen jauhinmylly, ja pumppuhuoneen päällä suuri holvattu varastotila. Rakennuksen toisessa kerroksessa oli työ- ja varastohuoneita. Vuosina 1796-1802 koko rakennusta korotettiin niin, että entisestä ampumatasanteesta muodostui kolmas, vesikaton alla oleva ullakkokerros. Venäläisen kauden alussa rakennus oli entisessä käytössään, mutta 1830-luvulla lämmittämätön ullakko muutettiin kasarmitiloiksi. Leipomoa käytettiin yhä entiseen tarkoitukseensa, mutta jo vuonna 1843 mainitaan sekä telakan hevospumpun että jauhinmyllyn olevan rikkoutuneita ja poissa käytöstä. Krimin sodan pommituksessa rakennuksen ylin kerros vaurioitui niin pahoin, että se purettiin ja jäi tämän jälkeen vain matalaksi ullakoksi peltikaton alle. Rakennus oli edelleen leipomo-, verstas- ja asuinkäytössä. 1880-luvulla pumppukuilut täytettiin maalla ja pumppuhuoneeseen tehtiin asfalttilattia ja se sisustettiin maneesiksi ampumaharjoituksia varten. Vuoden 1915 jälkeen entiseen jauhinmyllytilaan rakennettiin keskussähköasema, joka oli käytössä vielä pitkään suomalaisellakin kaudella. Suomalaisen kauden alussa v. 1918 rakennus oli käytössä vankikasarmina, ja tämän jälkeen mm. sukellusvenelaivaston akkulataamona ja varastona ja myöhemmin Valmet Oy:n varasto- ja verstastiloina. Vuonna 1964 rakennus siirtyi Muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan sähköpajaosastoa lukuun ottamatta. Samana vuonna syttyi sähköpajan pukuhuoneessa tulipalo, joka pääsi leviämään ullakolle ja tuhosi suuren osan kattorakenteista. Vuonna 1966 alettiin suunnitella rakennuksen muuttamista Muinaistieteellisen toimikunnan toimisto- ja arkistotiloiksi, ja tässä tarkoituksessa käynnistettiin purkutyöt, joiden yhteydessä myöhemmin syntyneet väliseinät, kaikki lämmitysuunit ja osa lattiarakenteista purettiin. Myös vanhat rappauskerrokset poistettiin. Purkutöiden yhteydessä purettiin myös pumppuhuoneeseen venäläisten toimesta rakennettu lattia, ja aloitettiin pumppukaivojen ja vedenpoistotunnellin esiinkaivaminen. Työt saatettiin tältä osin päätökseen vasta vuonna 1976. Näistä purkutöistä lähtien rakennus on ollut poissa käytöstä eräitä kesätapahtumia lukuun ottamatta. Tenalji von Fersenin läntisimmän, pumppuhuoneen ja puolibastioni Hjärnen välille jäävän rakennusosan rakennushistoria alkoi myös jo 1750-luvun alussa. Tuolloin se oli tosin osa toista varustusta, bastioni Sethiä, ja käsitti sen oikean siiven ja kyljen yksinkertaiset puolustusmuurit. Vuoden 1773 jälkeen länsiosan rakennushistoria on yhtenäinen pumppuhuone- ja leipomo-osien kanssa. Se rakennettiin alun alkaenkin asuinkäyttöön, ja on ollut pääosin tässä käytössä aina. Eräitä huoneita on käytetty myös varastoina ja verstaina. Venäläisellä kaudella rakennuksessa toimi lyhyen ajan sotilasvankila. Kuten Fersenin pääosakin, oli asuntosiipi vuosisadan alkupuolen meriviraston hallinnassa, mutta vuoden 1831 jälkeen sitä käyttivät mm. insinööri-, invalidi- ja tykistöjoukkojen osastot. Vuonna 1918 rakennus oli käytössä vankikasarmina, kuten leipomosiipikin. Rakennus on ollut pääosin asuinkäytössä koko suomalaisen kauden.1960-luvulla asunnot kunnostettiin arkkitehti Osmo Mikkosen suunnitelmien mukaan. Tällöin niihin asennettiin öljykeskuslämmitys. Vuonna 1989 rakennuksessa suoritettiin uusi peruskorjaus, jolloin niihin asennettiin ensimmäisen kerran myös vesijohdot ja viemärit. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Tenalji von Fersen esiintyy kartoissa ja selostuksissa usein vain kirjaimella K tai N 72, venäläisen kauden lopulla N 27. Vuonna 1918 vankikasarmi n:o 9 Vuoden 1927 rakennusnumero B III 58 Lähteet: Ericsson, Ernst, 1939. Det fasta försvaret i Finland. af Hällström, Olof, 1986. Viapori, Sveaborg, Suomenlinna. Pettersson, Lars, 1951. Suomenlinnan telakan vaiheita. KA VSA 17044 45554 14905 14440. KrA Översiktskartor, V 74 78 83 169 170 176 178 179 190-193 200-202 205 206 207 214 217a b 341 356 363 364 365. MV SL VIK B 448-518. Kommodori Eero Pakkalan tiedonanto 15.9.1986.
Rakennuksen vanhin rakennusvaihe ajoittuu jo 1750-luvun alkuun, jolloin nykyisen leipomo-osan paikalle alettiin rakentaa vesivarastorakennusta, jonne oli tarkoitus kerätä Suuren Linnanpihan rakennusten katoilta kertyvä sadevesi. Vuonna 1759 alkoi telakan pumppuhuoneen rakentaminen suuren kaleerialtaan lounaisosaan. Vuoteen 1761 mennessä oli pumppuhuoneeseen louhittu kaksi kaivoa, jotka olivat yhteydessä telakka-altaisiin holvatun käytävän välityksellä. Telakka-altaiden tyhjennystä varten oli kaivojen yläpuolella kaksi hevosvetoista pumppukoneistoa, joiden avulla vesi johdettiin puista kourua myöten holvattuun maanalaiseen käytävään, ja tätä kautta bastioni Sethin ja kurtiini Polhem-Hamiltonin alitse mereen. Uusi vaihe tenalji von Fersenin historiassa alkoi vuonna 1773. Tuolloin alettiin toteuttaa J.M.Sprengtportenin johdolla laadittua yleissuunnitelmaa. Vesivarastohankkeesta luovuttiin ja sen ja pumppuhuoneen väliselle alueelle, kaleerialtaan etelälaidalle alettiin rakentaa suurta leipomorakennusta, joka valmistui pääosin vuonna 1775. Rakennus oli kaksikerroksinen ja siihen yhdistettiin myös pumppuhuone kaksikerroksiseksi korotettuna. Kerrosten yläpuolella oli avoin rintavarustuksella varustettu ampumatasanne. Rakennuksen itäpäätyyn rakennettiin komea, telakan puolella hiekkakivin kehystetty portti. Tenaljin kaksikerroksisessa keskiosassa on leipomon kuusi suurta leivinuunia ja niiden päällä holvattu korppukuivaamo sekä työtiloja. Itäpäädyssä on ollut hevosvetoinen viljamylly. Venäläisen kauden alussa rakennus oli entisessä käytössään, mutta 1830-luvulla lämmittämätön ullakko muutettiin kasarmitiloiksi. Leipomoa käytettiin yhä entiseen tarkoitukseensa, mutta jo vuonna 1843 mainitaan sekä telakan hevospumpun että jauhinmyllyn olevan rikkoutuneita ja poissa käytöstä. Krimin sodan pommituksessa rakennuksen ylin kerros vaurioitui niin pahoin, että se purettiin ja jäi tämän jälkeen vain matalaksi ullakoksi peltikaton alle. 1880-luvulla pumppukuilut täytettiin maalla ja pumppuhuoneeseen tehtiin asfalttilattia ja se sisustettiin maneesiksi ampumaharjoituksia varten. Suomalaisen kauden alussa v. 1918 rakennus oli käytössä vankikasarmina, ja tämän jälkeen mm. sukellusvenelaivaston akkulataamona ja varastona ja myöhemmin Valmet Oy:n varasto- ja verstastiloina. Kun myllytila vuonna 1915 muutettiin sähköasemaksi, ampuma-aukot muurattiin umpeen ja tilaan tehtiin uudet, suuret kaari-ikkunat. Sittemmin se on toiminut varasto- ja työtiloina sekä muuntamona, jolloin sinne tehtiin lattiakanaalit. Vuonna 1964 rakennus siirtyi Muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan, jonka johdolla tiloista purettiin lukuisia rakennushistoriallisia kerrostumia ja otettiin esille alkuperäinen tilarakenne. Näiden purkutöiden jäljiltä rakennus oli 1990-luvun loppuun asti käyttämättömänä kylmänä “purkurauniona”.
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Rönnskär, luotsisaari)
Ullankatu
Issakainen, Sakari
Missä sijaitsi 1940-luvulla Puistolan Niittytie? Puistolan alue liitettiin vuonna 1946 suuressa alueliitoksessa Helsinkiin, tuolloin alueella oli jo vakiintunut tieverkosto nimineen. Vuonna 1952 alueelle vahvistettiin väliaikainen kadunimistö. Vuonna 1969 monet alueen kadunnimet saivat nykyisen muotonsa. Koska Niittytietä ei löytynyt Helsingin Kadunnimet 1-3 teoksista eikä käytössämme ollut muitakaan lähteitä esimerkiksi karttoja, joista asia olisi selvinnyt, lähetimme kysymyksenne Helsingin nimistösuunnittelijalle, jolta saimme seuraavanlaisen vastauksen: Niittytie on kulkenut suunnilleen nykyiseltä Vanhalta Puistolantieltä Nummisuutarinpuistoon seuraten aluksi Viitasuontietä ja sitten Topiaksentietä. Teiden sijainnit ja muodot ovat poikenneet silloin nykyisistä, ja Nummisuutarinpuiston tienoo oli peltoa. Lähistöllä ovat sijainneet esimerkiksi Niittykuja Toivolantie, Laaksotie ja Valtatie. Monia nimiä jouduttiin vaihdettiin vuonna 1946 tapahtuneen alueliitoksen jälkeen, koska samoja nimiä oli eri puolilla kaupunkia. Silloin kuten nykyisinkin oli voimassa käytäntö, että Helsingissä ei ole samannimisiä katuja,jotta sekaannuksilta vältyttäisiin.
Triviaalikoulu
Moi! Pääkaupunkiseudulla tähän mennessä jo varsin monessa osoitteessa asuneena tulinkin eräänä päivänä pohtineeksi, olisiko tämä jo kertynyt asumishistoriani jossain viranomaisen takana tallessa? Tai siis varmastikin on, mutta kysymys kuuluukin, että mihin virastoon tai rekisteriin tai vastaavaan olisi oltava yhteydessä, että saisi oman osoitehistoriansa selville? Helsingin osalta vanhoja osoitetietojaan voi kysellä Kaupunginarkistosta. Kaupunginarkistossa säilytetään Helsingin poliisilaitoksen osoitetoimiston osoiterekisteriä, josta löytyy kaikkien Helsingissä asuneiden osoitetiedot vuosilta 1907 - 1973. Tuoreempia asumistietoja voi tiedustella Helsingin maistraatilta. Vantaan ja Espoon osalta kannattaa kysellä sikäläisiltä maistraateilta. Jos käytössäsi on sirullinen henkilökortti voit Väestörekisterikeskuksen maksuttomassa palvelussa tarkastaa tietoja, joita sinusta on talletettu väestötietojärjestelmään mukaan lukien asuinhistoriatietosi. Helsingin maistraatin yhteystiedot: http://www.maistraatti.fi/maistraatit/Etela-Suomen-laani/Helsingin-maistraatti/Helsingin-maistraatti/ Kaupunginarkiston yhteystiedot: http://www.hel.fi/hki/tieke/fi/Kaupunginarkisto
Pohjois-Karjalan hovit (Mäntyniemi)
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Redutti Pitkäsalmi)
Kalliala, Aake
Finlandia-talo, Kaupunginteatteri ja Kulttuuritalo (Finlandia-talo)
Kymijoen rajalinnakkeet (Ruotsulan vallit)
Kruunulinna Ehrensvärdin itäinen siipirakennus
"Pohjolankadulle tultuaan Anu jäi hetkeksi autoon istumaan. Hän ei ollut koskaan oikein ymmärtänyt, miksi Perttu niin ehdottomasti halusi asua vuokralla vanhassa puutalossa pienessä huoneessa ja keittiössä, mutta leveää lehmusten reunustamaa katua katsellessa oli myönnettävä, että siinä oli ehkä sittenkin jotakin." (S. 186.)
Petteri Väänänen ja näytelmän puvustaja Sariminna Elo asuvat yhdessä Käpylässä.
"---Olet kadonnut vanha Rööperi, kadonnut/ elääksesi muistojeni kuvajaisissa lapsuuteni kesässä/ Katosit kuin vanhat vaahterat ja lehmukset pihoiltasi/ ränsistyit, sammaloiduit, lakkasit kukkimasta/ Katosit kuin sireenin tuoksu toukokuustasi/ kuin pihasoittajat pihamailla, lapset ympärillään/ Katosit kuin hevosten ja heinien tuoksu tallipihoilla/ kuin kalastajat rannoiltasi, kuin lapsuuteni auringonlasku/ Jätkäsaaren takaisten salmien, selkien, metsien hämärään/ Katosit kuin uni, kuin näytelmä kulisseistaan.---" (s.37)
(jäähyväiset lapsuuteni Rööperille) - runo
Villa Decker
Pakilan siirtolapuutarha
Kainuun vienalaiskylät (Murhijärvi)
"Eero Salmela, Korva-Nurminen ja Macho-Mertala joivat kahden ja puolen euron tuoppejaan. Kokoonpano ei olut mitenkään vakio, vaan se vaihteli sen mukaan miten kukin pääsi tai ehti baarin takapöytään. Tietysti se edellytti myös rahaa, omaksi tai velaksi hankittua." (s. 52)
Suhosen vakipaikka, jossa hän näkee ja kuulee kaikenlaista mielenkiintoista. Suhonen myös sulautuu hyvin kantajengiin.
Meritullinkatu 32
Meet me in Stockholm, we'll mess around. Take a real slow boat to Helsinki Town.
James Puhto-Ren
Östensön laamannintalo vuodelta 1778 on maamme vanhimpia säilyneitä tuomarin virkataloja. Virkatalon maille 1902 perustettu Östensön entinen orpokoti on varhaisia yksityisen hyväntekeväisyysliikkeen sosiaalisia laitoksia. Koulukodin rakennuskanta kuvastaa valtion lastenhuollon rakennusperinnettä ja siinä näkyy virkatalo- ja laitosrakentamisen historiallinen jatkuvuus 1700-luvulta toiseen maailmansotaan asti. Östensö on yksi kuudesta valtion koulukodista. Purmojoen varrella sijaitsevan koulukodin vanhin rakennus on 1778 valmistunut entinen laamannin virkatalo, kaksikerroksisen pohjalaistalo, jonka toinen kerros perustuu rakentamisaikana suosittuun karoliinisen pohjakaavaan. Koulutoimintaa varten 1910-1914 valmistuneet, lääninarkkitehti Alfred Wilhelm Stenforsin suunnittelemat rakennukset ovat yksikerroksinen koulurakennus, aumakattoinen navetta, talli sekä joukko ulkorakennuksia. Pihapiirin eteläpuolella on arkkitehti Martti Välikankaan suunnittelema kolmikerroksinen rapattu oppilasasuntola vuodelta 1938.
Ruotsin vallan vakiintuessa keskiajalla Suomesta muodostettiin yksi laamannikunta, joka jaettiin kahteen osaan 1435 ja edelleen viiteen osaan 1776. Tuolloin perustetun Vaasan ja Oulun laamannikunnan laamanniksi nimitettiin Gustaf Idman, joka sai virkatilakseen Isakaksen 1/4 manttaalin kruununtilan Östensön kylästä Pedersörestä. Laamanni Idman rakennutti Östensön tilalle päärakennuksen talousrakennuksineen 1778. Rakennuksessa oli päätetty pitää laamanninoikeuden istuntoja, joten se rakennettiin kookkaaksi ja näyttäväksi. Idmanin laamannikauden jälkeen talo oli ajoittain asumaton. Laamanninoikeus, joka toimi oikeushierarkiassa käräjäoikeuden ja hovioikeuden välissä, lakkautettiin Suomessa 1868. Viimeisenä Vaasan ja Oulun laamannina toimi H.G. Aminoff 1859-1868, minkä jälkeen tilaa vuokrattiin. Yhdistys turvattomien lasten kasvattamiseksi Suomessa (Föreningen för värnlösa barns uppfostran i Finland) vuokrasi Östensön tilan päärakennuksen, puutarhan ja osan talousrakennuksista 1902 ja perusti Östensöhön koulun, joka sai nimekseen Vaasan läänin kotikoulu (Vasa läns hemskola). Laamannintalo toimi laitoksen päärakennuksena vuoteen 1938. Laitos siirtyi valtiolle 1910 ja muuttui poikien turvakodiksi, jonka koulurakennus valmistui 1912. 1910-1920-luvulla tilalle rakennettiin useita talousrakennuksia. Asuntolarakennus Storgården valmistui 1938. Östensön turvakodista tuli koulukoti (Östensö skolhem) 1947. Storgården korjattiin 1979-1980 ja vanha laamannintalo osin entistävin tavoittein 1984. Nimi muuttui Lagmansgårdeniksi 1988 ja VBU-center/ Lagmansgårdeniksi 1990-luvulla.
Laamannintalo ja Östensön koulukoti
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Niliniemi)
I sat with my woman outside the high house of ministry
Emil ja Sofi: yhden yön muisto Helsingistä kesältä 1909
"Ylhäällä kalliolla eduskuntatalo näkyi harmaana linnoituksena. Huurteisia pensaita vielä edessä. Sitten joukko: karvahattuisia miehiä, mustanheiluvana läjänä, tupakoi ja hyppeli leveiden kiviportaiden juurella." (s. 207)
Riku on mukana mielenosoituksessa Eduskuntatalon edessä.
Maarian keskiaikainen kivikirkko ja 1700-luvun pappila pihapiireineen kuuluvat maamme kirkollisen arkkitehtuurin keskeisiin muistomerkkeihin. Pappilan päärakennus on rakennettu kivestä ns. hyödyn aikakauden taloudellisten tavoitteiden mukaan. Maarian kirkko on yksi Aurajoen alajuoksun tiivistä keskiaikaisten kirkkojen ryhmää. Aurajokeen laskevan Vähäjoen varressa, Räntämäen kylässä sijaitsevan Maarian kirkon vanhimmat osat lienevät 1300-luvun lopulta. Holvaus ja länsipäätyyn liitetty kellohuone ovat kokeneet muutoksia keskiajan jälkeen. Kolmilaivaisessa kirkkosalissa on viisi traveeta. Keskilaiva on sivulaivoja leveämpi ja sen kaksi itäisintä tähtiholvia kohoavat muita ristiholveja korkeammalle. Kuori-ikkuna on säilyttänyt valoaukon tiilisauvastoa lukuun ottamatta keskiaikaisen muotonsa. Seinissä, holveissa sekä arkadikaarissa on runsasta primitiivistä maalauskoristelua, joka sisältää niin kirkollisia kuin profaanejakin aiheita. Triumfikrusifiksi on 1300-luvun jälkipuoliskolta. Itäikkunan edessä on tiilestä muurattu alttari tai saarnapulpetti. Daniel Sudroviuksen veistämä saarnastuoli on vuodelta 1662. Kiinteästä sisustuksesta penkit ovat 1870-luvulta, urkulehteri ja alttari kaiteineen 1980-luvulta. Kirkkotarhaa ympäröivässä kiviaidassa on kaksi arkkitehti Charles Bassin piirtämää porttiholvia vuodelta 1803. Kiviaitaan liittyy itäpuolella kaksi hautakappelia, pohjoiskulmassa oleva on 1800-luvun alusta ja kuulunut Baer-suvulle. Toinen kappeli on 1780-luvulta. Kirkkomaalla on lisäksi professori A.M. Tallgrenin perhehauta, jolla on arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema kivi. Arkkitehti Matti Aaltosen suunnittelema kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen perhehauta on vuodelta 1968. Kirkon ja pappilan välistä kulkee keskiaikaisperäinen Varkaantie. Maarian pappilan rakennusryhmän muodostavat kivinen 1788 rakennettu kustavilainen, mansardikattoinen pappila, pappilan vanhempi asuinrakennus kellareineen, läpiajettava aitta-asuinrakennus sekä kaksi aittaa. Pihapiiri, jossa rakennukset muodostavat lähes umpipihaisen kokonaisuuden, on säilynyt lähes ennallaan 1700-luvulta lähtien. Pappilan päärakennus on sijoitettu pääty tien suuntaan.
Maarian seurakunta on Suomen vanhimpia. Maaria toimi ensin piispan anneksina ja 1600-luvun lopusta vuoteen 1844 se oli Turun akatemian prebendipitäjä. Maarian kivikirkko rakennettiin keskiajan kuluessa useassa rakennusvaiheessa. Kirkon kattorakenteet ja kellohuoneen kellot tuhoutuivat 1876 sattuneessa tulipalossa. Kirkko restauroitiin 1984. Maarian kirkkoherroina toimivat monet akatemian professorit. Nykyisen pappilan rakennutti taloustieteen professori Samuel Kreander 1786-1788. Rakennuttamalla pappilan kivestä hän noudatti 1700-luvun ns. hyödyn ajan taloudellisia tavoitteita. Pappilan muuraamisesta ja rakentamisesta vastasi turkulainen muurarimestari Mats Arelin. Pappilan päärakennus korotettiin kokonaan kaksikerroksiseksi 1900-luvun alussa arkkitehti Carl Armfeltin suunnitelmin ja toiseen päätyyn lisättiin matala siipirakennus. Yliopiston siirryttyä 1820-luvulla Helsinkiin Maariasta tuli lukion lehtoreitten palkkapitäjä aina vuoteen 1886 asti. Alkuperäinen käyttö kirkkoherran virkatalona loppui 1980-luvun alussa ja 1987-1988 pappilan rakennukset korjattiin Maarian seurakuntakeskukseksi.
Maarian kirkko ja pappila
Rakuunantie 3
puolue
"Raiteilla kulkeva komeetta tekee reiän Kontulan tähtijärjestelmään. Ostoskeskuksen/ aukiolla vaihdetaan iltarukous pullolliseen minttuviinaa. Kuu värisee männyn-/ latvassa kuin paleleva kyyhky. --" (runosta Kontula 2, s. 55)
Huutoniemen kirkko
'- Aloita maratonportista ja aja pohjoiskaarteeseen, jatka sieltä nopeudella jolla nuori nainen juoksee, jätä maalin kohdalle ja avaa laajaksi.' (s. 15)
Luodon kirkkoympäristö on poikkeuksellisen hyvin säilynyt Pohjanmaan sisäsaaristoon 1700-luvun lopulla perustetun kappeliseurakunnan kirkollinen miljöö. Tukholman Adolf Fredrikin kirkkoa muistuttava Luodon kirkko on arkkitehtuurihistoriallisesti merkittävä esimerkki siitä, kuinka rakennusmestari Jacob Rijf sovelsi akateemisen arkkitehtuurin barokkiklassista muotokieltä hallitsemaansa hirsirakennustekniikkaan. Luodon kirkko, tiiviisti asutettu Fagerudd sen kaakkoispuolella sekä Marieholmin pappilan rakennusryhmä sijaitsevat Luodon saaren itärannalla Söderholmenin suojaan jäävän Fageruddsvikenin rannalla. Maiseman dominanttina on puinen ristikirkko, joka on kokenut harvinaisen vähän muutoksia. Fageruddsvikenin rannalla, kirkon eteläpuolella on Marieholmin pappila, jolla on ehyt maisemayhteys kirkkoon. Pappilan päärakennuksen nykyasu kahdeksankulmaisine kuisteineen on 1800-luvun loppupuolelta. Pihapiiriin kuuluu talli, navetta, ulkohuone, leikkimökki sekä kirkkoherranvirastona toimiva renkitupa. Välittömästi kirkon itäpuolella, lahden pohjukassa on maanjakotoimituksilta säästynyt, tiivis kirkonkylän neljän kantatalon muodostama maatilaryhmä. Talot ovat sijoittuneet kirkon ohi johtavan maantien varrelle niin, että päärakennukset seisovat rivistönä tonttien ylälaidalla ja talousrakennukset muodostavat tonttien tiehen laskeutuvat sivurajat. Rakennukset sijaitsevat vieri vieressä kapeilla tonteilla, jotka jatkuvat sektorimaisesti peltoina kohti etelää ja merenlahtea. Luodon kirkko on erivartinen, sisäviistein varustettu ristikirkko. Ristivarsien päistä aumatun paanukaton keskeltä kohoaa neliskulmaiselta jalustalta kahdeksankulmainen keskustorni, johon kellot on sijoitettu. Kirkkosalissa seinät on jäsennöity parittain asetetuilla toskanalaisilla pilastereilla, jotka kannattavat voimakkaasti ulkonevaa palkistoa, jonka friisiosa on sileä. Perinteiset sidehirret on jätetty pois ja sisänurkat on tehty kaksikertaisin hirsiseinin. Ristikeskuksessa on kalottimainen välikattokupoli, jonka keskellä olevassa pyörylässä on kullattu aurinko. Alttarilaite ja saarnastuoli kuuluvat kirkon alkuperäiseen kiinteään sisustukseen. Ikkunoissa on säilynyt lyijypuitteiset pienet lasiruudut.
Luoto perustettiin Pietarsaaren kappeliksi 1787 ja Luodon kirkko rakennettiin 1785-1789 pietarsaarelaisen kirkonrakentaja ja rakennusmestari Jacob Rijfin johdolla, joka oli valittu 1784 Länsipohjan lääninrakennusmestariksi. Läntiseen ristivarteen rakennettiin urkulehteri 1909. Kirkko kunnostettiin arkkitehti Krister Korpelan suunnitelman mukaan 1964. Työ käsitti lämmityksen ja valaistuksen ohella sisämaalauksen. Pappilan rakennusta jatkettiin 1800-luvun loppupuolella. Renkituvassa toimi aikoinaan yksi Suomen ensimmäisistä postikonttoreista. Pappilaan 1800-luvun alussa perustettu puutarha oli aikansa mallipuutarhoja. Luodon seurakunta itsenäistyi 1864.
Luodon kirkko ympäristöineen
Haapaniemenkatu 6
Valitaan ONKI:sta kunnat-ontologiasta.
municipality
kunta
Itäinen siipirakennus (Noakin arkki)
Ajankohtaista Noakin arkin peruskorjaus toteutetaan neljässä vaiheessa, porrashuone kerrallaan, vuosina 2005-2010. Ahtaat ja huonokuntoiset kylpyhuoneet ja keittiöt korjataan ja ajanmukaistetaan. Talotekniset järjestelmät uusitaan: kylmävesijohdot ja viemärit uusitaan, lämminvesiverkosto rakennetaan ja sähköasennukset uusitaan. Kellarin maapohjaiset holvit kunnostetaan varastoiksi. Peruskorjauksen yhteydessä pienimmät asunnot yhdistetään suuremmiksi, joilloin asuntojen lukumäärä vähenee 32:sta 30:een. Kaikki pinnat käsitellään perinteisin työtavoin ja materiaalein. Vanhat ikkunat ja ovet kunnostetaan, lankkulattiat maalataan tai laseerataan, seinät maalataan tai tapetoidaan ja uunit kunnostetaan. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Leena Häkli Arkkitehtisuunnittelu: Kari Järvinen ja Merja Nieminen, arkkitehdit SAFA/ Merja Nieminen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Oy Matti Ollila & Co/ Eero Kotkas LVI-suunnittelu: Insinööritoimito Leo Maaskola Oy/ Jussi Tuomola Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Suunnittelukaari Oy/ Klaus Korpela Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén Rakentaja: Suomenlinnan hoitokunta/ vastaava työnjohtaja Erkki Ripatti LVI-urakoitsija: Kouvolan Putkityö Oy Sähkötyöt: Suomenlinnan hoitokunta Maalaustyöt: Maalityö Apollo Oy Kerrosala: 4350m²
Historia Rakennus on ainoa toteutunut osa Ehrensvärdin vuonna 1764 laatimasta suunnitelmasta Armeijan laivaston linnanpihaksi. Alkuperäisen suunnitelman mukaan rakennus olisi ollut kolmikerroksinen ja tasakattoinen ja kattoa olisi kiertänyt balustradikaide. Varsin erikoinen detalji tässä suunnitelmassa oli katon muotoilu siten, että sadevesi saatettiin koota putkistoa pitkin lyijyisiin keruusäiliöihin. Kun rakennus valmistui harjakorkeuteensa, se katettiin kuitenkin tilapäisellä puukatolla. 1770-luvulla rakennusta korotettiin ja katto rakennettiin satulakatoksi. Muutos merkitsi luonnollisesti myös sitä, että vedenkeruujärjestelmästä luovuttiin. 1780-luvulla rakennus korotettiin nelikerroksiseksi. Rakennuksen ulkoarkkitehtuuri on Suomenlinnassa poikkeuksellisen komeaa. Kapeamman runko-osan päädyissä on kulmapaviljongit ja puistoon, ts. alkuaan Amiraliteetin aukiolle, suunnattu julkisivu ja eteläpääty ovat rikkaasti koristellut. Pohjakerros on rustikoitu ja pyörökaaristen ikkuna- ja ovisyvennysten lisäksi pääjulkisivua on elävöitetty myös ovaalinmuotoisin koristesyvennyksin. Rustikoidut pilasterit ja toisen kerroksen hiekkakivin kehystetyt ikkunat julkisivun ja päädyn keskiakselissa täydentävät koristelun. Rakennuksen arkkitehtuurissa on nähtävissä vaikutteita hovi-intendentti Carl Hårlemanilta. Viaporissa rakennuksen suunnitteluun osallistui myös A.E.Gete, jonka vastuulla oli myös rakennustöiden valvonta. Venäläisellä kaudella rakennuksessa tehtiin useita perusteellisia korjaustöitä. 1860-luvulla uusittiin kattorakenteet ja savupiiput. Välipohjarakenteet ja porrashuoneet korjattiin 1880- ja 90-luvuilla. Alkuperäiset portaat purettiin kokonaan ja uudet kiviportaat ja porrastasanteet rakennettiin rautakiskojen varaan. Myös kaikki uunit uusittiin vuonna 1889. Sotavankileirin aikana rakennus oli käytössä vartiopataljoonan ja siviilivartioston kasarmina, paikallismajurin miehistön kansliana, varastona ja upseerien asuntoina. Lisäksi sinne oli sijoitettu kirjasto, satamakonttori ja reviirisairaala. Vankileiriajan jälkeen rakennus siirtyi puolustusministeriön hallintaan ja se on ollut käytössä henkilöstön asuntoina. Rakennukseen asennettiin vesijohto ja viemäri jo 1950-luvulla, mutta se oli puulämmitteinen aina vuoteen 1986, jolloin se liitettiin kaukolämpöverkostoon. Porraskäytävät maalattiin 1980-luvun alussa. Rakennuksen sisätilat ovat erittäin hyvin säilyneet ja suuri osa vanhoista listoituksista, asuntojen ulko- ja sisäovista ja uuneista on edelleen tallella. Suurin osa näistä on kuitenkin peräisin venäläiseltä kaudelta, sillä 1800-luvun suurissa muutostöissä vanhimmat osat on usein uusittu. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 86 Vuonna 1918 rakennusnumero 93 Vuonna 1927 rakennusnumero C III 93 Lähteet: KA VSA 17044 KrA SÖS 7-9 12 48. MV SL VIK C 730-778. Kuvat: Suunnitelmapiirustus vuodelta 1764. A.E.Gete. Ehrensvärd museo. Reprokuva Tommi Mononen MV SL. Julkisivu länteen.Perttu Paulasto MV SL.
Pirkko ja Janne vihitään Johanneksen kirkossa.
Helsingin lähisaaristoon höyrylaivareittien varteen syntynyt huvila-asutus ilmentää pääkaupunkilaisten 1800-luvulla alkanutta ja 1900-luvun alkupuolella laajentunutta kesäasumiskulttuuria. Monet edustavien huviloiden rakennuttajat ja asukkaat ovat lukeutuneet aikansa elinkeino- ja kulttuurielämän eliittiin, rakennusten ja puistojen suunnittelijat aikansa parhaimmistoon. Huvila-asutus on sijoittunut entisille kartanoiden maille höyrylaivareittien varrelle. Huviloiden päärakennuksiin liittyy mm. arvokkaita puistoja ja puutarhoja, huvimajoja, pelikenttiä, uimakoppeja ja laitureita. ”Kerää pienelle alalle mitä viehättävin maisema: vuoria, puistoja, selkiä, lahtia ja niemiä, jotka meidän aikanamme ympäröivät Suomen uutta pääkaupunkia, aseta Tuurholman viereen Jollas ja Stansvik, äläkä vaadi suomalaiselta saaristomaisemalta enempää.” (Sakari Topelius, Tähtien turvatit 1889) Helsingissä Stansvikin kartanon rakennuskanta, päärakennus, huvila Engel ja venevaja ovat 1800-luvulta, samoin puisto, huvimaja sekä huviloiksi muutetut työväen- ja talousrakennukset. Tahvonlahden pohjukassa ovat Schaumannin huvila ja alppimaja 1870-luvulta, Kaivoshuvila 1700-luvulta sekä kartanon rautakaivos 1760-luvulta. Nuorempia kesäasuntoja kartanon mailla ovat kunnallisvirkamiesyhdistyksen majat ns. Vanhakylässä. Tahvonlahden ja Hevossalmen rannalla on muutamia huviloita, joista Salomo Wuoriolle suunniteltu on arkkitehtien Gesellius-Lindgren-Saarinen varhainen huvilasuunnitelma 1900-luvun taitteesta. Tullisaaren Turholman kartanomiljööstä ja kauppaneuvos Borgströmin rakennuttamasta kolmesta huvilasta on säilynyt kaksi uusrenessanssihuvilaa 1870-luvulta sekä laaja puisto. Huvilat ja muu rakennuskanta ovat Theodor Deckerin suunnittelemia. Huviloissa yhdistyvät sveitsiläistalojen piirteet, kansanomainen puuarkkitehtuuri ja uusrenessanssi. Toinen huviloista on ollut pitkään laulaja Aino Acktén kesähuvilana. Degerön puistomaiseen kartanoalueeseen kuuluu päärakennus, vierasmaja eli rantatupa sekä asuin- ja talousrakennuksia. Päärakennusta on käytetty lähinnä kesäasuntona 1870-luvulta 1950-luvulle, jolloin se on muutettu ympärivuotiseen käyttöön. J.L. Runebergin tiedetään viettäneen kesää Degerön kartanon rantatuvassa 1836. Jollaksessa on kartanon mailla Saunalahden rannoilla sekä Itäniitynniemessä huvila-asutusta 1880-luvulta aina 1930-luvulle. Huviloiden tyylikirjo ulottuu uusrenessanssista funktionalismiin. Saunalahden pohjukassa olevan Jollas-Västergårdin kartanon 1919 valmistuneen päärakennuksen on suunnitellut arkkitehti Robert Tikkanen. Jollaksen kartanosta etelään pistävän niemen kärjessä on pieni Matosaari, jossa on 1963 palaneen suurhuvilan raunio ympärillään puutarha-arkkitehti Paul Olssonin 1920-luvulla suunnittelema mielenkiintoinen puutarhakokonaisuus muuri- ja terassirakenteineen. Matosaaressa on myös 1800-luvun lopun huvila ja Krimin sodan aikainen patteri ja ruutikellari. Villingissä on saaren pienimuotoisen 1800-luvun kartanomiljöön (päärakennus, punainen tupa ja puisto) ympärillä pääosin 1910- ja 1920-luvun alun edustava, noin neljänkymmenen huvilan maaosakeyhtiöiden palstoittama yhdyskunta. Niiden lisäksi saaressa on yksittäisiä 1800-luvun lopun uusrenessanssihuviloita, mm. Villa Granudden, sekä jugendtyylisiä 1900-luvun alussa rakennettuja huviloita, mm. Fazerin tontin Kallioniemi, sekä myöhemmin rakennettuja huviloita aina 1960-luvulle saakka. Arkkitehti Oiva Kallion itselleen suunnittelema huvila Villa Oivala on vuodelta 1924. Kalastaja-asumuksen paikalle rakennettuihin lukeutuu Torpetin palstan monesti muutettu huvila, jonka 1930-luvun asu on arkkitehti Martti Välikankaan itselleen suunnittelema. Huviloiden lisäksi saaren maisemaan kuuluvat pitkät kiviaidat. Vartiosaaren huvila-alue koostuu rantoja kiertävästä pääosin 1900-luvun alun kesäkoti- ja huvila-asutuksesta sekä saaren sisäosien vanhasta pienimuotoisesta maatalousalueesta. Saaren monista edustavista huviloista mainittakoon ns. Waseniuksen hieno jugend-ajan huvila. Espoon Soukanniemellä ovat edustavat uusrenesanssihuvila Fridhem vuodelta 1880 ja arkkitehti Sigurd Frosteruksen huvila vuodelta 1913. Rantakallioon on hakattu 1880-luvun lopun keisarivierailusta kertova muistokirjoitus. Tallholman saaren viidestä vanhasta huvilasta Villa Tallholm on saariston ensimmäisiä huvilaksi rakennettuja rakennuksia. Kirkkoherra Geitlinin 1865 rakennuttaman suureellisen huvilan ympärillä on muotoiltu puutarha jalopuineen. Pentalan saaren pohjoisosassa on saariston käyttöä monipuolisesti ilmentävä rakennusryhmä, josta huomattava osa kuuluu saaristomuseoon. Alueella on huviloita, 1700-luvun kalastajamökki ja purjehdusseuran paviljonki Paven, jonka Sigurd Frosteruksen suunnittelema osa on vuodelta 1912 ja Matti Finellin 1938.
Pohjoismaissa ja Venäjällä kaupungissa asuvien säätyläisten ja porvarien tapa muuttaa kesäisin maaseudulle asumaan on vuosisatoja vanha. Koskemattoman luonnon arvostus liittyi yleisempäänkin 1700-luvun lopun eurooppalaiseen luonnon ihailuun. Vilkkaan kaupunkiasumisen vastapainoksi haettiin kesäisin rauhallista maaseutuasumista, mikä alkoi säätyläisten ja varakkaan porvariston keskuudessa jo 1800-luvun alkupuolella. Helsingin ympärille muodostuneen kesähuvila-asutuksen taustalla oli paitsi Suomen maiseman ”löytäminen” myös 1800-luvun alun uuden pääkaupungin nopea kasvu. Ensimmäiset saariston kesäasunnot olivat joko aatelisten maakartanoita tai kaupunkilaisten vuokraamia kalastajamökkejä tilapäiseen käyttöön. Varsinaisten huviloiden rakentaminen, osin suureellisin huvila- ja puutarhasuunnitelmin, käynnistyi 1860- ja 1870-luvulla. Huvilan paikan valintaan vaikuttivat maisemat, laivareitit ja näkymät laivareitille, laiturit ja kalastusmahdollisuudet. Huviloita rakennettiin 1870-1890-luvulla vilkkaasti etenkin Meilahteen ja Degeröhön (vuodesta 1946 Laajasalo) sekä Espoon saaristoon. Höyrylaivaliikenne Helsingistä Degeröhön alkoi 1837 ja myöhemmin se kehittyi säännölliseksi vuoroliikenteeksi, joka mahdollisti jopa työssäkäynnin pääkaupungissa. Höyrylaivaliikenne pysyi vilkkaana 1930-luvulle asti. Tullisaaren Turholman kartanon vuokraajan ja sittemmin omistajan kauppaneuvos Henrik Borgströmin, elinkeino- ja kulttuurielämän vaikuttajan, kesänvietto Tullisaaressa alkoi 1838. Degerön Stansvikin kartanossa kesäasutus alkoi samoin jo 1800-luvun alkupuolella. Kesävieraiden määrä kasvoi 1800-luvun puolenvälin jälkeen, jolloin kartanoon rakennettiin lisää tilaa ja muutettiin vanhoja työväenasuntoja kesähuviloiksi. Ensimmäinen tontti, ns. Schaumannin huvila, vuokrattiin 1870-luvulla. Stansvikin hiekkatiet ja vanhat kaivokset mainitaan oivallisina kävelykohteina 1889 julkaistussa matkailuoppaassa. Huvilapalstojen erottamista helpotti maanjakolainsäädännön lieventyminen 1864 ja 1883 annetuilla asetuksilla. Palsta oli maa-ala, joka lohkottiin rälssi- tai verotalosta. Lohkottujen palstojen lisäksi kesäasuntoja ja huviloita rakennettiin vuokratonteille. Degerön kartanoiden mailta oli 1800-luvun loppuun mennessä lohkottu 36 tonttia. Pääkaupungin nopea kasvu nosti maan kysyntää ja hintoja. Ensimmäiset huvilatonttien välittämiseen erikoistuneet yhtiöt olivat 1910-luvun alkupuolella Espoossa Oy Suvisaaristo (Ab Sommaröarna) ja Helsingissä Ab Willinge. Yhtiöt palstoittivat hankkimansa maan huvilatonteiksi. Toimintaan liittyivät omat liikennöintiyhtiöt, jotka vastasivat omilla höyrylaivoilla huvilasaarten ja mantereen välisestä liikenteestä. Oy Suvisaaristo osti Espoosta Moisön rälssitalon Pikku-Sikosaaren, Ison Sikosaaren, Pentalan ja Herrön. Oy Suvisaariston Moisön tilasta lohkottiin 1910- ja 20-luvuilla 120 huvilapalstaa. Vaikka Villinkiin rakennettiin ensimmäiset huvilat 1880-luvulla, oli saaressa vain vähän huviloita ennen Ab Willingen perustamista. Yhtiön palstoittamien tonttien myynti alkoi 1913. Tonttien myymisen sekä suunnitelmat suuresta Villingin kylpylä-, terveyskylpylä- ja kasinorakennuksesta keskeytti ensimmäisen maailmansodan syttyminen. Sodan aikana Itä-Villinki pakkolunastettiin ja sinne rakennettiin meririntaman tykkipattereita. Villingin palstoitus ja huvilayhdyskunnan rakentaminen jatkui sodan jälkeen uusien yhtiöiden voimin. Villingin huviloiden suunnittelijoina olivat arkkitehdit ja rakennusmestarit. Huviloihin liittyivät puutarhat, joita suunnittelivat mm. Paul Olsson ja Bengt Schalin.
Helsingin höyrylaivareittien kesähuvia-asutus (Itä-Jollas)
Vuoden 1879 Helsingin puhelinluettelossa on isoisoisäni osoitteeksi merkitty "Crolls villa å Broholmen". Siis Siltasaarella. Onko tarkempaa tietoa tällaisen villan sijainnista tai kuvaa jostain saatavissa? Siltasaari (ruots. Broholmen) muodostui 1800-luvulla Kaisaniemen ja Hakaniemen välisessä salmessa sijainneesta kahdesta saaresta, Iso ja Pikku Siltasaari, jotka oli yhdistetty silloilla sekä Kaisaniemen että Hakaniemen suuntaan. Hakaniemen ja Siltasaaren välinen salmi täytettiin 1800-luvun lopulla. Pikku Siltasaari katosi ja isommasta saaresta tuli niemi. Isoisänne on siis voinut asua toisella näistä saarista. Siltasaaren historiasta kertovista teoksista ei kuitenkaan löytynyt mainintaa Crolls villasta.
Sairaalan ja sen lisärakennuksen arkkitehti
Kylmä, Tarja
Erkko, Aatos
Kimon ruukki ja Oravaisten tehdasyhdyskunta (Yläruukki, Övre hammaren)
Kaipiaisten rautatieasema (asemapäällikön talo)
"Pakilan Petsamoa, eli Länsi-Pakilan reunamia Välitalontien pohjoispuolella ja Pakilantien länsipuolella, alettiin rakentaa kolmekymmentäluvun lopulla." (S. 6.)
Nastolan Salpausselän pohjoispuolisen alueen lukuisien järvien koskiin on keskittynyt 1500-luvulta alkaen merkittäviä myllymiljöitä, joiden nykyinen rakennuskanta muodostaa eheitä ja ajallisesti sekä toiminnallisesti kerroksellisia kokonaisuuksia luonnonkauniilla paikoilla. Koskipaikkojen myllyt edustavat varhaisen teollisuuden rakennuksia, joiden lähiympäristöihin ovat liittyneet myös mylläreiden asuinrakennukset. Immilän mylly sijaitsee Ruuhijärvestä Sylvöjärveen laskevan Immilänjoen alajuoksulla. Paikalla toimineiden myllyjen ja sahojen vaikutuksesta kosken ympärille on rakentunut kylämäinen asutus. Myllyistä on säilynyt Immilän piirin 1901 valmistunut myllyrakennus. Tontilla on lisäksi kaksi kaksi myllärin asuntoa ja sepän asunto. Kumian myllyt sijaitsevat Salajärven rannalla paikassa, jossa laskujoki halkaisee Salajärven ja Isokukkasen välisen kapean kannaksen. Kumian myllyn vanhempi, hirsinen myllyrakennus on 1890-luvulta ja korkea vehnämyllyrakennus 1930-luvulta. Tallin ja muuntajarakennuksen lisäksi kokonaisuuteen liittyy tien varrella oleva kivinen asuinrakennus. Seestan 1830-luvulla rakennettu vesimylly sijaitsee Kivijärvestä Salajärveen laskevan Seestanjoen Sepänkoskessa. Hirsiseen myllyrakennukseen liittyy lähellä sijaitseva entinen myllärin asuinrakennus.
Nastolan asutus keskittyi jo kivi- ja rautakaudella Salpausselän pohjoispuoliselle järvialueelle. Keskiajalla muodostunut kyläasutus keskittyi muutamaan järvien rannoille rakennettuun monitaloiseen kylään. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, Nastolan kirkonkylässä oli 9 taloa, Immilässä 14 ja Uusikylässä 8. Immilän koski on ikivanha myllypaikka, jossa on ollut Immilän ja Uudenkylän yhteismyllyjä 1600-luvulta alkaen. Kosken ääreen rakennettiin myös Uudenkylän rusthollin ja Arrajoen kartanon myllyt 1600-luvulla. Arrajoen kartanon saha aloitti sahaustoiminnan koskella 1700-luvun loppupuolella. Immilän myllymäelle asettui asumaan mylläreitä 1820-luvulta lähtien. Myöhemmin koskelle siirtyi useita käsityöläisiä, jolloin paikalle kasvoi pienimuotoinen myllykylä. Vielä 1950-luvun alussa koskessa toimi kolme myllyä, sähkölaitos ja kaksi sahaa. Myllypaikan myllyjen ja sahojen toiminta päättyi 1950- ja 1960-luvulla, jonka jälkeen rakennuskantaa ja uittorännejä on purettu. Nastolan kirkonkylän ja Kumian kylän tilalliset rakensivat jalkamyllyn Kumian kosken rannalle viimeistään 1500-luvulla. Ruuhimäkeläiset rakensivat myöhemmin, 1600-luvun lopulla, vastarannalle kylän oman kotitarvemyllyn. Kumian 1889 rakennetuttu mylly toimi aluksi vesirattaalla, joka korvattiin 1919 tehokkaammalla vesiturbiinilla. Kumian vehnämylly suunniteltiin Itä-Hämeen maanviljelysseurassa 1933. Myöhemmin vastaavia korkeita vehnämyllyjä rakennettiin enemmänkin sähkö- tai höyrymyllyinä. Myllystä tuli Nastolan ja lähipitäjien suosituin ja se vaikutti olennaisesti vehnän viljelyn yleistymiseen seudulla. Kauppaneuvos S. Pajarinen rakennutti 1939-1941 kivisen asuinrakennuksen, jossa oli hänen asuntonsa lisäksi mylläreiden asuntoja. Myllyn yhteydessä toimi ryynimylly ja pärehöylä. Myllytoiminta päättyi 1964. Seestan 1600-luvulla perustetun kartanon vesimylly toimi Sepänkoskessa aina 1940-luvulle saakka. Myllärin asuntona oli kartanon torppa. Vanhan ratasmyllyn tilalle voimanlähteeksi tuli 1900-luvun alkupuolella turbiini.
Immilän, Kumian ja Seestan myllyt (Seestan mylly)
Keravan vankilan vaiheet maan ensimmäisenä valtion kasvatuslaitoksena ja sen jälkeen nuorisovankilana ilmentävät nuoriin rikoksentekijöihin kohdistuneen julkisen vallan huolenpidon historiallista kehitystä. Monipuolinen ja hyvin säilynyt rakennuskanta ja kehystävien peltoaukeiden luonnehtima laitosmaisema vahvistavat laitoksen asemaa lastenhuollon ja vankilatoiminnan avainkohteena. Keravan vankila, alkuaan kasvatuslaitos, sijaitsee Keravanjoen viljelymaisemassa. Laitoksen monipuolista, monessa vaiheessa syntynyttä rakennusryhmää hallitsee päänäkymissä lehmuskujan päättävä, arkkitehtuuriltaan ilmeikäs kolmikerroksinen päärakennus 1880-luvulta. Alusta pitäen laitosalueelle on antanut leiman lähipiirin huoliteltu ja hyvin hoidettu, osin puistomainen ympäristö, joka toimii välittävänä vyöhykkeenä rakennusryhmien ja laitoksen toimintaa alusta pitäen palvelleiden peltoaukeiden välissä.
Suomeen ryhdyttiin perustamaan kasvatuslaitoksia sen jälkeen, kun vuoden 1889 rikoslaissa oli säädetty 7-14 -vuotiaiden määräämisestä tuollaisiin laitoksiin. Ensimmäinen, pojille tarkoitettu kasvatuslaitos avattiin 1891 silloisen Tuusulan kunnan alueella. Tämän Koivula-nimisen laitoksen perustamisvaiheen rakennuskanta, johon nykyinen päärakennus sisältyi, suunniteltiin Yleisten rakennusten ylihallituksessa arkkitehti Florentin Granholmin johdolla ja toteutettiin 1888-1890. Laitosta täydennettiin tuntuvasti 1890-luvun lopun ja 1900-luvun alkuvuosien rakennusvaiheissa, joiden eräänä perusteluna oli paikkaluvun lisääminen 70:stä 100:aan. Näissä rakennusvaiheissa laitokseen lisättiin suurehko talousrakennus, joka sisälsi mm. juhla-, rukous- ja ruokailusalin sekä laulu- ja voimistelusalin, sekä johtajan ja muun henkilökunnan asuintaloja, työ- ja pajatiloja, navetan (nykyinen kurssikeskus). Arkkitehtuurisuunnittelusta huolehti Yleisten rakennusten ylihallitus. Koivulan kasvatuslaitos muutettiin 1927 Keravan nuorisovankilaksi ja rakennuksiin tehtiin runsaasti muutoksia. Näkyvin ilmaus laitoksen muuttuneesta luonteesta oli päärakennuksen taakse 1930-luvun alussa valmistunut sellisiipi. Laitoksen uudempaa rakennuskantaa edustaa 1960-luvun nuoriso-osasto, joka sijaitsee hieman erillään päälaitoksesta.
Keravan vankila
Helsingin Kaupunki. Kaupunginorkesteri
Kivistö, Kalevi
Alvar Aalto en arkitektur som förgyller vardagen
"Poliisitiedote. Henkirikos Alppilassa. Sunnuntaina 17.9. noin klo 16.30 surmattiin Porvoonkatu 21:ssä sijaitsevassa asunnossa helsinkiläinen nuorehko mies. Poliisi on ottanut kiinni teosta epäillyn, toisen nuorehkon helsinkiläismiehen. Henkirikosta tutkitaan murhana." (s. 25)
Tässä osoitteessa tapahtuvasta murhasta kirjan tapahtumat lähtevät liikkeelle.
contains event
sisältää tapahtuman
Timo Harjunpää
Ekebladin paviljonki / Ehrensvärd-museo
Ekebladin paviljonki oli Susisaaren suuren linnanpihan pääterakennus, joka ympäröiviä bastioneja korkeampana ja julkisivultaan taitteisena arvokkaasti sulki valeperspektiiviaukion ylälaidan. Paviljonki rakennettiin linnanpihan ensimmäisessä rakennusvaiheessa vuosina 1751-1756. Talo oli komendantin asuntona, kanslia- ja piirtämötiloina. Augustin Ehrensvärd asui rakennuksessa Viaporissa ollessaan. Ekebladin paviljongin takana oli vuosina 1761-1770 rakennettu korkea, nelikerroksinen Kenraalintalo. Rakennukset liittyivät toisiinsa Kenraalintalon matalien siipirakennusten välityksellä. Siipien väliin jäi pieneksi linnanpihaksi kutsuttu aukio. 1800-luvun alkupuolella Susisaaren linnanpiha oli kuten Ruotsin vallan aikanakin hallintoaukiona ja Ekebladin paviljonkiin oli sijoitettu Viaporin komendantin huoneisto, kanslia, kirjurit ja arkisto, varastoja sekä upseerikerho. 1842 uusittiin taloon peltikatto. 1846 tehtiin peruskorjaus, lattiat korjattiin, uunit muurattiin uudelleen ja maalattiin sisäseinät. Krimin sodan pommituksessa linnanpiha vaurioitui pahoin, pommituksen jälkeen vain viisi huonetta oli asuinkunnossa, muuten talon ikkunat, ovet ja savupiiput olivat hajalla ja puuosat palaneet. Korjaustöihin ryhdyttiin ripeästi, jo 1857 kolme huonetta holvattiin ja muutettiin ne asuinhuoneiksi. Paviljongin toinen puoli saatiin siten kunnostetuksi. Upseerien lisäksi rakennuksessa asui myös puutarhuri. Alakertaa käytettiin varastona. Paviljongin toinen puoli päätettiin kuitenkin purkaa korjauskelvottomana. 1880-luvulla tehtiin joka vuosi pieniä huoltokorjauksia: sisämaalausta paranneltiin ja tehtiin venetsialainen ikkuna ovineen, mutta toteutettiin myös isompia hankkeita, kuten korotettiin ulkoseiniä ja osaan taloa tehtiin uusi vesikatto. Vankileiriaikana rakennus oli Viaporin komendantin kenraali Kivekkään yksityisasuntona. 1920-luvun alussa Ekebladin paviljonkiin sisustettiin Viaporin ruotsalaisajasta kertova Ehrensvärd-museo, jota edelleen ylläpitää vuonna 1921 perustettu Samfundet Ehrensvärd - Ehrensvärd-Seura ry. Ulkoseinät rapattiin ja maalattiin keltaisiksi lukuun ottamatta päätyseinää, joka rapattiin vasta vuonna 1951. Muutostöitä rakennuksen kunnostamiseksi tehtiin 1920- ja 30-luvuilla - toisaalta tavoitteena oli myös ruotsalaisaikaisen asun palauttaminen. Suomenlinnan 200-vuotisjuhlia varten tehtiin intendentti Lars Petterssonin johdolla entisöintitöitä. Bastioni Höpkenin ampumatasanteelta purettiin 1950-luvulla puinen venäläisaikainen kuisti ja 1960-luvulla kaadettiin siellä sangen runsaina kasvaneet sireenipensaat. 1980-luvulla rakennettiin kellariin museolle diaesityshuone ja maantasokerrokseen yleisöwc:t. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 21 Komendantin talo Vuonna 1929 rakennusnumero B III 62 Rakennuksesta on myös käytetty nimeä Komendantin talo Lähteet: KrA Ö 1-17 18 20 25 27a 65 66 V 2 12 13 17 84 116 123 128 152 155 184 366 375. MV SL MTT Asiakirja-arkisto. MV SL Rakhist Saarikangas, Kirsi, 1985. Komendantintalo B 40. Rakhist Saarikangas, Kirsi, 1985. Susisaaren linnanpiha. MV SL VIK B 539 735 748-767 873 876-880 1263 1838 1839 1880 1881. VA VSA 14308 14294 14555 14905 14984 15227 15242 15798 15873 17038 17044. Kuva: MV SL VIK B 742 vuodelta 1846.
68-Kannelmäki, ja peilin luona pieni poika seisoi, harjanvartta kuin kitaraa rämpytti. Raukka riemusta sekaisin
"--Mutta mikä säilyttää värinsä,/ elleivät punainen kortti, carte rouge,/ suolojen sulaessa jäähtyvät liuokset./ Mikä muu säilyttää, ei menetä -/ jos eivät varhaisin elämys, liikenteen aromi -/ isovanhempieni Mechelininkadulla,/ päivien kuulemat ja tallettamat sanat,/ jos niitä ei päästetä lähtemään.--" (Runosta 'Pigmentit', s. 52)
Leineperin eli Fredriksforsin ruukinmiljöö on yhtenäisenä säilynyt alue, johon sisältyvät lähes kaikki suomalaisille rautaruukeille tyypilliset rakennukset ja rakenteet. Teollisuushistoriallisesti Leineperi on yksi maamme mielenkiintoisimmista ruukinalueista monipuolisen rakennuskantansa ansiosta ja restauroituna se antaa selkeän kuvan ruukkien historiallisesta ympäristöstä. Ruukinalueelle johtaa lännestä peltoaukean yli puukujanne. Ruukinalueen rungon muodostaa Kokemäenjokeen laskeva Kullaanjoki ja siinä oleva koski patoineen. Padon alapuolella sijaitsevat keskeiset tuotantorakennukset, masuuni ja sahaksi muutettu kankirautavasarapaja. Pajan punatiilinen osa on 1860-luvulta, kuonatiilinen laajennusosa vuodelta 1883. Leineperin masuuni on yksi neljästä maassamme ehjänä säilyneestä masuunista ja se on masuunityyppinsä ainoa edustaja. Multahirsirakenteisen masuunin alaosa on rakennettu 1826 ja sitä on korotettu 1861. Ruukinkartano ja seppien asunnot ovat ryhmittyneet kahteen riviin suoran ruukinkadun molemmin puolin Kullaanjoen etelärannalle. Kaikki rakennukset on tehty ilmeisesti 1860-luvun jälkipuoliskolla. Puiston ympäröimä päärakennus on tyyliltään uusklassistinen. Työväenasuntojen tuntumassa on samoin 1860-luvulta peräisin oleva tiilinavetta ja samanikäinen suuri savesta ja tiilestä tehty leivintupa, ns. Savipakari. Fredriksforsin muista talousrakennuksista on kulttuurihistoriallisesti merkittävin masuunin vieressä sijaitseva kolmikerroksinen tiilinen viljamakasiini, jonka on 1824 suunnitellut Intendentinkonttorissa arkkitehti C. Bassi. Ruukinpadon yhteydessä oleva kolmiaukkoinen kiviholvisilta on 1860-luvulta. Pohjoisrannalla sillan kupeessa oleva ns. Pehtorin talo on rakennettu aikaisemmin kaksikerroksisen konttorirakennuksen paikalle noin 1915. Vasarapajan vieressä oleva hirsinen rauta-aitta lienee 1800-luvun keskivaiheilta. Kansakoulu on valmistunut 1888. Leineperin monivaiheisesta sahahistoriasta on muistomerkkinä kankivasarapaja, joka on muutettu sahaksi 1920. Juurakoin tuettu välipohja, turbiinikammio vesikouruineen, kattolyhty ja päätyjen ikkunat ovat tuolta ajalta. Ruukin alueen restaurointitöiden yhteydessä sahan aikaiset rakenteet on säilytetty. Sahassa on säilynyt arvokas laitteisto. Teollisuushistoriallinen kerroksisuus ja laitteistojen säilyneisyys tekevät rakennuksesta myös sahamuistomerkin.
Majuri Berndt Johan Hastfer perusti Fredriksforsin ruukin Leinebergin tilan maille 1771. Samana vuonna valmistui kaksi erillistä vasarapajaa noin puolen kilometrin etäisyydelle toisistaan. Hastfer sai 1781 luvan perustaa toisen ruukin Fredriksforsista noin 2,5 km länteen saman joen alajuoksulle. Solakoskeen perustetusta uudesta ruukista käytettiin nimeä Fredriksberg ja Solla. Fredriksbergin alueella ei ole jäljellä ruukin aikaisia rakennuksia. Leineperi tunnetaan sahanpaikkana jo 1630-luvulla, jolloin Anolan kartano käytti sen koskessa sahamyllyä. 1700-luvulla Sahakoskessa toimi talonpoikainen kotitarvesaha ja -mylly. 1781 perustettu Leineperin eli Fredriksforsin ruukki rakennutti oman sahansa 1782. Ruukinkartano maaomaisuuksineen siirtyi 1877 Antti Ahlströmille, jonka toimesta nippuvasarapaja muutettiin vesisahaksi 1880. Sen toiminta vientisahana päättyi 1892. Raudanvalmistus päättyi 1908. Entinen kankivasarapaja toimi kotitarvesahana 1920-1962. Paja restauroitiin sahakäyttöä kuvaavaan vaiheeseen. Leineperin koulu rakennettiin Ahlströmin toimesta. Ruukin ydinalueen rakennukset restauroitiin 1990-luvulla, jonka jälkeen alue on ollut matkailukäytössä.
Leineperin ruukki ja yhdyskunta
Kuinka kauan kestää ennen kuin uusi CD- ja DVD-levy on lainattavissa Helmet-kirjastossa? Entä milloin uusi kirja on lainattavissa? Tähän ei ole yhtä ainoaa vastausta. Aineiston käsittelyajat vaihtelevat. HelMet-kirjastot ovat hallinnollisesti neljä (Helsinki, Espoo, Vantaa, Kauniainen) eri kirjastoa, joilla on kullakin omat menetelmänsä. Vastaamme tässä vain Helsingin osalta. Kirjojen yms. julkaisussa syksy ja kevät ovat ruuhkaisinta aikaa, jolloin käsittelyajat voivat venyä. Kysytyimpiä nimekkeitä pyritään käsittelemään nopeammin kuin vähemmän kysyttyjä. Käsittelyyn menee suomenkielisillä kirjoilla 2-3 viikkoa. Vieraskielisillä enemmän. Musiikkiaineisto käsittely vaihtelee enemmän. Nopeimmat tulevat vajaassa viikossa, mutta keskiarvo on noin kuusi viikkoa. Elokuvien käsittelyyn menee myös pari viikkoa, mutta elokuvien osalta olemme lapsipuolen asemassa. Kirjastot eivät saa elokuvia samaan aikaan kuin kaupat, vaan saamme usein lainausoikeudet kuukausien viiveellä. Täytyy myös muistaa, että Helsinki hankkii yleisistä kirjastoista eniten aineistoa koko maassa, esimerkiksi vuonna 2005 yhteensä 123 237 kappaletta ja 27 064 nimekettä. Lähde: Hankinta- ja luettelointitoimisto, Helsingin kaupunginkirjasto
Taideteollisen korkeakoulun opiskelijat suunnittelivat kirkollisia tekstiileitä ja esineitä Mustasaaren leirikeskuksen kappeliin 2004-2005.
Ruutikellari A31
Väliseinällä kahteen osaan jaettu, tynnyriholvattu ruutikellari rakennettiin vuonna 1876 patteri 4:n käyttöruutikellariksi. Rakennus peitettiin maalla samana vuonna. Rakennuksen ulkoseinät ovat harmaakiveä, pitkittäinen väliseinä ja holvit sen sijaan tiiltä. Vuonna 1888 kellarin maapeitettä vahvistettiin ja se peitettiin turpeella. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero Ruutikellari 12. Lähteet: MV SL VIK A 195-231,290-296 MV SL Rakhist.Brännback,Ebba 1978 Kustaanmiekan länsirannan patterit . MV SL Hist Rosén ,Helena 1985 Suomenlinnan linnoitusmaisema.
Aro, Tuuve
Töölön perukoiden pakkilaatikoin sisustetusta poikamiesboksista alkaa seikkailu, jonka alati yllätyksellisenä oppaana toimii maisteri Joosef Huttunen – "lapsi, hullu, narri, petkuttaja ja maailman ihanin mies".
Suur-Jämsän empiretalot (Honkanen)
Kuulin, että Herttoniemen Kartanonpuistoon on istutettu puita paikalle, jossa Anjalanliiton miehet tapasivat muinoin salaa, ja että paikalla olisi joskus ollut kylttikin ko. asiasta. Itse en ole paikkaa löytänyt. Miten on asian laita? iGS-toimitus kääntyi kysymyksesi kanssa Helsingin kaupunginmuseon asiantuntijoiden puoleen, josta vastattiin seuraavasti: Herttoniemen kartanon puistossa oli noin 1980-2002 seuraavansisältöinen muistolaatta: Tällä paikalla pitivät Anjalanliiton miehet salaisen kokouksen 1700-luvun lopulla. Muistoksi siitä istutettiin 1820-luvulla tähän 12 puuta kehässä ja yksi puu keskelle. Vuoden 1916 myrskyssä osa puista kaatui. Herttoniemen museo På denna plats höllo Anjalaförbundets män ett hemlig möte på 1780-talet. Till minne av mötet planterades senare under C-O Cronstedts tid före 1820 en ring av 12 lindar och ett trettonde träd i mitten. År 1916 föll en del träd omkull i stormen. Hertonäs museum Laatta poistettiin vuonna 2002 paikoiltaan Herttoniemen kartanomuseon puistosta, missä se oli noin 20 vuoden ajan. Laatan muistaa sijainneen paikallaan tässä aikahaarukassa muun muassa asianajaja Juha Matti Haarti Helsingistä. Herttoniemen kartanon museon intendentin Sigbrit Backmanin toivomuksesta laatta poistettiin kesällä 2002, koska hänen mukaansa laatassa kerrottu tieto ei pidä paikkaansa. Rakennusviraston viherosaston kartanovastaava Tuuli Ylikotila otti laatan talteen ja luovutti sen Helsingin kaupunginmuseon tutkija Jaakko Ojanteelle museoon tallennettavaksi 28. 5. 2003. Kaupunginmuseon kanta on siis ettei Herttoniemen kartanolla ja Anjalan liitolla ole mitään tekemistä keskenään. Asiasta on kuitenkin kiistelty 1990-luvun puolivälissä, ja kaupunginmuseo on tehnyt 1994 sitä koskevan selvityksen. Myös Ilta-Sanomista 31.1.1994 löytyy Timo Kilven kyseistä kiistaa koskeva artikkeli.
Keidas kivikaupungin sydämessä-artikkeli
Uimastadion
Miksi slangi aina yhdistetään Kallioon? Sehän vasta liitettiin vuosisadan vaihteessa stadiin. Nim. Yks heebe rööperistä kysyy Ehkä Kallio tosiaan mainitaan Rööperiä useammin stadin slangin syntymäpaikkana. Syynä voisi olla stadin slangin syntyhistoria, joka liittyi teollistumiseen ja muuttoliikkeeseen 1800-luvun loppupuolella. Muuttoliike oli erityisen voimakasta juuri Pitkänsillan pohjoispuolelle. Nopeasti kasvaneet suomalais-ruotsalaiset yhteisöt loivat edellytykset stadin slangin syntymiselle, slangi yhdisti saman korttelin suomen- ja ruotsinkielisiä yhdeksi sakiksi. Heikki Paunonen toteaa näin: "Stadin slangi ei olisi myöskään voinut syntyä muualla kuin Helsingin työläiskortteleissa. Vain täällä kieliryhmien rajat eivät nousseet korkeiksi. Sen sijaan Pitkänsillan eteläpuolella, Krunikassa ja Töölössä, suomen- ja ruotsinkieliset pojat kävivät kiivasta kielitaistelua keskenään. Heidän keskuudessaan ei ollut samanlaisia suomalais-ruotsalaisia poikajoukkoja kuin Pitkänsillan pohjoispuolella." Mutta kyllä Rööperin slangikin on kuuluisaa - väkeä oli vain vähemmän ja liikkuvuus pienempää. Kannattaa tutustua erinomaisiin slangi-sivuihin, Slangi.nettiin!
Merimiehenkatu 18
Bulevardi 7
Nordin, Reino
Petkeleen asuinalue, jonka arkkitehti Alvar Aalto on suunnitellut 1950-luvulla Summan paperitehtaan johtajistolle ja työväestölle, on modernin asuntosuunnittelun korkeatasoinen edustaja. Alueen asemakaava ja rakennusten julkisivut ovat säilyneet hyvin rakennusaikaisessa asussaan. Petkeleen asuinalueet sijaitsevat metsäisessä ympäristössä Summan paperitehtaalle johtavan tien varressa Petkelvuoren rinteessä, varsinaisen tehdasalueen koillispuolella. Työväen asuntoalue, Puu-Petkele, muodostuu kahdeksastatoista puurakenteisesta kahden perheen talosta, jotka on sijoitettu kiinni tielinjaan ja yhdistetty toisiinsa aidoilla. Aidat jatkavat rakennusten katujulkisivun paneeliaihetta. Puu-Petkeleeseen kuuluu myös kolmen auton talli. Puu-Petkeleen länsipuolella on kolme paperitehtaan virkailijoiden huvilamaista valkeaksi rapattua ja tummalla laudoituksella elävöitettyä asuinrakennusta. Huviloiden pihapuistikot jatkuvat luontevasti ympäröivään metsäpuistoon.
Enso-Gutzeit Oy rakensi Summan sanomalehtipaperitehtaan 1953-1955 vehkalahdelle liikenneyhteyksien kannalta keskeiselle paikalle Haminan ja Kotkan satamien väliin. Se oli toisen maailmansodan jälkeen ensimmäinen puuteollisuuden suurhanke. Valtaosa tehtaan asuinalueen taloista on myöhemmin myyty yksityisomistukseen.
Petkeleen asuinalueet
"Rautavaara välitti ihmisistä. Hän viihtyi parhaiten oloissa, joissa jokainen kuulija oli yksilönä läsnä ja tavoitettavissa. Hän pystyi hiljentämään monisatapäisen yleisönsä runollisilla lauluillaan. Tästä yhtenä esimerkkinä oli hänen suosionsa harjannostajaisten vetäjänä." (s 47)
Tapio Rautavaaran asui Oulunkylässä lähes koko ikänsä.
Sotkapatsas Töölön kirjaston takana? Sibeliuksenpuistossa sijaitsevan patsaan nimi on Ilmatar ja sotka. Teoksen tekijä on kuvanvaistäjä Aarre Aaltonen (1889 - 1980). Se valmistui vuonna 1946. Helsingin kaupungin taidemuseon sivuilla kerrotaan patsaasta näin: Leo ja Regina Wainstainin säätiö järjesti 1939 kilpailun, jolla haettiin Helsinkiin Kalevala-aiheista veistosta. Aarre Aaltonen voitti kilpailun ehdotuksellaan Ilmatar ja sotka, ja pronssinen veistos päätettiin sijoittaa nykyiseen Sibeliuspuistoon. Veistos paljastettiin 1946. Veistoksen aihe on Kalevalan luomismyytistä. Ilmatar ilman henki on tullut raskaaksi myrskystä ja merestä ja odottaa Väinämöistä. Odottava Ilmatar kelluu meren aalloilla 700 vuotta kunnes sotka asettuu luodoksi luulemalleen Ilmattaren polvelle, munii 7 munaa ja alkaa hautoa. Haudonnasta syntyvä kuumuus saa Ilmattaren ravistamaan polveaan, jolloin munat vierähtävät rikki ja niistä syntyvät maailman elementit maa, taivas, aurinko, kuu jne. Aaltosen tekemä veistos on kiinnostava yhdistelmä kansainvälistä art deco -henkistä muotoajattelua ja kansallista eeppistä aihetta. Veistoksen hahmo tuo helposti mieleen myös klassisen mytologian Leda ja Joutsen -aiheen tulkinnat maalaus- ja veistotaiteessa. Veistoksen jalusta on Vehmaan punaista graniittia. Jalustaan on kaiverrettu lainaukset Kalevalan ensimmäisestä, Ilmatarta ja sotkaa kuvaavasta runosta.
"Itse en lainkaan usko, että samppanja pelasti henkeni, sillä kun se hetki sitten aikanaan tuli, oli isän kyydittävä äitiä koko iltapäivä edestakaisin kuoppaista Pääskylänkatua Söörnäisissä, jotta poltteet ylimalkaan lähtisivät käyntiin. (s. 23)
Henrik Tikkasen syntymän vauhdittaminen tapahtui Pääskylänkadulla.
Erkylän kartano puistoineen on yksi 1800-luvun puolivälin merkittävimmistä kartanoarkkitehtuurin edustajista maassamme. Erkylän kartanon päärakennus piharakennuksineen sijaitsee viljelysmaisemasta kohoavalla, reheviä lehtipuita kasvavalla kumpareella. Kartanon Erkylänjärveä kohti laskeva puisto ja ympäröivät pellot muodostavat laajan, yhtenäisen maiseman kartanon ympärille. Kartanon pihaan johtaa vanha koivukuja. Kartanon puistossa on muistokivellä varustettu neljän saksalaissotilaan hauta. Kartanon kaksikerroksinen, hyvin vaaleaksi rapattu päärakennus on arkkitehti A.F. Granstedtin 1840-luvulla suunnittelema. Päärakennuksen arkkitehtuurille on luonteenomaista tuona aikana suositut uudet elementit kuten suuret pyörökaari-ikkunat, vahvasti ulkonevat risaliitit ja kevyt, konsolien varaan rakentuva räystäs. Kartanon päärakennuksen eteläpuolella on talouspiha, jossa on työväen asuinrakennus 1840-luvulta ja 1850 rakennettu talli. Viljelyksille johtavan tien varrella on niin ikään A.F. Granstedtin suunnittelemia, uusgoottilaisia piirteitä omaavia talousrakennuksia, joista merkittävin on entinen viljamakasiini. Pohjoisrannalla oleva kivinavetta on rakennettu 1845. Kartanomiljööseen kuuluu myös järven toisella puolella oleva Hautaniemi, jossa on paroni Carl Munckin hauta. Järven etelärannalla on alustalaisten lapsia varten 1840-luvulla rakennettu Eskon koulu ja kartanon entinen torppa, Saarentausta.
Erkylän kartanon kantatilana pidetään Apolan ratsutilaa, jonka omistajat ovat tiedossa 1540-luvulta alkaen. Suurtilaksi Erkylän Apola kehittyi 1700-luvun loppupuolella. Monista omistajasuvuista ja omistajista kartanon nykyisen rakennuskannan kannalta merkittävin on kenraali, Helsingin yliopiston sijaiskansleri, Johan Reinhold Munck (1795-1865), joka rakennutti nykyisen päärakennuksen. Sen suunnitteluvaiheeseen liittyy kaksi arkkitehtinimeä. Ensimmäisen suunnitelman teki 1845 A.F. Granstedt samanaikaisesti goottilaiskoristeisen tallirakennuksen kanssa. Arkkitehti Robert von Kraemer teki klassillisemman ehdotuksensa 1846. Lopullinen, rakennuttajan 1846 hyväksymä suunnitelma, joka tietyin piirtein nojaa Kraemerin esittämään volyymiin, on A.F. Granstedtin. Granstedt myös valvoi rakennuksen yksityiskohtien toteuttamista. Viljamakasiini valmistui 1850. Päärakennusta ympäröivä laaja englantilainen puisto istutettiin 1850-luvulla. Erkylässä käytiin saksalaisten ja punaisten välillä taistelu 21.4.1918, jossa kaatui neljä saksalaista. Heidät haudattiin kartanon puistoon. Kartanon omistaja rakennutti Erkylänjärven rannalla sijaitsevan sveitsiläistyylisen Eskon koulun 1857 alustalaistensa lapsia varten ja ylläpiti opetusta Suomen ensimmäisessä kansakoulussa vuosikymmenien ajan. Erkylänjärven etelärannalla olevan Saarentaustan, kartanon entisen torpan, pitkä talonpoikaistyyppinen päärakennus rakennettiin vanhimmilta osiltaan 1789.
Erkylän kartano
Leposaari
Muistelmateoksessaan taidemaalari, graafikko Inari Krohn kertoo lapsuusajoistaan.
Nahkatakki tulee Suomeen Raivion matkassa. Sen piti pysyä Liimataisen päällä kunnes Pennanen hakee sen, mutta vaatekappale ottaa jalat alleen. Jalat kuuluvat Virtaselle.
Bulevardi 18-20
Kleinehin huvila
Bergroth, Zaida
restaurering
restoration
entistäminen
Liisankatu 25
Mikonkatu 8
"Kononen istui aluksi sivummalle seuraamaan tilannetta tuopin takaa. Hän silmäili tiskiltä nappaamaansa ravintoloiden mainoslehdykkää. Siinä oli yllättäen artikkeli myös Kolmesta Liisasta. Jutussa väitettiin, että ennen sotia kapakan nimi oli Kairo. Ei pidä paikkaansa. Kononen oli itse käynyt täällä ennen lukemattomia sotia. Ruanda, Jugoslavia, Persianlahti, Afganistan, Eritrea, Jom Kippur, Vietnam. Nimi oli joka kerran Kolme Liisaa."
Sais Sörkkaan viel tsöraa, sinne skuru kyllä föraa. Tai vislaa vois issikan tsärran.
Yrjönkulma, ravintola
Tässä osoitteessa asuu Kytöniemien 4-henkinen perhe.
Hangon Itäsatama on yksi Suomenlahden merkittävimmistä huvivenesatamista. Itäsatama laitureineen ja makasiineineen on rakennettu 1800-luvun lopulla suojaiseen Itälahden (Östra Viken) poukamaan Hangon kaupungin perustamisen aikoihin. Punaiset, yhtä lukuunottamatta puurakenteiset satamamakasiinit rajaavat Itäsataman pohjoisrantaa. 14 alueella alunperin sijainneesta 19:sta satamamakasiinista on säilynyt. Vaalea, kaartuvalinjainen Hangö Segelförening rf:n funkispaviljonki 1930-luvulta on tärkeä osa satamamaisemaa, jota kaupungin perustamisen ajoilta olevat puutalokorttelit rajaavat satama-alueen koilliskulmalla. Länsirannalla oleva Oy Granit Ab:n entinen kivihiomo on ollut yksi Suomen kiviteollisuuden merkittävimmistä edustajista.
Ennen Hangon kaupungin perustamista 1874 Itälahden rannalla sijaitsi pieni kalasatama. Itäsatama rakennettiin kaupunkilaisten tarpeisiin ulkomaansataman rinnalle heti kaupungin perustamisen jälkeen. Toteutuneen suunnitelman laati 1875 ratainsinööri P.E. Böcker. Rantamakasiinit sijoitettiin kahteen suoraan riviin ja joka kolmannen väliin jätettiin palokuja. Rivien väliin jääneelle Makasiininkadullle vedettiin ratakiskot. Valtio rakennutti Telakanniemen, nykyisen Tehtaanniemen (Varsudden, nyk. Fabriksuuden) laitaan 1879 laiturin Böckerin suunnitelman mukaan ja venesataman 1880. Hangö Segelförening rf:n paviljonki valmistui 1938. Paviljongin suunnitteli arkkitehti Bertel Liljeqvist ja sen rakentaminen toteutettiin osittain alueen yrityksiltä ja yksityishenkilöiltä saaduilla lahjoituksilla. Rantakadun puutalokorttelit olivat jo kaupungin ensimmäisessä asemakaavassa 1874 ja 1878 asemakaavassa ja pääosa asuintaloista on rakennettu samoihin aikoihin. Nykyisen sataman länsipuolella sijaitsevasta Kuningatarvuorelta (Drottningberget) hakattiin kiveä 1700-luvun lopulla Hangon linnoituksen tarpeisiin ja myöhemmin katu- ja rakennuskiveä mm. satamalaitteiden tarpeisiin. Hangon edustalla kolmella saarella sijainneet Hangon 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun linnoitukset tuhottiin räjäyttämällä ja purettiin lopullisesti Krimin sodan aikana. Kuningatarvuorelta purettiin kaikki tuonaikaiset noin 60 rakennusta. Vuonna 1886 perustetusta Ab Granitista tuli alansa johtava yritys Suomessa. Yhtiö perustettiin lähinnä tyydyttämään pääkaupungin kasvanutta rakennustarpeiden kysyntää. Toisen maailmansodan jälkeen tiloissa toimi Suomen Väriteollisuus Oy. Tilat kunnostettiin 1980-1982 puolustusministeriön käyttöön, jonka hallinnassa rakennukset olivat vuoden 2002 loppuun saakka. Itäsataman kivihiomon vanhimman eli keskiosan suunnitteli arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjerna. Rakennusta on jatkettu tiiliosilla 1903 ja 1928.
Hangon Itäsatama
Mannerheimintie 4
Fakta
Tunnetun kirkonrakentaja Matti Åkerblomin rakentama 1780-luvun ristikirkko, pappila sekä Teiskolan kartano talouskeskuksineen muodostavat pienimuotoisen, vesistöjen tarjoamien kulkuyhteyksien varaan rakentuneen kulttuurimaiseman kiinnekohdat. Teiskolan ja Koveron vanhojen kylien muodostamaan kulttuurimaisemaan Kirkkojärven rannalla kuuluu mäen harjanteella oleva puukirkko tapuleineen, pappila Salonsaaressa ja Teiskolan kartano sekä maisemaa mukaileva maantienlinja kivisiltoineen. Varsinaista tiiviisti rakennettua kirkonkylää Teiskoon ei ole koskaan syntynyt. Kirkonseudun maatilat ovat olleet suuria. Teiskon sisäviisteisessä ristikirkossa on jyrkkälappeinen aumattu paanukatto ja ristivarsien päissä pienet eteisrakennukset. Valoisan sisätilan holvaukseen liittyy laakea välikattokupoli. Kirkossa oleva vanhempi saarnastuoli on 1600-luvulta. Kirkon vieressä on tanakka barokkitapuli sipulikupoleineen. Sen vieressä on Kuljun kylälle kuulunut hirsinen hautakappeli vuodelta 1825. Viime sotien sankarivainajille pystytetty, Kurun mustasta graniitista tehty ristiin päättyvä sankaripatsas on arkkitehti Bertel Strömmerin piirtämä 1951. Kaksikerroksinen pappila, 1920-luvun klassismin piirteitä omaava kookas puurakennus sijaitsee kirkon länsipuolella Kirkkojärven Salonsaaressa, joka on muodostettu kannaksella niemeksi pappilan rakentamisen yhteydessä 1925. Teiskolansalmen yli johtavan holvatun kivisillan läheisyydessä on Teiskon edellisten kirkkojen paikalla Kirkkojärveen pistävällä Myllyniemellä muistokivi: "Teiskon kirkon paikka, 1621, 1669-1787. Jumalan nimi on vahva linna. Hic stetit templum primum Teiskoense. Salus a Deo nostro est sedente in throne et agno". Teiskolan kartanon rakennukset Teiskolansalmen pohjoisenpuoleisessa niemessä muodostavat tiiviin ryhmän. Puistossa oleva kaksikerroksinen päärakennus "Harmaa" on 1800-luvun alkupuoliskolta, mutta sen ulkoasu 1800-luvun lopulta. Talousrakennukset ja työväen asuinrakennukset 1800-luvun jälkipuolelta ovat tien pohjoispuolella omana ryhmänään.
Teiskolan kylä mainittiin kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1540. Messukylän kappeliksi 1636 perustettu Teiskon seurakunta itsenäistyi 1905 ja liitettiin 1972 Tampereen kaupunkiin. Teiskon ensimmäinen kirkko sijaitsi aivan lähellä kartanon nykyistä paikkaa Myllyniemessä. Rakennusmestari Matti Åkerblomin johdolla rakennettu nykyinen kirkko valmistui 1788 ja kellotapuli 1798. Kirkon ikkunat saivat nykyisen mallinsa 1842 Erkki Kuorikosken johdolla tehdyssä korjauksessa. Kirkkoa uudistettiin arkkitehti Josef Stenbäckin laatiman suunnitelman mukaan 1906, jolloin välikatto ponttilaudoitettiin. Penkit ja alttarilaite valmistuivat myös tuohon aikaan. Kirkkoa kunnostettiin 1960-luvun alussa. Hautausmaa otettiin käyttöön 1787 ja kirkkomaan moneen otteeseen jatketun kivimuurin vanhin osa valmistui 1825. Teiskolan kartano muodostettiin neljästä Wolmar von Slippenbachille lahjoitetusta tilasta 1680-luvulla. Säterivapautta kartano nautti 1663-1683, minkä jälkeen se ostettiin säteriratsutilaksi ja perinnöksi 1757. Teiskolan omistivat 1700-luvulla vapaaherra H.H. Boije ja asessori G. Ahlman, kumpikin Hatanpään kartanon isäntiä. Usein omistajaa vaihtanut kartano päätyi 1794 Tammelander-suvulle. Luutnantti Tammelander alkoi heti rakennuttaa tilalle uutta, kartanon nykyistä päärakennusta, jonka suunnitteli mahdollisesti turkulainen maanmittari J.G. Sacklén. Päärakennus valmistui vuosien 1806 ja 1810 välillä. 1918 lisätyn uuden keittiösiiven suunnitteli arkkitehti Birger Federley. Teiskolansalmen ylittävää, 1894 valmistunutta kivisiltaa levennettiin betonikannella 1990-luvulla. Sillan kupeessa sijaitseva kartanon venekatos on 1800-luvun loppupuolelta ja pitäjänmakasiini vuodelta 1824.
Teiskolan kulttuurimaisema
Mechelininkatu
Vicke Pettersson: Kaksi tarinaa vanhoilta ajoilta. Kun häpeäpaalua ja raipparangaistusta käytettiin Helsingissä.
Teos kuvaa Suomenlinnan lasten elämää 1920- ja 1930-luvuilla. Sisältää tuona aikana lapsuutensa Suomenlinnassa viettäneiden omakohtaisia tarinoita.
"Ei se koti oikeastaan suuri ollut. Meidän perheellä, isällä, äidillä, Leenalla ja minulla, oli vain yksi huone asuttavana." (s. 8)
Lapsuutensa ensimmäiset vuodet taiteilija asui Katajanokan Kauppiaankadulla Krohnin suvun omistamassa isossa asunnossa.
Mannerheimintie 59:n ja 108:n kohdalla on kadun varrella kuin portin pylväät ja niiden vieressä pienemmät kivitolpat. Onko tässä ollut tullinpuomi, ja mikä virka on ollut niillä pikkutolpilla? Entä onko tulli alkuperäisellä kohdalla, ja kulkiko Läntinen viertotie samalla kohdalla? Portin pylväissä on seuraava teksti: Helsingin läntinen eli Espoon tulli sijaitsi tässä paikassa, jossa kaupunginraja kulki vuoteen 1906 asti. Tulli nimettiin paikan mukaan Töölön tulliksi. Kaupungin ensimmäinen tulli oli 1640-luvulta 1820-luvulle nykyisen Etelä-Esplanadin ja Fabianinkadun kulmassa. Sieltä tulliportti siirrettiin Mannerheimintielle Aleksanterinkadun länsipään kohdalle. 1830-luvulla portti pystytettiin nykyisen Arkadiankadun kohdalle, josta se siirrettiin 1900-luvun alussa tälle paikalle. Helsingin kaupunginmuseon Kulttuuriympäristöyksiköstä arvellaan vanhojen valokuvien perusteella, että erikokoisilla kivipylväillä on ikään kuin ohjailtu liikennettä. Suurien pylväiden välistä on ohjattu kulkemaan ajoneuvoliikennettä eli esimerkiksi hevoskärryt kuormineen. Kun niiden välinen portti tai puomi on ollut kiinni, pienet pylväät niiden sivuilla ovat estäneet ajoneuvojen kulun tullin ohi piennarta pitkin, mutta jalankulkijat ovat niiden vieritse päässeet tullin ohi portin ollessa suljettunakin. Portin pilarit ovat periaatteessa alkuperäisellä paikallaan, mutta niitä on voitu siirtää kadun leventämisen yhteydessä. Läntinen Viertotie on sijainnut samalla kohdalla kuin nykyinen Mannerheimintie. Lähde: http://www.hel.fi/kaumuseo/
"Vaimoni löysin luonnollisesti Kulosaaresta. Rikollinen palaa rikospaikalle, sukupolvesta toiseen." (s. 92)
Minkä takia Helsingin Kaupunginteatterin pienen näyttämön penkkirivien numerointi on ihan sekaisin? Kaupunginteatterin tiedottaja kertoi meille, että paikkanumeroinnin "sekavuus" (esimerkiksi ensimmäisellä rivillä paikat 14 ja 29 ovat vierekkäin) johtuu katsomon muunneltavuudesta. Katsomoa on mahdollista levittää niin, että ensimmäisen viiden rivin keskelle tulee lisäpaikkoja. Näiden paikkojen numeroinnin vuoksi paikkanumerointi hyppää katsomon ollessa "normaalikoossa" lisäpaikkojen yli.
"Olen itsekin nukahtanut varmaan, sillä havahdun, kun kuulen, miten raitiovaunu kääntyy kulmassa. Se kitisee, kun pääsee Porthanin mäkeä ylös. Siitä se menee ja jatkaa kulkuaan. Vaikka eihän se yöllä kulje? Menee silti, vinkuu, itkee, valittaa. Jos menisin akkunaan ja kurkottaisin, voisin nähdä miten sähkö lyö kipinää ja heittää valokaaren taivaalle." (s. 117)
Salpalinja (Jauhiala)
Päivärinteen parantola
Korkeavuorenkatu 27
Pihlajasaari
Kälviän kirkonkylän raitin komea kellotapuli, kruununmakasiini sekä kirkonkylän muu rakennuskanta talonpoikaistaloineen kuvastaa keskipohjalaisen vauraan maatalouspitäjän kehitystä 1800-luvun alusta 1900-luvun alkupuolelle. Nimismiehen talo kirkon lähellä on naisasialiikkeen merkkihahmon Lucina Hagmanin synnyinkoti. Kälviän kirkonkylän asutus on sijoittunut kylän läpi virtaavan Kälviänjoen läheisyyteen. Jokivarteen 1905 rakennettu tasavartinen ja ulkoviisteinen uusgootikkana piirteitä omaava puukirkko on kylän keskeisellä paikalla. Katon harjalla kohoaa kahdeksankulmainen torni. Kirkkopihalla on lisäksi kellotapuli, muutamia vanhoja hautamuistomerkkejä, sankarivainajien muistomerkit sekä 1970-luvun seurakuntatalo. Hautausmaa hautakappeli-paarihuoneineen sijaitsee kylätien eteläpuolella. Raitin varrella, kirkonkylän maisemallisena päätteenä oleva kellotapuli kuuluu 1700-lopun komeimpiin esimerkkeihin siitä, kuinka kiviarkkitehtuurin muotokieltä sovitettiin perinteiseen hirsirakentamiseen. Barokkiklassillinen kellotapuli on koristettu pilasterein, palkistoin ja päätykolmioaihein ja sitä kattaa kupoli. Tapuli muistuttaa Tukholman Adolf Fredrikin kirkon keskitornia, joka on ollut Jakob Rijfin piirustuksille läheisin esikuva. Tapulista vähän matkan päässä oleva hirsirakenteinen kruununmakasiini on vuodelta 1844. Taajaman maisemaa rikastavat useat jokivartta reunustavilla mäkialueilla ja jokivarressa sijaitsevat maatilojen talouskeskukset vanhoine pohjalaistaloineen. Taloryhmissä on talousrakennusten lisäksi yhdestä kolmeen päärakennusta pääasiassa 1800-luvulta. Joen etelärannan Siirilässä on kaksi pihapiiriä. Jokivarressa on Suutarinmäen rakennusryhmä, johon kuuluu kaksi päärakennusta ja ulkorakennuksia. Suutarinmäen kohdalta joen yli johtavan tien varrella on Näsin talo. Kirkon naapurissa joenrannassa on Hyyppä. Se on Kälviän vanhoja kantatiloja, jonka paikalla on ollut asutusta 1500-luvulta lähtien. Pienempi Hyypän pihapiirin päärakennuksista vuodelta 1800 on nimismiehen talo, joka on mm. opettajana, kansanedustajana ja Martta-järjestön perustajana toimineen Lucina Hagmanin syntymäkoti. Joen pohjoispuolen mäkialueella on Kriksinmäen pihapiiri. Pitkä koivukujanne johtaa pihapiiriin, jossa ulkorakennusten lisäksi on kaksi puolitoistakerroksista päärakennusta.
Kälviän jokivarren asutus vakiintui 1500-luvun loppupuolella. Kälviä itsenäistyi Kaarlepyystä (Kokkola) omaksi pitäjäkseen 1639. 1600-luvulla Kälviän taloluku pysytteli 30 talon tienoilla, 1737 pitäjässä oli 33 taloa ja 1830 44 taloa. Kälviän ensimmäinen kirkko rakennettiin pitäjän itsenäistyttyä jokivarteen Hyypän talon peltopalstalle 1640. Nykyinen kirkko rakennettiin 1905 edeltäneen 1700-luvun ristikirkon hirsistä vanhalle paikalle rakennusmestari O.V. Renellin piirustuksen mukaan ja rakennusmestari Sakari Tuoriniemen johdolla. Kellotapulin alkuperäiset suunnitelmat teki Jacob Rijf 1796. Yli-intendentinkonttorin arkkitehti Olof Tempelman yksinkertaisti suunnitelmia, ja tapuli rakennettiin 1804 Heikki Kuorikosken johdolla. Hautausmaa perustettiin 1880-luvulla, kun hautaaminen kirkkopihan alueelle lopetettiin. Hautakappeli- ja paarihuonerakennus valmistui 1900-luvun alussa. Pikku-Penttilän talon rakennutti Kälviän kirkkoherrana toiminut rovasti Lars Magnus Castren vuoden 1865 paikkeilla. Siirilän talon rakensi Juho Siirilä 1860-luvulla. Nimismies Hagman asettui 1846 Hyypän pihapiirissä olleeseen taloon, joka on hänen 1853 syntyneen tyttärensä, Martta-järjestön perustajan Lucina Hagmanin synnyinkoti. Rakennus siirtyi 1987 Kälviän Marttayhdistyksen omistukseen.
Kälviän kirkonkylä
Elokuvateatteri Atlantis
Kluuvi - sadan vuoden työmaa Riitta Pakarinen: Kluuvin korttelit Apina ja Hyeena
Porin VI kaupunginosa on yksi laajimmista ja yhtenäisistä puisista ruutukaavaan perustuvista 1800-luvun lopun esikaupunkialueista Suomessa. Päärnäisten eli Kuukkarin esikaupunkialueen kaava työläisten ja vähävaraisten asuinalueeksi Porin vanhan ruutukaava-alueen ulkopuolelle on vuodelta 1864. Säännöllisen ruutukaavan sisällä on kaksi puistokorttelia ja yksi poikittainen puistokatu. Tontit ovat erittäin pieniä. Päärnäisten puinen, katutilaa tiiviisti rajaava rakennuskanta on pääasiassa 1800- ja 1900-lukujen vaihteen molemmilta puolin. Pihoilla on säilynyt runsaasti tontteja rajaavia ulkorakennuksia. Rakennuskannasta mainittakoon arkkitehti Onni von Zansenin 1900-luvun alussa suunnittelema Nummi-yhtiö, Riihikatu 10-12, jonka kaksi puista asuinrakennusta täyttävät yhden korttelin muodostaen sisäänsä suojatun pihan. Svensbergin ukkokoti, Kalevanpuisto 13 on rakennettu iäkkäiden työmiesten kodiksi. Myös uudisrakentamista on tapahtunut, mm. muutama asuinkerrostalo. Viime vuosina on alueelle rakennettu uusia kaksikerroksisia puutaloja.
Ruutukaava-alueen itäpuolinen V kaupunginosa tuli täyteen rakennetuksi 1800-luvun loppupuolella. Kaupungin laajenemissuunnaksi valittiin Päärnäinen, vaikka se sijaitsikin kaukana varsinaisista teollisuustyöpaikoista. Taustalla oli kaupungin 1852 tuhonnut tulipalo, joka synnytti Turun tien varteen ns. kuoppakaupungin, jota asuttivat kotinsa ja omaisuutensa menettänyt köyhempi väestö. Kuoppa-asumuksia korvaamaan alueelle kaavoitettiin myöhemmin Päärnäinen eli 6. kaupunginosa. Asemakaavan laati maanmittari J. H. Wahlroos. Uuden alueen eli VI kaupunginosan sijoituksesta pyydettiin lausunto lääninarkkitehti G. Th. Chiewitziltä. 1891 kaupunginosaa laajennettiin itäpuolelle. Ukkokoti on rakennettu kauppias Svensbergin testamenttilahjoituksen turvin ja valmistuivat arkkitehti August Krook suunnitelmin 1900.
Porin kuudes kaupunginosa
"Olimme huomanneet, että silloin tällöin Tähtitorninmäki muuttui suuremmaksi ja hurjemmaksi kuin tavallisesti. Uskoimme sen johtuvan siitä että vuori muisteli aikaa, jolloin se oli sankan metsän peittämä kesyttämätön vuori - ennen kuin sinne rakennettiin tähtitorni - ennen kuin siitä tehtiin puisto." (s. 126)
Tapaninen, Juha
Poroerotuspaikat ja -aidat (Hánnomarrasa)
Kirja perustuu YLE, TV 1:n tuottamaan tv-sarjaan "Kotikatu". Keväthäät on kirjasarjan viides osa ja kattaa televisiosarjan osat 69-88.
vartiopaikka
patrol post
Villa Meriharju
Vaajakoski on tuotantorakenteeltaan monipuolisimpia ja arkkitehtuuriltaan yhtenäisimpiä osuusliikkeen rakentamia teollisuusalueita Suomessa. Nais- ja Varassaaressa sekä rautatieaseman ympäristössä on lukuisia teollisuuslaitoksia, kuten SOK:n tulitikku-, makeis-, virvoitusjuoma-, harja- ja puunjalostustehdas sekä saha. Naissaaressa ovat alueen vanhimmat teollisuusmiljööt, norjalaisen omistajan Salvesenin ajalta säilyneet 1870-luvun hirsirakennukset, höyrysahan pajarakennus ja voima-asema. Vaajakosken teollisuusympäristöjen rakennuttaja on vuodesta 1916 alkaen ollut SOK. SOK:n suunnittelijoina ovat olleet mm. arkkitehdit Paavo Riihimäki, Erkki Huttunen ja Valde Aulanko. Koskessa ovat vesivoimalaitokset Naissaaren molemmin puolin. Ne on rakennettu 1920 ja 1942. Funkis-henkinen kerhorakennus ja johtajan asunto ovat 1930-luvulta. Samalla vuosikymmenellä on valmistunut naulatehtaan rakennus. Varassaaressa ovat mm. tulitikku- ja kalustetehtaan rakennukset. Mantereella, kosken länsirannalla, on rautatieasema 1910-luvulta. Makeistehdas Pandan vanhimmat rakennukset sen lähistöllä ovat 1920-luvulta. Teollisuusalueen ympärille rakennettiin virkailijoiden ja työntekijöiden asuma-alueet, joista virkailijoiden rakennukset ovat säilyneet. Taajaman halki kulkevan maantien varressa ovat SOK:n arkkitehtuurin malliesimerkit Apteekkitalo ja kahvila-ravintolan rakennus.
Haapakosken Naissaaren ensimmäinen teollisuusrakennus oli 1819 perustettu vesisaha. Haapakosken saha siirtyi 1870-luvulla norjalaiselle liikemiehelle James Salvesenille, jonka aikana rakennettiin höyrysaha. Sahalaitos oli pitkään Jyväskylän seudun suurimpia työnantajia. Suomen osuuskauppojen keskusliitto (SOK) osti 1916 Salvesenilta Haapakosken kylän alueet (nimeksi tuli 1920 alkaen Vaajakoski), jotka tarjosivat vesivoiman ja -reitin lisäksi hyvät rautatieyhteydet. Vaajakosken kautta rakennettu, pääratoja yhdistävä oikorata Jyväskylä-Pieksämäki -osuudelle valmistui 1918. Sahateollisuustoiminta laajentui kun SOK alkoi valmistaa laajalle kauppaverkostolleen tuotteita Vaajakosken tehtaillaan. 1920-luvulle tultaessa SOK:n alueella toimivat mm. tulitikku-, makeis-, virvoitusjuoma-, harja- ja puunjalostustehtaat. Ennen toista maailmansotaa Vaajakoskella oli myös margariini- ja naulatehdas. Enimmillään SOK työllisti Vaajakoskella noin 2100 henkeä ja vaikutti merkittävästi taajaman ja paikkakunnan rakentumiseen. 1970-luvulta alkaen SOK luopui vähitellen kaikista Vaajakosken tehtaistaan. Osa tehtaista on jatkanut uusien yrittäjien voimin. Vaajakosken kanava on osa Päijänne-Keitele -reittiä. Kanavareitti rakennettiin 1990-1993.
Vaajakosken teollisuusympäristö
Minä vuonna Hakaniemen silta on rakennettu? Siis uudempi silloista. Hakaniemen silta rakennettiin 1961 helpottamaan Pitkänsillan ruuhkia. Silta ohjaa Lahdentien liikennettä Pohjoisrantaan, mikä on ärsyttänyt sen lähellä asuvia. Esimerkiksi Krunikka-lehden numerossa 2/1987 Raini Lehtonen kyseli apulaiskaupunginjohtaja Erkki Tuomiojalta, milloin Hakaniemen sillan voi räjäyttää tarpeettomana. Tuomioja vastasi: “Se voisi olla ehkä vuonna 2000, mutta voidaan myös kysyä, vieläkö silloin ylipäätään ajellaan yksityisautoilla. Öljy loppuu aikanaan.“ Lähde: Juha Koskinen: Kallion historia (Kallio-Seura r.y. - Sörkan Gibat, 1990)
Vanhaistentie
Salomies, Anja
Kone Oy:n Haapaniemenkadun hissitehdas 1926-1967.
Repokairan ja Lemmenjoen alueen luonnonvarojen käyttöä kuvastavat alueen porohoitoon liittyvä asutus, Lisman saamelaiskylä ja Kaapin Jounin erämaatalo sekä toisen maailmansodan jälkeen syntynyt kullankaivajayhdyskunta. Repokairan ja Lemmenjoen alueelle perustettu Lemmenjoen kansallispuisto on Suomen suurin, se on myös Euroopan laajimpia tiettömiä ja asumattomia metsäerämaita. Kansallispuiston maisemassa vaihtelevat lukuisat suuret joet ja niiden väliset metsä-, tunturi- ja suoalueet. Laajat tunturikoivikot peittävät korkeimpia vaaroja ja tunturipaljakoiden reunoja. 1800-luvun lopulta asuttu Kaapin Jounin kenttä Sotkajärven pohjoispäässä on Lemmenjoen seudun ensimmäisiä uudistiloja ja kertoo monimuotoisesta saamelaisesta elämäntavasta vaiheessa, jolloin saamelaiskulttuurissa alettiin siirtyä kiinteään asumiseen. Lisman kylä nykyisen Lemmenjoen kansallispuiston keskellä on rakenteeltaan hyvin säilynyt esimerkki poronhoitoon perustuvasta saamelaisasutuksesta. Aapa-Lapin laajojen metsä- ja suokairojen keskellä olevaa kylää ympäröivät poronhoidolle otolliset mäntyvaltaiset varpu-jäkäläkankaat. Ivalojokeen laskevan Lismajoen koillisrannalle Kotivaaran juureen rakentuneen kylän rakennuskanta on peräisin 1900-luvun eri vuosikymmeniltä. Lisman kylän avoimella pihakentällä on Nillan Pieran, Nillan Jounin, Jussan Antin ja Näkkälän Iiskon (Hannula) talot. Lismajoen toisella puolella on Kuolpunatievan rakennusryhmä. Pihapiireihin kuuluvat asuinrakennusten lisäksi navetat, pariaitat, saunat ja puuvajat. Talon vieressä on laudoista tehty poroaita, poroaidat ovat ympäröineet pihaa ja härkäladot sijainneet lähimetsässä. Piha on puutonta, avointa nurmikenttää, jolla on heinän kuivaushaasioita. Lemmenjoen kullankaivajayhdyskunta maisemallisesti vaikuttavassa avoimessa tunturimaastossa on yksi Lapin kultahistorian myöhäisempää, toisen maailmansodan jälkeistä vaihetta kuvastava kohde. Lemmenjoen kulta-alue sijaitsee Lemmenjoen kansallispuiston alueella lähinnä Lemmenjoen luoteispuolella. Kullankaivajien yhdyskunta pienine asumuksineen sijaitsee täysin avoimessa tunturimaisemassa. Kultamailta pohjoiseen avautuu laaja ja yhtenäinen tunturimaa. Hyvät kultapaikat ovat purojen latvoilla ja veden vähyys on haitannut kullanhuuhdontaa. Kullan huuhdonnan hiivuttua alueelle on jäänyt muutama kymmenen kullanhuuhdonnasta kertovaa rakennusta ja rakennelmaa, kämppiä ja kammeja, tukikohtien raunioita ja kiinteärunkoisia teltta-asumuksia. Lajissaan mainittavia ovat mm. Pellisen porukan tukikohta, Jomppasen turvekammi, Isolan ja Liukkosen pihapiirit sekä Hopun ja Pihlajamäen tukikohdat.
Nykyinen Länsi-Sallivaaran alue oli Koutokeinon alueen jutaavien porosaamelaisten talvilaidunaluetta. Lisman kylän asuttaminen liittyi vuoden 1852 rajasulun seurauksiin. Rajasulun jälkeen Länsi-Sallivaaran alueelle muodostui laiduntyhjiö, joka kuitenkin alkoi täyttyä Karasjoelta saapuneiden uusien muuttajien myötä. Kylää kutsuttiin sen ensimmäisen asukkaan mukaan Salkkoksi, myöhemmin Lismajoeksi ja Lismaksi. Niila Länsman eli Salkko Niila tuli Lismaan Norjasta ja rakennutti 1870-luvulla ensimmäisen talon Lismajoen varrelle. Niila Länsman perusti paikalla kruununmetsätorpan 1893 nimellä Lismajoki. 1/8 manttaalin uudistila perustettiin 1907, sen perustaja oli Nilla Nillanpoika Länsman. Tila on jaettiin myöhemmin veljeksille Pieralle ja Jounille (Nillan Piera ja Nillan Jouni). Nillan Pieran talo rakennettiin 1898 ja sen rakennuttajana oli Niila Niilanpoika Länsman eli Pikku-Nilla, ensimmäisen talon rakentajan poika. Kruununmetsätorppa Hannula perustettiin 1893, sen perustaja oli Utsjoelta muuttanut tunturisaamelainen Hans Hansinpoika Kitti, joka sai uudistilaoikeuden 1907. Hannu Kitti rakennutti talon 1890-luvulla ja rakentajat olivat luultavasti samat, jotka rakensivat viereisen Nillan Pieran talon. Nillan Jounin talo rakennettiin sodan jälkeen 1946-48. Lismasta käytiin koulua 1954 alkaen Menesjärvellä, jonne rakennettiin koulu ja sen yhteyteen oppilasasuntola. Tieyhteyden kylä sai 1970-luvulla ja sähköt 1989. Kaapin Jounin kenttää asuttaneet Aikiot kuuluivat nykyisen Sallivaaran paliskunnan inarilaisiin kantasukuihin. Suvun poromiehistä tunnetuimpia oli Jouni Aikio (1875-1956), jonka mukaan Kaapin Jounin kenttä sai nimensä. Kaapin Jouni paimensi porojaan Hammastunturin alueella ja ennen toista maailmansotaa Lemmenjoen alueella. Uudistilojen perustajat olivat 1800-luvun lopulla usein kalastajasaamelaisia ja tilan oli perustanut Menes-Antti eli Karhu-Antti, Antti Juhaninpoika Morottaja (1853-1907). Kaapin Jounin tila hankittiin valtiolle vuonna 2002. Lemmenjoen kulta löydettiin vuonna 1945 ja löytö aiheitti nopeasti laajan kultakuumeen: kullankaivajia Lemmenjoen alueella oli vuosina 1947-51 yli kaksisataa. Kultakuumeen hiivuttua alueelle jäi kuitenkin runsaasti kullankaivuuajoista kertovia rakennuksia ja rakennelmia, joista osa on edelleenkin käytössä. Kullankaivajien ja matkailijoiden kuljetus ja opastaminen tarjosivat työtä myös alueen saamelaisväestölle.
Repokairan ja Lemmenjoen alueen saamelaisasutus ja kullankaivajayhdyskunta (Lisma)
Suutarila
Petäjä, Keijo ja Marja
Mihin Helsingissä tulivat ensimmäiset hidastetöyssyt? Ensimmäiset hidasteet tulivat Länsi-Herttoniemen pientaloalueelle vuonna 1986. Kadut olivat Karhu-, Ilves-, Näätä-, Orava- ja Ahmatie. Hidasteita on Helsingissä tällä hetkellä yli 800 ja lisää tulee noin neljänkymmenen vuosivauhdilla. Vertailun vuoksi Espoossa hidasteita on noin 300 ja Vantaalla reilu 200. Nämä Helsingin ensimmäiset hidasteet, jotka sijoitettiin Länsi-Herttoniemeen, ovat vieläkin paikallaan. Ja niiden kunnossapitäjän mukaan ne ovat Helsingin parhaat töyssyt! 1970-luvulla Helsingin asukkaat huolestuivat autoilijoiden liian kovista nopeuksista. Niinpä kaupunkisuunnitteluvirasto teki vuosien varrella erilaisia kokeiluja, joilla pyrittiin vaikuttamaan autoilijoiden ajotapoihin. Haagassa ja Pakilassa esimerkiksi lisättiin liikennemerkkien määriä muistuttamaan autoilijoita nopeusrajoituksista. Kun näiden keinojen vaikutusta mitattiin, huomattiin ne hyvin pieneksi. 1980-luvun lopulla kokeiltiin ensimmäisen kerran liikennetöyssyjä. Idea hidasteisiin tuotiin Suomeen Englannista, Norjasta ja Hollannista. Kaupunginhallituksen päätöksellä kokeilu aloitettiin Herttoniemestä. Hidasteiden käyttöönoton jälkeen tehtiin tutkimus, jossa selvitettiin niiden vaikutuksia. Tulokset näyttivät selvästi, että töyssyt hidastivat autoilijoiden nopeuksia. Silloin kaupunginhallitus päätti rakentaa niitä myös muualle Helsinkiin. Herttoniemen pientaloalueella, jonne ensimmäiset hidasteet sijoitettiin, on kouluja ja päiväkoteja, ja alueen tiet ovat hyvin kapeita ja niillä on paikoin heikosti jalkateitä. Kun ensimmäiset hidasteet oli asetettu Herttoniemeen, tutkittiin seudulla asukkaiden mielipiteitä. Ainoaksi ongelmaksi muodostui, että myös naapuritalot halusivat omille teilleen hidasteet. Sen jälkeen mielipiteitä on tutkittu myös laajemmin ja toistuvasti, sekä autoilijoiden että asukkaiden kantoja. Helsingin alueella toteutetussa mielipidetutkimuksessa 75 prosenttia asukkaista ja 60 prosenttia autoilijoista piti hidasteita tarpeellisina. Palautetta hidasteista tulee kaupunkisuunnitteluvirastoon runsaasti, sekä positiivista että negatiivista. Vuosittain kaupunkisuunnitteluvirastoon tulee noin 30 pyyntöä, joissa jollekin kadulle toivotaan hidastetta. Lähde: Helsingin kaupunkisuunnitteluviraston liikennesuunnitteluosasto
Sotakorkeakoulu
Siipyyn kylä ja kalasatama ovat säilyneet Pohjanmaan rannikon talonpoikaispurjehdusta, laivanrakennusta, merenkulkua ja pyyntiä harjoittaneena yhteisönä ja sen elinkeinojen tuottamana rakennettuna ympäristönä. Siipyyn kirkonkylän rakenne on säilynyt perinteisenä, ja sen länsipuolella sijaitseva Kiili on yhä käytössä oleva kalaranta ja vierassatama. Sen lukuisat verkko- ja venevajat muodostavat pitkän, rantaviivaa seuraavan rivistön. Siipyyn asutus on sijoittunut maantien varsille ja erityisesti vanhan Kiilin kalasatamaan johtavan tien raitilla on vanhaa, hyvin säilynyttä rakennuskantaa 1800-luvun loppupuolelta 1900-luvulle. Tien varrella seisoo merimerkkinäkin toiminut puinen empiretapuli, joka on vuodelta 1831 ja suunniteltu intendentinkonttorissa. Kiilin satamarannan metsikköön ja rantakedolle on koottu alueen talonpoikaista ja kalastukseen liittyvää rakennuskantaa. Kalarannan vajat ja ulkomuseon rakennukset sekä pienet kausiasumukset yhdistyvät luontevaksi kokonaisuudeksi. Kilens Hembygdsgård -museon keskeiset talot ovat pitkä paritupainen Fransgården ja Henriksdalshuset, joka on siirretty alueelle Andsfolkin tilalta. Fransgården on tyypillinen Lappfjärdin ja Siipyyn alueen 1800-luvun talonpoikaistalo. Rannalla on 1920-luvulla rakennetun signaalimaston kopio.
Siipyyn kylän neljä ensimmäistä taloa Teir, Hanses, Kars ja Lassfolk sijoittuivat myöhemmin kuivatetun Byträsket-järven lounaisrannalle. Talonpojat harjoittivat maatalouden ohella kalastusta. 1700- ja 1800-luvulla harjoitettiin myös laivanrakennusta ja talonpoikaispurjehdusta. Laivanrakennuspaikkana oli kirkonkylän ranta eli Kilenin ranta. Siipyyläisten tiedetään rakentaneen noin 60 laivaa ennen muuta ahvenanmaalaisten käyttöön. Kiilin rantaan Hembygdsgårdin museo- ja vapaa-ajanalueelle siirrettiin ensimmäinen rakennus lähiseudulta 1968. Kotiseutumuseon avajaiset olivat 1969.
Siipyyn kylä ja Kiilin kalasatama (Kiilin kalasatama)
Ahde-Kjäldman, Aili Salli
Seikkula, Irma
Runeberginkatu 35
Keski-ikäisenä Anna asuu Ruoholahdessa 2000-luvulla .
Ravintola Ukko-Munkki
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Pälli)
Tiainen, Jussi
Nisonen, Martti
Fasarbyn poikkeuksellisesti sotilasvirkataloista koostuneen ryhmäkylän tiivis rakenne ja kyläkeskusta ympäröivän viljelyaukean mittakaava kuvastavat isoajakoa edeltävää aikakautta. Fasarbyn keskiajalta periytyvä kylätontti sijaitsee Fasarbyvikenin pohjukassa etelään päin viettävässä rinteessä. Ryhmäkylä muodostuu neljän entisen sotilasvirkatalon talouskeskuksista. Joffsin, Pesursin, Göransin ja Lill-Mariksen tilat ovat olleet ruotujakoisen armeijan kantahenkilökunnan virkataloja, mikä heijastuu sotilasvirkatalojärjestelmän hierarkiaa noudattavassa pienimuotoisessa rakennuskannassa. Kylän kaksi muuta kantatilaa Knapas ja ja kyläkeskuksen länsipuolella sijaitseva Lillby ovat entisiä lampuotitiloja. Kyläkuvaa leimaavat merenrantapelloilla kohoavat kivikkoiset katajakedot. Vanha kylänraitti kiemurtelee rakennusten välissä ja päättyy Fasarbyvikenin pohjukassa olevan entisen kansakoulun luo kylän itäpuolelle. Kylän nykyinen rakennuskanta muodostuu 1700- ja 1800-luvuilla rakennetuista parituvista, 1920-luvun mansardikattoisista huviloista ja rintamamiestaloista. Pihapiireissä on säilynyt 1800-luvun talousrakennuksia. Kylän pohjoispuolella on kylän myllyn ja myllärintorpan paikka.
Fasarbyn kruunun virkatalot olivat Uudenmaan jalkaväkirykmentin profossin, lippumiehen, varusmestarin ja muonittajan virkataloja. Kruunun omistuksessa olleita virkataloja vuokrattiin ruotuarmeijan 1809 tapahtuneen lakkauttamisen jälkeen ja tilat myytiin yksityiseen omistukseen Suomen itsenäisyyden alkuaikoina.
Fasarbyn kylä
Tiivistunnelmainen kaupunkidekkari, jossa liikutaan Töölön ja Punavuoren maisemissa
Ilona Laaksola, nelikymppinen saneerattu pankkivirkailija ja nykyinen puhelinmyyjä, on harmiton itsekseen eläjä, joka mielellään iltaisin tekee kuppeja ja ihailee ikkunastaan juhlavalaistua Stadionin tornia. Hänen yksinäisiä päiviään piristää naapurin pikkuvanha kymmenvuotias Sorella. Tytön isä, elämänmuutoskurssien vetäjä Atte Söderberg, taas viettää hyvinkin meuhkaavaa elämää. Ja vanha ystävämme Anna Laine tekee Aten firmalle mainosgrafiikkaa. Eräänä sunnuntaina alakerran kukkakaupasta löydetään ruumis. Asiat saavat yllättävän ratkaisunsa muutaman helmikuisen päivän aikana. "Outi Pakkasen ehdoton sitoutuneisuus palapelidekkarien tyylikkääseen traditioon miellyttää. Pakkanen on tiheätunnelmaisen kaupunkilaisromaanin taitaja." - Ismo Loivamaa, Ilkka (Takakansiteksi)
Oulunkylän kirkko
Ruotsalan kylä on säilyttänyt sarkajaon aikaisen perusrakenteensa mäen kumpareelle sijoittuvana ryhmäkylänä. Vuosisatoja viljelyksessä olleen peltoaukean ympäröimän kylän rakennuskanta kuvastaa vaurasta länsisuomalaista rakennusperinnettä: Länsi-Suomen kylille ominainen vauraus ja sosiaalinen kerrostuneisuus näkyy kookkaissa, vaaleaksi maalatuissa päärakennuksissa sekä vanhuksille, karjanhoitajille ja muonamiehille pystytetyissä rakennuksissa. Ruotsalan keskiaikainen kylätontti sijoittuu pitkänomaiselle mäenkumpareelle. Mäkeä ympäröivä viljelyskelpoinen maa on saatu siten mahdollisimman laajasti hyötykäyttöön jo keskiajalla. Ruotsalan rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Päärakennukset ovat sijoittuneet kylätien länsi- ja talousrakennukset itäpuolelle. Kantatiloista Knaapi, Hentu ja Laurila sijaitsevat vieretysten kylämäellä ja Viisas siirtyneenä niiden pohjoispuolella mäelle, missä on isojaon aikaan ollut neljä torppaa. Jokaisen talon rakennuksiin kuuluu päärakennuksen lisäksi toinen asuinrakennus, ns. piharakennus. Knaapin tilalla asuinrakennuksia on kolme. Ruotsalan kylän kumpuileva peltomaisema jatkuu sen länsi- ja eteläpuolella sijaitsevissa Järven ja Kosken kylissä. Järven kylän kantatilat Manni, Tapani ja Mölkkäri sijaitsevat edelleen tiiviisti kylämäellä, jonka eteläpuolella on Ylisjärvi rantaniittyineen. Ylisjärven pohjukan lähellä sijaitsee Eriksbergin (aik. Kosken) kartano, jonka talouskeskus sijaitsee isojaon aikaisella tontilla.
Varhaisin tieto Ruotsalan kylästä on 1300-luvulta. Kylän kantatilat Hänti (nyk. Hentu), Knaapi, Lauri (nyk. Laurila) ja Viisas mainittiin 1540 Turun läänin maakirjassa. Ennen 1796 toimitettua isojakoa tilakeskukset olivat erillisen mies- ja karjapihan käsittäviä umpipihoja. Isojaon jälkeen Viisaan pihapiiri poistui kylästä ja umpipihat avautuivat, kun karjasuojat siirrettiin kylätien itäpuolelle.
Ruotsalan kylä ja kulttuurimaisema
Liikuntamylly
Liikuntamylly palvelee monipuolisesti pääkaupunkiseudun kuntoliikuntaa ja huippu-urheilua ja on yksi yleisurheilun valtakunnallisista harjoittelukeskuksista. Säännöllistä kilpailutoimintaa järjestetään yleisurheilussa, voimistelussa ja salibandyssä.
Luokkakokous nostaa pintaan vanhat kaunat. Tapahtumia tutkiva rikosylikomisario Joonas Auerva ja toimittaja Kati Metsälä remontoivat Ulvilantiellä sijaitsevaa uutta asuntoaan, mutta remontti ei suju ongelmitta.
Villa Hålvik
Kuuluisa Kuopion tori eli kauppatori on säilyttänyt keskeisen asemansa kaupunkirakenteessa, vaikka uudisrakentaminen sen varsilla on muuttanut torin ilmettä. Julkinen rakennuskanta edustaa hyvin torin keskeistä asemaa kaupungin talous-, liikenne- ja hallintokeskustana 1800- ja 1900-luvulla. Toriin liittyvät kaupungintalo (1885), linja-autoasema (1934), lyseo (1826-1940), kauppahalli (1902) ja tunnettu Kuopion symboli, Veljmies-patsas (1959).
Kaupungin vanhin tori sijaitsi maanmittari Pehr Kjellmanin asemakaavassa 1775 nykyisen Snellmanin puiston paikalla. Kauppatori piirrettiin ensi kertaa nykyiselle paikalleen Anders Röstedtin karttaan 1818. Kaupankäynti siirtyi torille 1856. Kimnaasi-, Heinä- tai Hevostorina tunnettu tori sai nykyisen nimensä 1918. Torin pohjoislaidalla olevan komean kaupungintalon suunnitteli 1882-1885 F.A. Sjöström. Rakentaminen oli suoraa seurausta 1873 kunnallishallinnon uudistuksesta, joka kasvatti kaupunkien valtuustoa ja virkamieskuntaa. Kaupungintalon viereen valmistui Kuopion ensimmäinen linja-autoasema Juho Nykäsen piirustuksin 1934. Klassistinen yksikerroksinen rakennus edustaa torin ympäristössä harvinaiseksi käynyttä puurakentamista. Torin etelälaidalle valmistui Kuopion lyseon vanhin osa triviaalikoulu 1826 (C.L. Engel). Rakennusta laajennettiin 1875, 1888, 1914 ja 1940. Jugendia edustava kauppahalli rakennettiin 1902 (J.V. Strömberg), rakennukseen liittyvä kalahalli valmistui 1914 (A. Sirelius). Torilla kauppahallin tuntumassa ovat Heikki Konttisen tekemä Veljmies-patsas 1959 ja Taru Mäntysen Siskotyttö 1984. Torin alle valmistui pysäköintihalli 1991.
Kuopion tori
Tieliikenteen liikennevaloissa (ainakin pääkaupunkiseudulla) vilkkuu toisinaan pieni sinertävä valo punaisen ja keltaisen valon välissä lähempänä koko komeuden oikeaa reunaa. Mitä tämä valo kertoo ja kenelle? Valopilkku eli pieni valkoinen vilkkuva LED-valo punaisen opastinkennon oikeassa alanurkassa liittyy julkisen liikenteen etuusjärjestelyihin valo-ohjatuissa risteyksissä. Vihreän valon palamista voidaan julkiselle liikenteelle pidentää tai aientaa. Kuljettaja lähettää noin 200 metriä ennen risteystä liikennevalolle ns. pyyntöilmaisun. Vilkkuva valopiste kertoo kuljettajalle, että liikennevalo on vastaanottanut pyynnön ja se sammuu heti kun liikennevalo on ohitettu. Asiaa selostetaan seikkaperäisesti Helsingin liikenteenohjauskeskuksen sivuilla: http://www.hel2.fi/liikenteenohjaus/helmi/heiliraportti/liikennevalot.htm#Valopilkku http://www.hel2.fi/liikenteenohjaus/liikennevaloetuudet/etuuden_toiminta.asp
Sauna B72
Sauna on rakennettu vuonna 1988 samalla paikalla olleen palaneen saunarakennuksen tilalle. Saunan on rakentanut rkm Pentti Koponen. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Koponen, Pentti, 19.8.1992, suullinen tiedonanto.
Vareksen tilan Siikajokivarressa edustaa vaurasta pohjoispohjalaista talonpoikaisrakentamista 1800-luvun puolivälistä. Vareksen tila sijaitsee Siikajoen viljelysmaiseman länsireunalla, Rantsila-Mankila -tien varressa lähellä Rantsilan kirkonkylää. Pihapiirissä, joka on rakennettu neljältä sivulta, on kaksi asuinrakennusta ja kaksi pitkää aittaa. Molemmat asuinrakennukset on mainittu jo vuoden 1847 katselmuspöytäkirjassa. Lisäksi pihassa on tuolloin ollut kolmas asuinrakennus nykyisen sauna- ja varastorakennuksen paikalla. Karjapiha on asuinpihan länsipuolella, vilja- ja ruoka-aitat asuinpihan eteläpuolella. Umpipihan ulkopuolella on navetta ja alueelle tyypillisiä aittoja, kuten kaksikerroksinen, aikaisemmin läpiajettava isoluhti, pieni poskellinen otsa-aitta ja jalka-aitta.
Vareksen tila asutettiin todennäköisesti jo 1600-luvun puoliväliin mennessä, ja 1800-luvun loppuun mennessä Vareksesta oli tullut yksi Rantsilan ja koko Siikajokilaakson vauraimmista taloista. Vares oli kuului Rantsilan suurimpiin karjatiloihin ja tilalla oli oma Wareksen & Kumpp. Woimeijeri nykyisen tallirakennuksen päädyssä. Tilan pihapiirissä tai sen lähistöllä oli 1800-luvun puolivälissä 21 eri rakennusta, kaikille toiminnoille oli omat tilansa. Miespihan neljäntenä rakennuksena kolmen asuinrakennuksen lisäksi oli läpiajettava luhti. Vareksen talosta olivat lähtöisin Oulun läänin maaherran, valtioneuvos Eero Yrjö Pehkosen (s. 1882) esi-isät. Juho Wares-Pehkonen (s. 1799) rakennutti Ala-Temmeksellä sijaitsevan Pehkosen suuren, tiilisen päärakennuksen. Wareksen tila siirtyi Haapaveden Karhukankaalta tulleen Aapeli Koskelan omistukseen 1844.
Vareksen tila
Robert Stigellin rintakuva
Kuopion Snellmaninpuiston alueella on ollut Kuopion kaupungin ensimmäinen päätori. Tuomiokirkko kuvastaa kaupungin asemaa 1775 perustetun Savo-Karjalan läänin pääkaupunkina. Snellmaninpuisto ympäristöineen, puistoon välittömästi liittyvä kirkkokortteli harmaakivisine tuomiokirkkoineen sekä perinteisestä puukaupungista säilyneet Kuopion korttelimuseon ja Kuninkaankadun puutalomiljööt ovat Kuopion ruutukaavakeskustan rakennushistoriallisesti merkittävimpiä osia. Kaupungin keskustassa oleva Vahtivuoren mäelle rakennettu kirkko on Pohjois-Savon ensimmäinen kivirakennus. Yleishahmoltaan uusklassillinen, loivakattoinen harmaakivikirkko on tasavartinen ristikirkko. Askeettisessa sisätilassa kaartuu rapattu lautaholvi. Kaupunkikuvallisista syistä on kirkon kelloille ja aikakellolle varattu torni sijoitettu itäisen ristivarren päähän, alttari puolestaan on läntisessä ristivarressa. Kirkon kortteli on ympäröity harmaakivimuurilla. Kirkon tontti liittyy maisemallisesti sen itäpuolella olevaan Snellmanin puistoon. Puisto on saanut nimensä 1886 sinne pystytetystä Johannes Takasen veistämästä J.V. Snellmanin patsaasta. Snellmaninpuiston alue on ollut kaupungin kaupan keskus aina 1850-luvulle saakka. Puistoa ympäröivä rakennuskanta, joka koostuu liike-, pankki- ja museorakennuksista, on eri-ikäisyydestään huolimatta varsin yhtenäistä. Puiston pohjoispuolta rajaavan Kauppakadun pankkirakennuksiin kuuluvat entinen Maatalousosakepankki, taidemuseona toimiva entinen KOP:n talo sekä ravintolana toimiva entinen Suomen Pankki, jonka vierellä on 1907 valmistunut art nouveau -tyylinen Kuopion museo. Edelleen koulukäytössä toimiva entinen Teollisuuskoulu reunustaa puistoa Maaherrankadulla. Koulun pihapiirissä on Ylä-alkeiskoulun voimistelusaliksi valmistunut nk. Mutteri. Yksikerroksinen entinen työväentalo on valmistunut 1837. Kuopion vanhimpien kaupunginosien rakentamisesta on hyvä esimerkki Snellmaninpuiston tuntumassa sijaitseva Snellmanin kotimuseo ja sen yksikerroksinen aumakattoinen asuinrakennus. Kuninkaankadun, Kirkkokadun, Sorvarinkadun ja Kuopionlahdenkadun rajaama kortteli muodostaa Kuopion korttelimuseon. Korttelissa on kaikkiaan 11 rakennusta, joista Kuninkaankadun ja Kirkkokadun varren talot sijaitsevat alkuperäisillä paikoillaan. Puutalomiljöön kokonaisuuteen liittyy rivi Kuninkaankadun varren historiallisia rakennuksia kuten Kuopion Klubi, Tuomiorovastin pappila, Barsokevithchin talo, 1920-luvun kerrostaloja ja Snellmanin puiston kulmalla Minna Canthin talo. Tuomiorovastin pappila on osa Kuopion säilynyttä historiallista puutalorakennetta ja yksi harvoista 1700-luvulta säilyneistä kustavilaisen kauden kaupunkitaloista. Pappilan puinen, mansardikattoinen päärakennus on valmistunut 1780 vasta perustetun Kuopion lääninhallituksen sihteerin ja kamreerin virka-asunnoksi. Sorvarinkadun ympäristössä on hyvin nähtävissä Kuopion kaupunkikuvan ja ruutukaavan erityispiirre rännikatumiljöö (ks. erillinen kohde Kuopion rännikatuverkosto).
Kuopio perustettiin 1549 Tavinsalmi-nimisenä kappelina Juvan emäseurakuntaan. Itsenäiseksi kirkkopitäjäksi se muodostettiin 1552. Kuopio perustettiin läänin pääkaupungiksi 1775 ja kaupungin perustamiskirjaan sisältyi pitäjänkirkon sijoittuminen kaupungin alueen sisäpuolelle. Kaupungin ensimmäinen kirkonpaikka oli nykyisen Piispanpuiston alueella. Kivikirkon piirustukset saatiin Tukholmasta 1795 ja rakentaminen aloitettiin 1805 rakennusmestari Jacob Rijfin johdolla. Suomen sota keskeytti työt 1808 ja niitä päästiin jatkamaan vasta 1813 luutnantti Pehr Granstedtin laatiman, Tukholman yli-intendentinviraston piirustuksesta ainoastaan tornin päätteen osalta muutetun piirustuksen mukaan. Kirkko vihittiin käyttöön huhtikuussa 1816. Kirkon sisäasu on vuodelta 1961. Snellmaninpuiston alue oli aluksi Kuopion kaupungin päätori. Kauppapaikkana tori toimi 1850-luvulle. Kaupungin muita toreja olivat nykyinen Piispanpuisto, sataman edusta ja nykyinen tori markkinatorina. Ensimmäiset puut istutettiin kirkon ympärille ja torille 1842. Kirkonmäkeä kiertävä kivimuuri portaineen rakennettiin 1800-luvun lopulla. Puisto sai nykyisen Snellmanin puiston nimen 1886. Snellmanin kotimuseo on 1827 valmistunut, ns. Oppmanin talona tunnettu rapattu hirsirakennus, jossa J.V. Snellman asui 1845-1849. Snellman toimi 1843-1849 Kuopiossa Ylä-alkeiskoulun rehtorina ja toimitti suomenkielistä Maamiehen Ystävää ja ruotsinkielistä Saima-lehteä sekä myöhemmin Litteraturbladetia. Ylä-alkeiskoulu purettiin 1903 teollisuuskoulun tieltä. Snellmanin kotimuseo kunnostettiin 1981. Korttelimuseo perustettiin 1970-luvulla. Korttelin rakennukset ovat 1700- ja 1800-luvuilta.
Kuopion Snellmanin puisto, tuomiokirkko ja puukorttelit (Snellmanin kotimuseo)
Elokuvateatteri Arena
Mikä on ollut yleisöennätys Helsingin vanhassa jäähallissa (HIFK-halli), kun kyseessä on jääkiekko-ottelu ? HIFKin nettisivut kertovat, että vuonna 1967 hallin avajaisotteluun olisi pakkautunut liki 11 000 katsojaa jännittämään HIFKin ja Töölön Vesan (ent.Jokerit) ottelua. http://www.hifk.fi/seura/historia/1_mestaruus_1968_1969 Virallisesti Stadin "hornankattilaan" mahtuu 8200 katsojaa.
Kirjoittajan perhe asui Huopalahdesa 1926
linnoitus
fortress
Parkkila, Outi
Kuhmon Rimminkylä ja siihen kuuluvat Huosiusvaara ja Kiimavaara sekä Suomussalmen Kuivajärvi, Kuikkalehto ja Hietajärvi ovat ainoat Vienan Karjalan kulttuuriperintöön liittyvät kylät nykyisen valtakunnanrajan länsipuolella. Talvisodassa poltettujen Kainuun vienalaiskylien rakennuskanta on peräisin 1940-luvulta, jolloin kylät on rakennettu yleisten jälleenrakennuskauden tyyppipiirustusten mukaisesti. Monet karjalaistaloille tyypilliset piirteet ovat kuitenkin säilyneet niin sisä- kuin ulkotiloissa sekä rakennusten sijoittelussa. Kylien vanhaan vienankarjalaiseen elämänmuotoon ja rakennusperintöön liittyvät ortodoksiset hautausmaat, jotka sijaitsevat Suomussalmen Kuivajärven Kalmosaaressa ja Kuikkaniemessä sekä Rimmin Lapinniemessä Kuhmossa. Suomussalmen Hietajärven ja Kuivajärven kylissä ovat säilyneet ainoat sodassa polttamatta jääneet kalamajat sekä Saavisten rankorakenteinen maja. Murhijärvellä, joka on edelleen kyläläisten kalapaikka, Saunasaaren Huovisen ja Karhusen hirsirakenteiset kalamajat edustavat alueen arkaaisinta rakentamista. Pyöröhirsiset kalamajat palautuvat kainuulaisen ja vienalaisen rakentamisen juurille: rakennukset ovat alun perin olleet maalattiallisia ja yksihuoneisia. Hieta- ja Kuivajärven kylät sijaitsevat Ylä-Vuokin Kuivajärvi-Hietajärvi maisema-alueella, joka on perustettu Kainuun ympäristökeskuksen 19.11.2001 tekemällä päätöksellä, ensimmäisenä luonnonsuojelulain mukaisena maisema-alueena Suomessa.
Suomussalmen vienalaiskylät syntyivät muistitiedon mukaan 1700-luvun loppupuolella. Ensimmäiset asukkaat olivat perimätiedon mukaan Venäjän puolelta sotaväenottoa pakoon lähteneitä karkureita (piekloi). Karkureilla oli nimetkin: Aliipei Ahtonen ja Lari Siikow. Siikow otti Suomen puolella nimen Huovinen. Perimätiedon mukaan Huovinen palveli Ahtosella renkinä ja nai sieltä piian, karjalaistyttö Toarien. Pari muutti myöhemmin Kuivajärvenniemelle asumaan. Kuhmon Rimmin karjalaiskylän synty ajoittuu 1870-luvulle, jolloin Huovisten suvusta lähtöisin oleva Ontrei Huovinen osti Rimmilän talon. Elämä vienalaiskylissä perustui maanviljelykselle. Oma merkityksensä oli myös kalastuksella, metsästyksellä, tervanpoltolla ja laukkukaupalla. Kylien henkinen ja aineellinen kulttuuri liittyi rajantakaiseen Karjalaan, jonne yhteydet olivat vilkkaat, kun taas yhteydet Kainuuseen ja sitä kautta Suomeen olivat lähinnä hallinnollisia. Kylät elivät verrattain eristyksissä muista kainuulaiskylistä. Suomussalmen Kuikkalehdon talot olivat viimeisiä karjalaistaloja ennen Veihtivaaran kylää, joka on jo ollut "Ruotshia" - eli suomalaistaloja ja kainuulaisasutusta. Suomussalmen vienalaiskylät olivat pitkään tiettömien taipaleiden takana. Kuivajärvelle tie valmistui 1933 ja sieltä edelleen Hietajärvelle 1956.
Kainuun vienalaiskylät (Huosiusvaara)
Aho, Esko
"Hän otti pyörän varastosta, polki porttisyvennyksestä ulos ja kaartoi kohti Viiskulmaa, lähti sitten pitkin kapeaa Merimiehenkatua kohti Länsisatamaa. Hän kääntyi Ruoholahteen, polki kuolemaantuomitun Lepakon ohi ja jatkoi matkaa kohti Lauttasaarta. Hän pysähtyi saaren pohjoispuolella, polki sitten Kaskisaaren ja Lehtisaaren siltojen yli välittämättä kylmästä tuulesta, joka nostatti hänen paljaiden sääriensä ihon kananlihalle. Lehtisaaresta hän kääntyi takaisin kaupunkiin päin. Hän noudatti mahdollisuuksien mukaan rantaviivaa, ohitti Munkkiniemen ja kääntyi Tamminiemeen, sitten hän polki Taivallahden, Ruoholahden ja Hietalahden ohi, hän puri hampaat yhteen kovassa itäisessä vastatuulessa ja näytti välillä keskisormeaan autoilijoille ja jupisi: vittu mikä kesä, varsinainen paskakesä. Huvilakadulle päästyään hän sitoi pyörän ketjulla talon räystäskouruun, astui tunkkaiseen ja pölyiseen työhuoneeseensa ja käynnisti tietokoneen." (S. 26.)
Langin pyöräilylenkin kuvaus Tarkk'ampujan kadulta Lauttasaaren ja Kaskisaaren kautta Huvilakadulle.
Koiskalan kartanon päärakennus, puisto ja lukuisat talousrakennukset muodostavat hierarkkisesti järjestetyn kartanomiljöön, johon liittyy laaja, hyvin säilynyt viljelymaisema. Kartanon tilakeskus sijaitsee Kymijärven pohjoispuolella, metsäisten mäkien ja puukujanteiden rajaaman peltoaukean keskellä. Paul Olssonin suunnittelemasta muotopuutarhan sisääntulokujasta, käytäväjärjestelmistä, terasseista ja puulajeista sekä ruudukkomallin mukaisesta omenatarhasta on säilynyt osia. Koiskalan puisen kartanon keskiosa on rakennettu 1840, kaksikerroksiset päätyosat ovat 1890-luvulta. Nykyinen empirehenkinen ulkoasu on 1930-luvulta ja sisutus on Harry Rönehomin suunnittelema. Pihapiirin monipuolinen rakennuskanta, työväen asuinrakennukset ja talousrakennukset, ovat pääosin 1800-luvulta. Pienempiä rakennuksia ovat Nastolan ensimmäiselle autolle rakennettu autotalli ja arkkitehti Erkki Huttusen suunnittelema funktionalistinen leikkimökki.
Nastolaan kuulunut Koiskalan kylä oli keskiajalla pitäjän suurimpia. Koiskalan säteri muodostettiin kylän taloista Ruotsin suurvalta-ajalla ja lahjoitettiin Didrich von Essenille 1650. Kartanon omistajat olivat pääasiassa sotilasaatelia. Kartano oli laajemmillaan 1850-luvulla, jolloin siihen kuului noin 3000 hehtaaria maata ja lukuisia torppia. Päärakennus valmistui 1840. Rakennusta laajennettiin päädyistä 1890-luvulla ja siihen lisättiin nikkarityylisiä koristeita. Paul Olsson laati kartanolle muotopuutarhasommitelman 1926. Arkkitehti David Frölander-Ulf suunnitteli 1936 perusteellisen ulko- ja sisätilojen korjaukseen, jossa poistettiin edellisen korjauksen koristelua ja laajennettiin etuvilpolaa.
Koiskalan kartano
Johan Böökin tupakkatehdas
1700-luvun keskeisten kalastustukikohtien jäätyä Ruotsin puolelle 1809 ovat Saarenkrunni ja Pieni Valkeakari Kemin kaupungin edustalla olleet Perämeren suurimmat Suomen puolella olleet kalastustukikohdat. Yksittäisistä saarista pitkäaikainen kalastustukikohta on ollut lähellä Ruotsin rajaa sijaitseva Selkäsarvi. Saarella on Ailinpieti, kalastajien kämppä, pitkään säilynyt ainutlaatuinen 1800-luvun kalakämppäperinteen edustaja. Saarilla on kivissä ja kalliossa eriaikaisia hakkauksia, puumerkeistä ja päivämääristä kompassiruusuihin. Nykyisen Perämeren kansallispuiston karikkoisella vesialueella on harjoitettu silakan ja lohen kalastusta jo vuosisatojen ajan. Alueen saaria on käytetty kalastus- ja metsästysmatkojen kausitukikohtina siitä saakka, kun ne ovat maankohoamisen jälkeen syntyneet. Tukikohtien rakentumisessa näkyy myös vuosisatojen aikana tapahtunut voimakas maankohoaminen. Saarilla on säilynyt useita kalastukseen liittyviä rakennelmia, jääkellareita, verkkotelineitä ja kalamajoja. Kaakamonniemen kalasatama suojaisessa lahdenpoukamassa Kaakaman kylässä Alatorniossa on perinteinen, useita vanhoja aittoja ja vajoja sekä uudemman aallonmurtajan sisältävä edelleen käytössä oleva piensatama.
Alatornion ja Kemin rannikkokylien asukkaat ovat harjoittaneet silakan ja lohen kalastusta Kemin ja Tornion saaristossa jo vuosisatojen ajan. Perämeren kalastushistoria liittyy 1700-luvulla voimakkaaseen silakanpyyntiin, jota harjoitettiin koko Perämeren alueella aina Pohjanmaan rannikolta (Kokkola, Kalla) lähtien pitkälle Ruotsin puolelle saakka. Silakan pyynnille oli tyypillistä pitkäaikainen oleskelu ulkosaarilla, joista keskeisimmät saaret Tornion edustalla olivat Malurin (Malören) saari ja Sanskeri (Sandskär). Tornion porvarit pystyttivät Malurin saarelle kalastajien käyttöön 1760-luvulla kirkon, joka on siellä edelleen. Samoin Sanskerissä on pieni kappeli. Nämä keskeiset kalastussaaret jäivät 1809 Ruotsin puolelle. Vanhaa kalastusperinnettä jatkoivat Suomen puolella kalastustukikohdat Selkäsarvessa, Saarenkrunnissa ja Pienessä Valkeakarissa. Tukikohtiin muutettiin pyyntikauden ajaksi, sillä matka kala-apajilta rannikolle oli pitkä. Esimerkiksi Selkä-Sarven eteläpään kalastajakylä lienee toiminut kausipyyntitukikohtana jo 1500-luvun lopulta saakka. Kalastajat saattoivat asua saarilla kuukausia. Moottoriveneiden yleistyttyä 1900-luvun alussa kalastusta alettiin harjoittaa rannikolta käsin ja kausitukikohdat autioituivat. Kieltolain aikana 1919-1932 saaret toimivat salakuljettajien tukikohtina ja kätköpaikkoina, mistä saarille on jäänyt kellarikuoppia.
Perämeren kalasatamat ja kalastustukikohdat (Valkiakari)
Erkola, Veikka
Kivihaka
'Vironniemen kauniissa eteläkärjessä sijaitsee Kaivopuisto, 1830-luvun suosittu kylpylä- ja lomanviettopaikka. Nykyään se houkuttelee rantakävelyille ja puistotapahtumiin.' (s. 101)
Metro, ratikat, bussit ja lähijunat hoitavat Helsingin joukkoliikennettä. Lähiöistä ja naapurikunnista Helsinkiin johtavat pääväylät tukkeutuvat myös yksityisautoista.
Pulsan rautatieasema-alue (asema-alue)
Vanha kauppahalli oli heti alhaalla kadun toisella puolella. Taaempana näkyivät presidentinlinna ja Uspenskin katedraali yövalaistuksessa. Enson valkoisesta laatikkotalosta katse siirtyi nopeasti Katajanokalle ja satamaan. Suomenlinna oli suoraan edessä, ja majakkakirkon välkkyvä valokeila kiersi säännöllistä rataansa. NJK:n paviljonki ja Helsingin vierassatama olivat etualalla ja niiden vieressä kohosi pikkuinen Klippan. Sesonki oli jo päättynyt, ja ilmassa tuntui syksyn odotus. Eteläsatama oli rauhoittunut yöksi. La Vistasta Eteläranta kymmenen toisesta kerroksesta avautuva näkymä oli kaistale parasta Helsinkiä.
Hannes kutsui Tuulan La Vistaan, 1990-luvulla Eteläranta 10:ssä toimineeseen ravintolaan.
Pullinen, Laila
Hattuvaara on Pohjois-Karjalalle tyypillinen vaarakylä, missä kylän talot ja viljelykset sijaitsevat mäkien harjanteilla. Kylän ydinalueella oleva tsasouna liittää kylän itärajan ortodoksiseen perinteeseen. Rakennuskannaltaan hyvin säilyneitä pihapiirejä on mm. Hoskolassa ja Mikkolassa. Hoskalassa on yksi Pohjois-Karjalan neljästä säilyneestä patsasnavetasta. Parin viime vuosikymmenen aikana rakennetut uudisrakennukset hajottavat kylän kokonaisuutta, mutta kylärakenteen historialliset elementit ovat vielä läsnä. Uudistuneen asutuksen lisäksi siihen ovat vaikuttaneet tielinjauksen muutos ja peltojen metsittämisestä johtuva vaaramaiseman katoaminen. Kylän tärkein muistomerkki on Hattuvaaran laelle rakennettu pieni tsasouna, joka on tyyppinsä vanhin säilynyt edustaja Suomessa. Apostolien Pietari ja Paavali muistolle pyhitetty tsasouna on nykyasussaan kaksihuoneinen. Huoneiden liitoskohdasta nousee matalahko 8-kulmainen kellotorni. Sisähuoneen katonharjalla on sipulikupoli risteineen. Rukoushuoneen luoteispuolella oleva vanha hautausmaa on jäänyt jättimäisine karsikkokuusineen ja muutamine kropuineen eli hautamajoineen kaupparakennuksen taakse. Pohjois-Karjalan vaarakylät ovat yksi kansallismaisemistamme.
Hattuvaaran kylä asutettiin tiettävästi 1670-luvulla, ja 1600-luvulla kylässä mainittiin kolme taloa. 1800-luvun alussa vaaran laella sijaitsi neljä taloa. Hattuvaaran rukoushuone lienee rakennettu 1800-luvun alussa. Se siirrettiin ja uudistettiin 1980-luvun alussa. Lieksasta itään johtava maantie rakennettiin kylän eteläpuolelle, minne keskittyi tämän jälkeen myös kylän painopiste.
Hattuvaaran vaarakylä
Sotilaskeittiö C86 / Työsiirtolan toimisto
C 86 rakennettiin vuonna 1841. Rakennuksessa oli vain yksi noin 100 neliön suuruinen huone. Se toimi sotilaskeittiönä, jossa oli neljä suurta liettä. Pääjulkisivua korosti keskirisaliitti ja sen päällä oli attika. Varuskuntakorttelin sotilaskeittiöiden rakentaminen oli osa laajaa, 1830-luvulla aloitettua kasarmien rakennushanketta, jonka tarkoituksena oli linnoituksen puolustuksen tehostaminen. 1850-luvulla puiset alapohjat ja eteisen katto purettiin, vanhat palkit vaihdettiin ja neljä liettä ja kaksi venäläistä uunia muurattiin uudelleen. Rappaukset ja maalaukset uusittiin sekä sisällä että ulkona. Sisäänkäynnin yhteyteen rakennettiin puinen ulkoeteinen. Vuonna 1862 vaihdettiin pääjulkisivun ikkunoita. Vanhojen ikkunoiden ruudutuksen jaosta ei ole tietoa, mutta ainakin uudet olivat kuusiruutuiset. 1871 keittiön ja eteisen puulattiat korvattiin mukulakiviladelmilla. Vuosina 1873-75 rakennus muutettiin invalidikomppanian majoitustiloiksi. Eteisen tilalle tehtiin kivirakenteinen poikkipääty, jossa oli paistetun leivän varastointi. Kosteusvaurioituneita kattovuoliaisia jouduttiin vaihtamaan. Liedet purettiin sänkyjen tieltä. Keittiölle ja leipomolle erotettiin oma pieni huone. 1882 tehtiin puinen rapattu väliseinä. 1892 osa vesikatosta uusittiin ja katto maalattiin öljypohjaisella punamullalla. 1902 ra­ken­nusta jatkettiin koko runkoleveydeltään itään päin kahdella varasto­huo­neel­la. Laajennushuoneet olivat miehistön puku- ja tarvikevarastona ja kuiva­muonava­rasto­na. Rakennukseen majoitettiin linnoituksen esikunnan komennuskunta, 22 miestä. 1907 asennettiin sähkövalaistus. 1920-luvulla taloa käytettiin pesulana. 1971 rakennus korjattiin Suomenlinnan Työsiirtolan toimistoksi. Korjaustyön alkaessa vesikatto oli ehjä, mutta yläpohjat olivat romahtaneet. Rakennusta sanottiin tuolloin "sillivarastoksi". Siihen kunnostettiin toimistotilat työsiirtolan johtajille, työpäällikölle ja sosiaalihenkilöstölle. Myös työsiirtolan arkistot, sähkökeskus ja puhelinvaihde ovat tässä rakennuksessa. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 72 Vuonna 1927 rakennusnumero C I 17 Lähteet: MV SL VIK C 1020-1040. KA VSA 15798 17044. Kuva: MV SL VIK C 102, 1859, varhaisin pohja, leikkaus ja julkisivu. MV SL VIK C 1037 pohja vuonna 1907 toisen laajennuksen jälkeen.
"Istun katolla ja allani leviää Eira kivitaloineen ja torneineen ja puistoineen ja mainostoimistoineen. Allani leviää Helsinki salaisine sisäpihoineen ja katuineen ja kahviloineen, joissa juodaan kahvia juomalaseista ja sämpylöissä on edam-viipaleen sijaan mozzarella-juustoa." (s. 8)
Romaani kuvaa Nellin taistolaislapsuutta 1970-luvun Helsingissä ja oman paikkansa etsimistä nuorena aikuisena 1980- ja 1990 -lukujen taitteessa, maailmassa jossa kommunismi on romahtanut. Tarina lähtee liikkeelle katolta, Eirasta:
Ehrnrooth, Adolf
"Vettä tuli niin paljon taivaalta,/ ettei sitä voinut edes sateeksi kutsua./ Sukelsimme Koistisen kanssa Ostostielle/ ja kun pääsimme rappuun/ vaihdoimme kirosanan." (runosta Yksiö, s. 28)
Sysmän kirkon ympäristössä Suurikylän, Käenmäen ja Voipalan maarekisterikylien lukuisat rautakautiset kalmistot ja uhrikivet kertovat Päijänteen Majutveden rannalla paikan pitkästä asutushistoriasta ja keskeisestä asemasta. Keskiaikaisen kirkon lisäksi kylien maisemakokonaisuuteen kuuluvat pappilan, Suurikylän kartanon, Hirvelän ja Hovilan rakennusryhmät. Sysmän kirkonseutu on jäänyt syrjään pitäjän keskuksesta, mistä syystä kirkon ympäristö on säilynyt uudisrakentamiselta. Kirkolliset rakennukset ja suurtilat kuvastavat 1800-luvulla vallinnutta kirkonseutujen rakennetta. Sysmän myöhäiskeskiaikainen kirkko on muutettu 1830-luvulla intendenttikonttorin piirustuksilla ristikirkoksi. Kirkon kivi- ja tiilirakenteiset seinät ovat kalkittu valkoisiksi ja vanhoissa päätykolmioissa on koristellut tiilikentät. Vanhassa runko-osassa on hämäläisille kirkoille tyypilliset nurkkakivet. Kirkkoon kuuluu vanha hautausmaa, jota on laajennettu 1700-luvun jälkeen useaan otteeseen. Kellotapuli ja kirkon länsipuolella oleva kivinen pitäjänmakasiini ovat rakennettu 1854 ja 1855. Kirkon lounaispuolella, Majutveden rannalla oleva mansardikattoinen, jugend-vaikutteisen pappilan on suunnitellut arkkitehti Josef Stenbäck 1918. Puistomaiseen pihapiiriin kuuluu väentupa ja aittarakennus. Suurikylän kartano kirkolle johtavan maantien varrella on yksi pitäjän vanhoista kartanoista. Sen maisemallisesti hallitsevalla paikalla oleva päärakennus pihapiireineen on poikkeuksellista empirekauden arkkitehtuuria omaperäisine yksityiskohtineen ja koristeaiheineen. 1801 rakennettua päärakennusta on korotettu kerroksella 1867. Sivurakennukset on rakennettu 1811. Asuinpihan ulkopuolella on kivinavetta ja viljamakasiini. Kartanon länsipuolella sijaitsee Käenmäen vanha kylätontti. Alueen eteläosassa Matjutveteen pistävällä niemellä on Voipalan kylän Hovilan kartanomiljöö. Laajan viljelymaiseman keskellä olevan tilakeskuksen päärakennuksen runko on 1700- ja 1800-luvun vaihteesta, uusrenessanssi-tyylinen ulkovuoraus, poikkipäädyt, kuistit ovat 1800- ja 1900-luvun vaihteesta. Päärakennuksen puistomaisen pihapiirin koillispuolella on kartanon talouspiha.
Suurikylän, Käenmäen ja Voipalan kylien alueelta tunnetaan lukuisia rautakautisia kalmistoja ja uhrikiviä, jotka viittaavat merkittävään esihistoriallisen ajan asutuskeskittymään. Myöhemmin Sysmä oli hämäläisten eräaluetta, jonka sijainti Päijänteen rannalla oli vesireittien kannalta edullinen. Keskiajan alkupuolella Sysmä kuului Hollolan emäseurakuntaan. Omaksi seurakunnaksi Sysmä erosi ilmeisesti jo 1300-luvun loppupuolella, pappi mainitaan ensimmäisen kerran 1442. Pyhälle Olaville nimetty kivikirkko rakennettiin 1500-luvun alkupuolella. Rakennustyö jäi holvauksen osalta keskeneräiseksi. Pieneksi jäänyt kirkko laajennettiin 1830-luvulla ristikirkoksi. Suurikylä mainitaan ensimmäisen kerran 1462. Uuden ajan alkupuolella kylässä oli 15 taloa. Kylän taloluku väheni 1600-luvulla ja 1800-luvun alussa taloja oli viisi. Suurikylän kartano on entinen kruunun ratsutila. Käenmäen kylässä oli 1560-luvulla kahdeksan taloa. Voipalan kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1460. Uuden ajan alkupuolella kylässä oli kahdeksan taloa. Taloluku putosi Ilolan rusthollin ja Hovilan rälssitilan perustamisen seurauksena. Hovila kuului Tandefelt-suvun kartanoihin.
Sysmän kirkonseudun kulttuurimaisema
Mikä on Helsingin kantakaupungin lyhyin katu? Kuinka pitkä se on? Wikipedian mukaan kantakaupungin lyhin katu on Välikatu Kruununhaassa, 25 metriä.
Lenin asui syksyllä 1917 miliisipäällikkö Kustaa Rovion luona Sörnäisten rantatie 1:ssä.
"--Vain Hesarilla noustaan myös vanhasta tuhkasta,/ vain täällä huudetaan Hekaa ja Staidea koko yö,/ vaikka kummatkin ovat jo aikaa kulmilta kadonneet.--" (runosta Sade, s. 88)
Herttoniemen metroasema
Rantasalmen kartanot (Rantakartano)
Hesperiankatu
Porvoon saaristokylät (Sondby)
Kaponieeri Delwig -Ravintola Walhalla
"Ruotsalainen teatteri, Wulfin kulma ... onneksi ne päättivät säilyttää Wulfin kulman, sehän kuului olennaisena osana Helsingin kaupunkikuvaan ... Hän ylitti Mannerheimintien Kalevankadun kulmasta - niin kuin oli tehnyt kymmeniä, kymmeniä kertoja ennenkin, ja antoi katseensa nauttia näkemästään. Stockmannin jyhkeä tavaratalo, Vanha Ylioppilastalo, mahtava joulukuusi kynttilöineen Kolmen sepän aukiolla, säihkyvät jouluvalot Aleksanterin kadulla ... Hän rakasti tätä kaupunkia, jossa oli elänyt yli seitsemänkymmentä vuotta. Tämä oli hänen kaupunkinsa, tuttu ja rakas." (S. 214.)
Everstin talossa asuva Martta Hallman kulkee Helsingin keskustassa joulun alla.
Pohjola, Ilmari
Tuomarinkylän kartano
: "Kävelimme tuntien jälkeen yhdessä tenniskentältä Särkiniementielle, halusin kulkea rantatietä, siellä en voinut törmätä vanhempiini tai veljeeni Sampoon. (---) Kotimatkalla Oleg vältteli kertomasta missä hän asui. Särkiniementien risteyksessä hän heilautti kättään epämääräisesti, enkä saanut pitkään aikaan selville, tarkoittiko hän Vattuniemen taloja vai itse kaupunkia telakan takana." (s.7)
Ratakatu 23
Engel, Carl Ludvig
osoite
address
Perniön rautatieasemanseutu (Viljasiilo)
Elokuva on valmistunut vuonna 1939. Perustuu Juhani Tervapään näytelmään Justiina.
kuvaus
description
Kalliolinna
Korkalorinteen rivi- ja kerrostaloalue puistoineen sekä Evakkotien rivitaloalue edustavat sodanjälkeistä korkeatasoista kaupunkisuunnittelua ja aluerakentamista. Korkalorinteen asuinalueen innoittajana on ollut Espooseen rakennettu Tapiola. Puutarhakaupunki-ihanteisiin perustuva asuntoalue Napapiirin tuntumassa on ollut Asuntosäätiön ja Rovaniemen kauppalan tavoitteena. Aluetta toteuttamaan valittu arkkitehti Alvar Aalto on asemakaavoittanut ja suunnitellut asuinalueen, jonka rakennukset muodostavat ehjän kokonaisuuden Korkalovaaran etelänpuoleisella ylärinteellä. 1950-luvun loppupuolella ja 1960-luvun alkupuolella rakennettu asuinalue koostuu kahdesta nelikerroksisesta kerrostalosta ja kolmesta kaksikerroksisesta rivitalorakennuksesta. 1990-luvun taitteessa alueen eteläosaan, Evakkotien varrelle on rakennettu yksikerroksinen rivitalo. Kerrostalot rajaavat etelään avautuvaa puistoaluetta ja suojaavat puistomaista piha-aluetta. Rivitalot erkanevat kerrostalojen alueelta viuhkamaisesti. Kaikkien asuntojen suunnittelu on perustunut tehokkaisiin pohjaratkaisuihin, maaston ja ilmasto-olojen huomiointiin. Myymäläkeskus ja lämpökeskus sijoittuvat kokoojakaduksi suunnitellun tien varteen, myymälätilat avautuvat pienelle aukiolle. Ulkoasultaan monivivahteisten rakennusten ulkoseinät ovat valkoiseksi maalattua tiiltä. Asuinaluetta ympäröivät viher- ja puistoalueet pohjautuvat maisema-arkkitehti Jussi Jänneksen suunnitelmiin. Puolustusvoimien rakennuttama Evakkotien rivitaloalue on Timo ja Tuomo Suomalaisen suunnittelema ja muodostaa tiiviin ja yhtenäisen kokonaisuuden Korkalovaaran etelärinteen alaosassa. Evakkotien 1960-luvulla toteutettu tiivis rivitaloalue sijaitsee Aallon suunnitteleman asuinalueen lounaispuolella. Alueen 12 rivitaloa ja niiden 126 asuntoa on sijoitettu rinteeseen porrastetusti niin, että ne avautuvat etelään kun taas ylärinteen puoleiset rakennusosat suojautuvat mataline seinäpintoineen ja pienine ikkuna-aukkoineen pohjoisen viimoilta. Asuinalueen rakennukset ovat julkisivuiltaan valkoiseksi maalattua tiiltä, kuten As Oy Korkalorinteenkin rakennukset.
Rovaniemen kauppalan väkiluku kasvoi nopeasti sotien jälkeen siirtolaisten ja taloudellisen kehityksen ansiosta. Sodan tuhojen ja nopean kasvun seurauksena kauppala kärsi asuntopulasta vielä 1950-luvun puolivälissä. Kauppalanjohtaja Lauri Kaijalainen näki asuntopulan yhdeksi ratkaisumalliksi Espoon Tapiolan ja edisti kauppalassa Asuntosäätiön rakentaman Tapiolan esikuvan mukaista alueellista asuntorakennustoimintaa. Sopivaksi Asuntosäätiön ja kauppalan yhteistyöalueeksi katsottiin Korkalovaara, joka oli Aallon Poronsarvikaavassa osoitettu kuusikulmaisten pientalotonttien alueeksi. 1948 kaavamuutoksessa tontit oli muutettu nelinurkkaisiksi. Asuntosäätiö antoi Alvar Aallolle 1956 tehtäväksi asuinalueen suunnittelun. Aallon toimisto laati ensin suunnitelman, joka käsitti kolme erillistä asuntoaluetta, jotka liitettäisiin toisiinsa kokoojakadun avulla. Laajasta suunnitelmasta toteutettiin ainoastaan Korkalorinteen alue. Sopimuksen mukaan Asuntosäätiö rakennuttaisi Alvar Aallon suunnittelemat kerros-, rivi- ja ketjutalot sisältävän puutarhakaupunkimaisen asuntoalueen. Kauppala sitoutui suunnittelemaan ja toteuttamaan tiet ja kunnallistekniikan. Asuntojen rahoitus hoidettiin aravalainoin. Aallon suunnitelman pohjalta laadittiin uusi asemakaava, joka vahvistettiin lokakuussa 1958. Aallon suunnitelmien toteuttaminen aloitettiin kesällä 1958 Sompiontieltä, jonka varrelle rakennettiin seuraavan vuoden aikana kerrostalo Rakovalkea ja rivitalo Korkalo sekä lämpökeskus ja myymäläkeskus. Toisessa vaiheessa toteutettiin rivitalo Lapinjänkä ja kerrostalo Poroelo. Tanhuantien ja Poroelontien rakennukset valmistuivat kesään 1960 mennessä. Rakovalkean ja Poroelon kerrostalojen niveleksi alun perin ajateltu sauna korvattiin puurakenteisella pyörä- ja urheiluvälinesuojalla. Keskitien rivitalo Karpalo valmistui 1961. Alueen autotallit rakennettiin asunto-osakeyhtiön toimesta 1960-luvun alkupuolella ja ne pohjautuivat karkeasti Aallon luonnospiirustukseen. Kaikkia Korkalorinteen alkuperäissuunnitelmaan sisältyneitä rakennuksia ei toteutettu rahoitusongelmien ja heikon kysynnän vuoksi. Rakentamatta jäivät lämpökeskuksen laajennus, eteläosan kolmen perheen rivitalot ja lastentarha. Alueen eteläosan yksikerroksinen viiden perheen rivitalo toteutui uusien suunnitelmien mukaan 1989. Korkalonrinteen yhteyteen ajatellut samaa väljää periaatetta noudattavat lähiöt jäivät rakentamatta. Korkalovaaraan rakennettiin myöhemmin betonielementtitekniikalla rakennettuja lähiöitä. Evakkotien rivitalojen rakentaminen liittyy Pohjoiskalotin sotilaallisen merkityksen kasvuun 1950-luvun alkupuolella. Maailmanpoliittisen tilanteen kiristyessä Suomen puolustusvoimissa huolestuttiin Lapin sotilaallisesta tyhjiöstä. Tilannetta korjamaan perustettiin Sodankylään ja Rovaniemen maalaiskuntaan 1960-luvulla varuskunnat ja 1970-luvulla vielä Lapin lennosto. Puolustusvoimien henkilökuntaa varten rakennettiin mm. Evakkotien rivitalot. Suunnitelmat teki arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalainen 1963-1966. Rakentamisesta vastasi Puolustusministeriön rakennustyö ja alue valmistui 1970.
Korkalorinne ja Evakkotien rivitalot
Kumianpää
Kolme maamme vanhinta ruukkia, Antskog, Billnäs ja Fiskars, kuuluvat 1600-luvun suurvalta-ajan varhaisiin rautaruukkeihin kuvastavat erinomaisesti teollisuuden vaiheita 1600-luvulta nykypäiviin. Ruukkien erilainen myöhempi historia - Antskogin verka-, Billnäsin puusepän- sekä Fiskarsin rauta- ja konepajateollisuuden huomattavina teollisuuslaitoksina maassamme ilmentävät näiden teollisuudenalojen kehitystä eri vuosisatoina. Historiallisen Pohjan pitäjän ruukkiympäristöt ovat Länsi-Uudenmaan teollisuushistoriallisesti merkittävän ruukkiketjun osa. Ruukkeihin liittyy myös huomattavaa teollisuusarkeologista intressiä ja niiden uudempi maine liittyy aikansa modernia designiä edustavien tuotteiden tunnettuuteen myös maamme rajojen ulkopuolella. Fiskarsin ruukinalue on laaja Fiskarsinjoen varteen suurelta osin 1800-luvun kuluessa rakennettu kokonaisuus. Kolmikerroksinen Fiskarsin ruukinkartano 1800-luvun ensi kymmeneltä hallitsee ruukinkadun varressa ruukinmaisemaa. Fiskarsin päärakennus on merkittävimpiä empirerakennuksia maaseudulla ja siihen liittyvä ruukinkatu on ruukinalueitten vaikuttavimpia. Ruukinkadun varrella puistomaisessa ympäristössä ovat seurantalo, majatalo Värdshuset ja 1765 rakennettu ruukinkonttori, alueen vanhin rakennus, kadun toisella puolella viljamakasiini, hienotaepaja ja kuparivasarapaja. Ruukinkadun tiiviin katunäkymän muodostavat tornilla korotettu, alkuaan kouluksi ja talliksi tehty rakennus ja kiviset kaksikerroksiset empirekauden työväenkasarmit. Ylemmällä ruukinkadulla, nykyisellekin tuotantolaitokselle johtavan tien varressa, on yhtenäinen työväen punamullattujen asuinrakennusten rivistö. Yläruukin alueella on ns. Fiskarsin tehdas. Tiiviissä tuotantorakennusten ryhmässä kosken rannoilla lähellä patoa ovat ruukkihistorian tärkeimpiin lukeutuvat valimo, konepaja ja puhallushuone. Konepajan ruokalassa ja konttorissa toimii museo. Työväen ja virkamiesten asumuksia on myös vanhojen ruukinkatujen ulkopuolella, kuten aluetta reunustavassa kallioisessa mäkimaastossa Suutarinmäellä. Billnäsin ruukin rakennukset, joihin lukeutuvat myös Billnäs-puusepäntehtaan ja puutarhakoulun rakennukset, ryhmittyvät joen ja kosken ympärille. Tuotantorakennukset ovat yhtenäisenä ja tiiviinä ryhmänä ruukinpadon molemmilla puolilla. Kosken etelärannalla mm. tiilinen manufaktuuripaja lanterniinikattoineen on keskeinen ruukkimaisemassa, kuten myös Billnäs-puusepänteollisuuden tarpeisiin rakennetut kaksi lähes identtistä, pitkää puista rakennusta. Pohjoisrannalla ovat sähkövoimalaitos ja museona toimiva mylly. Pääosa hirsisistä punamullatuista asuinrakennuksista samoin kuin isännöitsijän asunto ja konttorit ovat joen suuntaisten, pohjois- ja eteläpuolella kulkevien ruukinkatujen varrelle. Kosken alapuolella oleva silta yhdistää ruukinkadut toisiinsa. Asuin- ja tuotantorakennuksista suurin osa periytyy 1770-1800-luvuilta, tuotantolaitoksista moni on myös 1900-luvun puolelta. Billnäsin ruukin alueen länsipuolella ovat puutarhakoulun, maanviljelyksen ja karjanhoidon rakennuskantaa 1890-luvulta alkaen. Niitten länsipuolella on ruukin patruunan Villa Billnäs. Kaksikerroksinen kivestä rakennettu massiivinen päärakennus on Lars Sonckin suunnittelema ja valmistunut 1917. Rakennus liittyy terassin välityksellä Paul Olssonin suunnittelemaan muotopuutarhaan. Ns. "Amerikanvillat", noin 15 virkailijain ja työntekijöiden asuinrakennusta, sijaitsevat Pentbyn alueella. Ruukin laitamilla on nuorempia yhtenäisiä työväen asuinalueita, mm. "Hollywood". Antskogin ruukin historia liittyy paitsi varhaiseen kuparin ja raudan valmistamiseen myös tekstiiliteollisuuden varhaisvaiheisiin. Antskogin ruukkialueen, Pohjan historiallisista ruukkiyhdyskunnista vanhimman ja pienimmän, perusrakenne ja asuinrakennukset ovat säilyneet. Punatiilinen rakennuskanta on verkatehtaan kaudelta, vanhimpia ovat verkatehtaan tuotantorakennus 1840-luvulta sekä pato samalta ajalta. Punatiilinen 1800-luvun lopun uusgoottilainen tehdas ja tiilinen tehdas- ja asuinrakennus muodostavat yhdessä verkatehtaan kanssa tehtaankadun joen länsirannalle. Ruukinkartano niiden tuntumassa on rakentunut nykyasuunsa eri vuosisatoina, runko on ilmeisesti jo 1700-luvulta. Työväenasunnot ovat ryhmittyneet vanhojen teiden ja joen varteen. Vanhimmat työväenasunnot ovat verkatehtaan perustamisen ajoilta. Tehdasyhdyskuntaan kuuluvat myös työväentalo, koulu, isännöitsijän rakennus ja entisen ruukinkirkon paikka. Uudempi Harabackan omakotialue on osittain tehtaan rakennuttama. Vallonipaja ja kupariruukki ovat sijainneet noin 200 m verkatehtaan alapuolella olevan kosken partaalla. Lisäksi Antskogin ja Fiskarsin ruukkien väliltä on löytynyt esihistoriallinen raudanvalmistuspaikka.
Malmin etsintä ja louhinta alkoi Suomessa 1600-luvulla. Historialliseen Pohjan pitäjään, jossa oli metsää, koskivoimaa ja Pohjankurun satama, perustettiin 1630 Antskogin, 1641 Billnäsin ja 1649 Fiskarsin ruukit. Rautamalmi tuotiin Ruotsista. Antskogin perusti tiettävästi Jacob Wolle (Wulff) ja rakensi masuunin ja kankirautavasaran. Masuuni lopetettiin 1649. Uusi kankivasarapaja valmistui 1734. Pajassa taottiin ainoana paikkana Suomessa takkirauta kankiraudaksi ns. vallonimenetelmällä 1779 asti. 1700-luvun lopulla Antskogissa jalostettiin kuparia. Antskog, Fiskars, Koski ja Kärkelä sekä Orijärven kaivos myytiin 1822 John Julinille. Proomuja varten Julin rakensi 1824 Antskogiin sulun, joka hävitettiin 1909, samassa kohdassa oli ilmeisesti masuuni. Nykyisin paikalla on pato. Kuparilaitos lopetettiin 1880. Julin perusti Antskogin ruukin yhteyteen verkatehtaan sekä vanutus- ja värjäyslaitoksen 1839. Verkatehdas valmistui 1841 ja sitä laajennettiin kankaiden väripainamista varten 1847. 1800-luvun lopussa Antskogissa oli kuparilaitoksen ja myllyn lisäksi villakehräämö, kutomo, värjäämö ja trikoonvalmistuslaitos. Tulipalon hävitettyä verkatehdasta 1900 rakennutti Antskogin Verkatehdas Oy suuren tehdasryhmän. Sarka-, tohveli-, ulsteri- ja pukukankaita valmistanut tehdas lopetettiin 1959, jolloin Oy Antskog Ab:n osakekanta siirtyi MAKO Oy:lle. Kiinteistöön kuuluivat 45 hehtaaria maata, teollisuusrakennuksia, lukuisia puisia asuinrakennuksia ja kaksi vesivoimalaa. Toinen voimala tuhoutui tulipalossa. MAKO Oy:n päätuotteet olivat palokalustot, pumput ja teollisuusventtiilit. Billnäsin masuunin ja kahden kankirautavasaran perusti Suomen vuorimestari Carl Billsten. Masuuni toimi noin 1639-1658. Billsten perusti Fagervikin ruukin 1646. Billsteneiltä ruukit siirtyivät 1723 Hisingille (aateloituna Hisinger), joilla Billnäs oli 1900-luvulle asti. Hisingit rakensivat kankivasarapajat kosken molemmin puolin. Tuli tuhosi ruukkia 1775 ja uudelleenrakentamisessa ruukki sai pitkälti nykyasunsa. 1800-luvun alkupuolella Hisinger uudisti ruukkia, kuten vasarapajoja ja ahjoja. Jo 1700-luvun lopulla Hisingerit tehostivat Billnäsin maataloutta. Alueelle perustettiin suuri puutarha kasvihuoneineen. Puutarhakoulu toimi Billnäsissä 1890-luvulta vuoteen 1933. Ruukin tuotantoa uudistettiin 1880-luvulla, takonaulojen valmistus loppui 1882. Yli 250 vuotta jatkunut kankivasaratyö loppui 1904. 1888 valmistui laitos, joka tuotti mm. ovenkahvoja, kirveitä, vasaroita. Jo 1909 valmistettiin myös tammisia konttorihuonekaluja. Tehtaiden osake-enemmistö siirtyi Oy Fiskars Ab:lle 1918 ja kokonaan ne siirtyivät Fiskars-yhtiön omistukseen 1957. Tammihuonekalujen valmistus loppui 1950-luvulla. O.Y. Billnäs A.B. sulautettiin emoyhtiö Fiskarsiin ja huonekalujen valmistus loppui 1970. Vanhan osan teollinen toiminta loppui 2002. Fiskarsin ruukin synty liittyy Antskogin alkuvaiheisiin, sillä Antskogin omistaja Thorswöste perusti Fiskarsin ruukin 1649 saadakseen masuunin lähemmäs merta. Masuuni ja vasarapaja rakennettiin vierekkäin kosken länsirannalle. Vasarapaja siirrettiin pian ylemmän kosken varrelle, masuuni toimi paikalla 1802 asti. Bengt Qvist laati 1764 ruukille yleiskaavan, josta toteutuivat mm. konttorin ja kartanon sekä alemman ruukinkadun paikat. Fiskars tuli Antskogin tavoin Björkmaneille 1783. Antskogin valloonitaonnan lopettamisen jälkeen kankiraudan taonta siirrettiin Fiskarsiin, jonne rakennettiin kaksi kivistä kankirautavasarapajaa. Kuparinjalostuksen aloittaminen oli Fiskarsissa, kuten Antskogissakin, merkittävä uudistus. Fiskarsista tuli 1815 ruukkiyhtiön keskus, jonne rakennettiin komea ruukinkartano. Kivinen tehdas valmistui 1818. Björkman-suku myi ruukin 1822 John Jacob Julininille (aateloituna von Julin). Julin, kotimaisten vuorimalmien etsijä ja louhija, perusti maan ensimmäisen hienotaepajan 1832. Valimo valmistui 1836 kosken itärannalle. Tuotantoon kuuluivat mm. padat ja paistinpannut. Arkkitehti Engelin suunnitelmin rakennettiin 1831-32 tiilinen paja, johon tuli karkea- ja hienotakomo, viilaamo ja kuparisepänverstas. Hienotaepaja tuotti pöytäveitsiä. Julin perusti myös maan ensimmäisen varsinaisen konepajan 1837. Konepaja valmisti mm. maan ensimmäiset laivahöyrykoneet. Maataloustyökalujen valmistus oli 1850-luvulta alkaen tärkeä. Punatiilinen putlaus- ja valssilaitos valmistui 1858 ja valssilaitos toimi 1930 asti. Palo tuhosi 1877 konepajaa, joka rakennettiin uudestaan. Aurat olivat konepajan tärkein tuote. Ruukinkartanon päärakennuksen rakentaminen alkoi 1816 arkkitehti Pehr Granstedtin suunnitelmin. Charles Bassi korjasi Granstedtin julkisivusuunnitelmia. 1810-luvun lopulla C.L. Engel ehdotti rakennuksen laajentamista yksikerroksisilla kolonnaadirakennuksilla. Suunnitelmasta toteutettiin sisäänkäynnin pylväikkö ja räystään triglyyfilista. 1820-luvulla uudistettiin edustustiloja Engelin ohjeiden mukaan.
Pohjan ruukkiympäristöt (Billnäsin ruukinalue)
Malinen on Helsinkiin opintojen perässä muuttamaan joutunut savolainen jänis, joka on säilyttänyt kotiseutunsa murteen ja asenteen.
Pappila
Talon vanhin osa on ainoa Suomenlinnassa ruotsalaiselta kaudelta säilynyt puurakennus. Sen tarkkaa rakennusaikaa ei tie­detä. Vanhimmassa asussaan rakennus oli suorakaiteen muotoinen ja sen kaksi ulko-ovea sijaitsivat eteläjulkisivussa. 1850-luvulta lähtien taloa laajennettiin kuistein ja lisäsiivin useita kertoja. Nykyiseen kokoonsa se laajennettiin vuosisadan vaihteessa. Ik­kunoiden koristeelliset vuorilaudat esiintyvät jo vuoden 1879 piirustuksissa. Rakennusta ympäröivällä alueella on eri aikoina ollut useita puisia asuinrakennuksia ja vajoja. Ne ovat tuhoutuneet tulipaloissa tai purettu huonokuntoisina. Pappila oli koko venäläisen kauden upseeriston asuintalona. Insinöörikomennuskunnan piirtämön toimiessa Amiraalinta­lossa oli asukkaana insinöörihallinnon päällikkö perheineen. Lasikuisti korjattiin vuonna 1975 ja samalla uusittiin julkisivun helmi­ ponttivuorilaudoitus vanhan laudoituksen alta löytyneen vanhemman laudoituksen kal­taiseksi.
Peruskorjaus Rakennukseen kunnos­tettiin kolme asuntoa kooltaan 109-130 m². Puuhellat ja osa peltiuuneista purettiin, kaakeliuunit säilytettiin. Rungon huonon kunnon takia alimpia hirsiä jouduttiin vaihtamaan ja perustuksia vahvistamaan. Julkisivut maa­lattiin öljymaalilla venäläisen kauden värityksen mukaisesti koboltinsinisiksi. Asuntoihin tehtiin kylpyhuoneet ja rakennus liitettiin vesijoh­to-, viemäri- ja kau­kolämpöverkkoon. Toteutusaika: 1986-88 Huoneistoala: 366 m² Kerrosala: 414 m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto P. Mykkänen Ky Julkisivuvärityssuunnitelma: Arkkitehti Vilhelm Helander Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Mauri Pelkkikangas LVI-ja sähkösuunnittelu: Insinöörikeskus Oy Rakennuttaja: Suomenlinnan Hoitokunta Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennuksen runko-osa on ainoa Suomenlinnassa ruotsalaiselta kaudelta säilynyt puurakennus. Sen tarkka rakennusaika ei ole tiedossa. Venäläisen kauden kartoissa se esiintyy vuodesta 1816 lähtien ja venäläisessä asiakirjamateriaalissa mainitaan, että se on ostettu ruotsalaisilta omistajilta. Vanhimmassa asussaan rakennus oli suorakaiteen muotoinen ja mansardikattoinen ja sen eteläjulkisivulla oli kaksi ulko-ovea. Molemmilla pitkillä julkisivuilla oli lisäksi kuusi ikkunaa ja itäpäädyssä kaksi. Länsipääty oli umpinainen. Alkuperäisessä runko-osassa ei ollut lautaverhousta, vaan hirsiseinät oli punamullattu. Rakennus säilytti perusmuotonsa itä- ja eteläjulkisivuille rakennettuja kuisteja lukuunottamatta aina 1860-luvun lopulle. Vasta 1870-luvulla tehtiin ensimmäinen suurempi laajennus, kun taloa pidennettiin itään ja laajennettiin etelään kolmen huoneen ja eteisen suuruisella lisäsiivellä. Seuraavalla vuosikymmenellä rakennettiin itäpäätyyn siinä nykyisinkin oleva kuisti. Rakennuksen eteläsiipi laajennettiin lopulliseen laajuuteensa 1890-luvulla. Ikkunoiden koristeelliset vuorilaudat esiintyvät nykyisen kaltaisina piirustuksissa vuodesta 1879 lähtien. Läntisen kuistin tarkka rakennusvuosi ei ole tiedossa, se ajoittuu vuosien 1898 ja 1906 välille. Rakennus oli koko venäläisen kauden upseeriston asuinrakennuksena. Insinöörikomennuskunnan piirtämön toimiessa Amiraalintalossa B 23, asui talossa insinöörihallinnon päällikkö perheineen. Tietoja kenenkään papin asumisesta tässä "Pappilassa" ei ole. Nimitys lienee syntynyt vasta suomalaisella kaudella. Rakennuksen länsikuisti korjattiin 1975 ja samalla uusittiin koko rakennuksen vuorilaudoitus. Ennen korjaustyötä rakennus oli vuorattu helmiponttilaudoituksella, mutta korjaustyön yhteydessä rakennuksen vuorilaudoitus vaihdettiin uudemman laudoituksen alta esiin tulleen, ilmeisesti 1880-luvulla tehdyn, laudoituksen kaltaiseksi. Rakennuksen täydellinen peruskorjaus saatiin valmiiksi 1988. Korjaussuunnitelmat laati arkkitehtitoimisto Paavo Mykkänen. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun alussa 98, lopulla N 80 Vuonna 1927 rakennusnumero B 54 Lähteet: MV SL Rakhist Kauppi, Ulla-Riitta, 1970-71. B 24, Pappila. MV SL Rosén, Helena, 1975. Korjaustyön seurantakertomus. MV SL VIK B 4, 9, 14, 15, 19, 23, 40, 46, 66, 1436-1471.
Pietarinkatu 13
Säynätsalo on edustava esimerkki teollisuusyhdyskunnasta, jossa teollisuuslaitokset, asuma-alueet ja yksittäiset rakennukset ovat syntyneet korkeatasoisen arkkitehtuurisuunnittelun tuloksena. Säynätsalon teollisuusyhdyskunnassa on nähtävissä arkkitehtien ja vaneritehtaan johtajan kauppaneuvos Hanna Parviaisen ja myöhemmin Enso Gutzeit Oy:n vaikutus niin maisemakuvassa kuin alueen arkkitehtuurissa. Säynätsalon pääsaaren teollisuuslaitosten kokonaisuus on rakennettu pääosin 1900-luvun jälkipuoliskolla. Toimihenkilöiden ja mestareiden rivitalot Kilpala, Notkoselkä, Salpala, Toimela ja Kerhola sekä ns. kiinalaistalot ovat 1940-luvulta. Talot ovat tehtaan palveluksessa olleiden arkkitehtien Karl ja Margaretha Stigzeliuksen suunnittelemia. Salpala-nimitys tulee Enson tuolloin markkinoimasta Salpalevy-tuotteesta, Toimela toimihenkilöasunnoista, Kerho rakennuksessa sijaitsevasta kerhosta ja Notkoselkä viitannee naimattomien tyttöjen asuntolaan. Kiinalaistalojen nimitys johtuu massiivisesta, kaarevasta kattoratkaisusta. Rakennuksille luonteenomaista ovat neliömäinen pohjaratkaisu, etufasadin puoliksi peittävä avoveranta ja vaakaverhous. Arkkitehtuurin merkkiteoksia ovat arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema Säynätsalon kirkko ja arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema kunnantalo. Säynätsalon punatiilinen 1949-1952 rakennettu kunnantalo lukeutuu Aallon keskeiseen tuotantoon ja se on ensimmäisiä Aallon 1950-luvun arkkitehtuuria leimanneista punatiilirakennuksista. Eri tilat on ryhmitelty suojaisan atriumpihan ympärille. Toisen kerroksen tasolla olevalta pihalta on käynti kunnanvirastoon, liiketiloihin, kirjastoon ja asuntoihin katutasolta. Kunnanvaltuuston istuntosali on rakennuksen korkeimmassa osassa. Kirkonmäki muodostaa oman rauhallisen keitaansa tehdasyhdyskunnan keskellä metsäisellä harjulla. Muodoltaan kirkko on päätytornillinen pitkäkirkko, johon liittyy seurakuntatalo. Vaaleaksi rapatun kirkon tornissa on barokkityyliin mukailtu pääte. Tunnelmallisen kirkkosalin arkkitehtuuriin olennaisesti liittyvän koristelun ovat toteuttaneet Antti Salmenlinna ja Paavo Leinonen. Kirkon kasetoitu sisäkatto on tehty yhtiön koivuvanerista. Kirkon vieressä on yksi maamme hienoimpiin kuuluva pieni sankarihauta-alue, jonka suunnittelusta on vastannut arkkitehti Aulis Blomstedt. Seurakunnan 33 kaatuneen hautamerkit ovat Päijänteen rantakiviä, sankaripatsaan on tehnyt Wäino Aaltonen. Säynätsalon ja Lehtisaaren välillä on Louhunsalmen riippusilta. Muuratsalossa, Lehtisselän kalliosella rannalla, on Alvar Aallon itselleen Säynätsalon kunnantalon rakentamisen aikoihin rakennuttama huvila, ns. Muuratsalon koetalo. Huvila noudattaa maastonmuotoa ja rakentuu sisäpihan ympärille. Ulkofasadit on rapattu valkeiksi, mutta sisäpihan seinämiin on käytetty kaikkia talon rakentamisaikana saatavilla olleita tiiliä ja keramiikkalajeja. Kuten Säynätsalon kunnantalo, kuuluu Aallon Muuratsalon talokin kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosten valikoimaan.
Säynätsalon teollinen historia alkoi 1897, jolloin Jyväskylässä vaikuttanut suurliikemies Johan Parviainen osti asumattoman Säynätsalon saaren ja perusti saarelle sahan. Havupuun lisäksi Keski-Suomessa oli kaskiajan perintönä runsaasti koivumetsiä, joiden hyödyntämiseksi Säynätsaloon perustettiin 1914 vaneritehdas. Myöhemmin toimintaa laajennettiin vielä talotehtaalla ja kuitulevytehtaalla. Yhtiön teolliseen toimintaan ja sen kasvuun liittyi kiinteästi yhdyskunnan rakentaminen. Tehdas oli alueen suurin maanomistaja ja ohjasi suurelta osin maankäyttöä ja rakennustoimintaa. Yhtiö hankki 1924 omistukseensa Säynätsalon pääsaarella olleen tehdasalueen lisäksi lähinnä maatalouden käyttöön varatun Lehtissaaren ja sekä asuinalueeksi suunnitellun Muuratsalon pohjoisosan. Asemakaavoja ja rakennusten tyyppipiirustuksia tekivät mm. arkkitehdit Wivi Lönn ja Alvar Aalto. Parviaisen tehtaiden rakennuksia suunnittelivat mm. arkkitehti Yrjö Blomstedt ja arkkitehti K.G. Stigzelius. Johan Parviaisen ja hänen perheensä omistuksessa Säynätsalo oli 1936 tapahtuneesen konkurssiin saakka. Viimeiset vuodet, 1925-1936, tehdasta johti Hanna Parviainen, Suomen ensimmäinen naispuolinen kauppaneuvos. Konkurssin jälkeen omistajaksi tuli Suomen Pankki ja 1946 Enso Gutzeit Oy. Säynätsalon seurakunta perustettiin 1920-luvun alkupuolella ja seurakunnan kirkon kustansi tehtaiden pääomistaja Hanna Parviainen. Arkkitehti Armas Lindgren suunnittelema 400 hengen kirkko vihittiin käyttöön loppiaisena 1927. Kunnallishallinnollisesti Säynätsalo erotettiin Muuramesta 1924 ja 1935 siihen liitettiin Lehtissaari ja Muuratsalon pohjoisosa. Säynätsalon kunnantalo rakennettiin 1949-1952 Alvar Aallon piirustusten mukaan. Säynätsalosta tuli osa Jyväskylää kuntaliitoksen yhteydessä 1993. Enso-Gutzeitin yhtenäiset rivitalo- ja omakotialueet rakennettiin 1940-luvulla tehtaan työntekijöille. Yhtiön arkkitehdit Karl ja Margaretha Stigzelius suunnittelivat rakennukset, jotka olivat Enson omaa tuotantoa. Lisäksi Stigzeliukset laativat Lehtissaaren asemakaavan 1947. Yhtiö myös avusti työväkensä omatoimista rakentamista. Muuratsalon vanhimmat omakotialueet rakennettiin omina kokonaisuuksinaan. Muuratsalon Haikka 1920-luvulla, Abessinia 1930-luvulla, Satasarvisen etelä- ja pohjoisranta sekä Vuorenlahti 1940-luvulla ja Uohuanlahti 1950-luvulla. Saarien välinen liikenne hoidettiin aina 1930-1940-luvulle saakka veneellä. Säynätsalon ja Lehtisaaren välinen riippusilta valmistui 1957 professori Bruno Kivisalon suunnittelemana. Lehtisaaren ja Muuratsalon ensimmäinen silta rakennettiin 1938, pengerretty betonirakenteinen silta valmistui 1983.
Säynätsalon teollisuusyhdyskunta
Opiskelijajuhlat päättyvät traagisesti, kun aamulla juhlien emäntä löytyy kuolleena munkkiniemeläisestä asunnosta. Onko kyseessä murha vai onnettomuus?
Helsinkiläisen rikoskomisario Olli Bergin romanttinen viikonloppuloma Tampereella keskeytyy äkillisesti. Psykologian opiskelijoiden yölliset juhlat ovat päättyneet siihen, että niiden emäntä on löydetty aamulla kuolleena keittiöstä. Kuolemaan ei tunnu aluksi löytyvän mitään syytä tai motiivia. Myrkytetty Anu Salo oli kaikkien suosiossa, eikä kukaan asuntoon jääneistä opiskelijoista nähnyt tai kuullut mitään poikkeavaa yön aikana. Opiskelijajoukolla oli yhteinen tulevaisuudenhaave ja kaikilla omat salaisuutensa. Olli Berg joutuu juttua tutkiessaan pohtimaan suhdetta tyttöystäväänsä sekä viehättävään naistodistajaan, joka tekee häneen tavallista suuremman vaikutuksen. Monen muunkin on tehtävä elämässään ratkaisuja. Esikoiskirjailija Nina Peura on rakentanut viihdyttävän, uskottavalla ihmiskuvauksella ja tihentyvällä jännityksellä ladatun rikosromaanin, jonka tapahtumat sijoittuvat Helsingin läntisiin kaupunginosiin.
Jalkaväkikomppanian keittiö / Merivartioasema
Peruskorjaus Suomenlahden merivartiosto tarvitsi tukikohdan Helsingin edustan valvontaa varten. Rakennus C 25 katsottiin tähän käyttöön sopivaksi, koska sen vieressä on hyvä satamapaikka vartioveneille ja rannasta pääsee nopeasti avomerelle. Toteutusaika: 1980 Huoneistoala: 410m² Kerrosala: 457m² Ra­kennutta­ja­: Suo­menlinnan hoito­kunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Os­mo Sipari Ky Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Auvo Kallio & Co LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Iikka Hu­ovinen Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Veikko Vahvaselkä Ky ­Rakennustyöt: Hel­singin läänin­vanki­lan Suomenlinnan työ­siirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 25 suunniteltiin vuonna 1891 kahden jalkaväkikomppanian keittiöksi, ruokasaliksi ja leipomoksi. Tilatarpeet muuttuivat kuitenkin jo suunnitteluaikana siten, että rakennukseen sijoitettiin sen valmistuttua ennen mainittujen tilojen lisäksi 5 huonetta miehistön majoitusta varten. Vuonna 1897 osaa talosta käytettiin jalkaväkipataljoonan työhuoneina. Alunperin talossa oli 2 ulkoeteistä. Seinät oli maalattu keltaisella öljymaalilla ja ikkuna-, ovi-, räystäs- ja sokkelilistat öljypohjaisella punamullalla. Samoin kattoikkunat, piiput ja peltikatto olivat maalatut öljypohjaisella punamullalla. Sisäseinät olivat rapatut ja valkaistut ja seinien alaosien panelit oli pirskotettu harmaalla. Uunit olivat Voinitskin järjestelmän mukaisesti rautasuojuksen sisässä. Keittiön uunit oli maalattu harmaalla pirskottaen ja lattia oli laskettu nupukivistä. Puuronkeittäjien huoneessa oli lautalattia ja Utermarkovski-peltiuuni. Vuonna 1902 Viaporin sotilaslennättimen komennuskunnan miehistön majoittaminen rakennukseen aiheutti muutostöitä. Kolmea huonetta käytettiin luokkahuoneina ja käytännön harjoitteluun. Rakennusta korjattiin 1900-luvun alussa muutenkin monin tavoin. Vuoden 1904 työt mainitaan tehdyn tykistövaruskunnan työnä. Ulkovuorausta kunnostettiin 1906 ja lattiarakenteita muutettiin betoni- ja lautarakenteisiksi. Vankileirin aikana 1918-1919 kasarmissa oli V:n vankipiirin kanslia, naisvankien sairaala ja keittiö. Rakennus oli asuinkäytössä, vuoteen 1972 asti puolustuslaitoksen henkilökunnalla, sitten Suomenlinnan hoitokunnalla. Asuinkäyttö toi mukanaan lukuisia väliseinämuutoksia ja erilaisia muutostöitä. Arkkitehtitoimisto Osmo Siparin suunnitelmien mukaan vuonna 1978 tehdyn peruskorjauksen jälkeen rakennus on ollut Rajavartiolaitoksella Suomenlahden merivartioston Suomenlinnan merivartioasemana. Rakennus toimii samalla Helsingin merivartioalueen johtopaikkana. Helsingin sataman passintarkastus on kuulunut Suomenlinnan merivartioaseman työhön kesästä 1993 lähtien. Rantaan rakennettiin asfaltoitu helikopterikenttä vuonna 1988. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 223 Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 114 Lähteet: MV SL VIK C 1295-1312. MV SL Rakhist Kauppi, Ulla-Riitta, 1976. C 25. KA VSA 15783 15840 17057. Kuva: MV SL Valokuva neg.nro 0287 julkisivu 1970-luvulla ennen peruskorjausta. MV SL VIK C 1302 dokumentointipiirustus vuodelta 1897.
Merivartioaseman pää­ra­ken­nus (C 25) val­mistui vuonna 1891 kahden jalkaväkikomppanian keittiöksi, ruokasaliksi ja leipomoksi. Lisäksi siihen sijoitettiin viisi huonetta miehistön majoitustiloiksi, ja myöhemmin osaa talosta käytettiin työhuoneina. Julkisivut oli maalattu keltaisella öljymaalilla ja listat öljypohjaisella punamullalla, samoin kattoikkunat, piiput ja peltikatto. Keittiön lattia oli nupukiveä. 1900-luvun alkuvuosina rakennusta korjattiin monin tavoin, mm. vuonna 1902, kun sotilaslennättimen komennuskunta siirtyi rakennukseen. Vankileirien aikaan 1918-19 kasarmissa oli kanslia, naisvankien sairaala ja keittiö. Monia väliseinä- ja muita muu­tostöitä on tehty rakennuksen ollessa asuinkäytössä.
Väinö Auerin katu
Onko Helsingin poliisissa joskus toiminut siveyspoliisiosasto? Sen historia ja tehtävät? Kysyimme asiaa Helsingin polisiilaitokselta, josta vastasi arkistonhoitaja: Vuoden 1897 asetuksen mukaan poliisilaitoksella tuli olla neljä osastoa: järjestys- eli piiripoliisi, tiedustelu- eli etsivä poliisi, keskus- eli opetuspoliisi ja sivellisyyspoliisi. Vuonna 1890 perustettiin prostituutiopoliisi, joka sai myöhemmin nimekseen siveyspoliisi. Tehtävien monipuolistuessa nimi vaihtui kuitenkin huoltopoliisiksi. Huoltopoliisi puolestaan lakkautettiin 1986. Siveyspoliisin tehtäviin kuului yleisen sivellisyyden valvonta ja suojeleminen. Tarkempaa tietoa saat allamainituista teoksista, joista kumpainenkin löytyy HelMet-tietokannasta. Lähteet: Kimmo Keskinen ja Oula Silvennoinen (toim.): Helsingin poliisilaitoksen historia 1826 - 2001 Autonomian alusta Etykin aikaan 1826-1976 (1976).
Sturenkatu 8
Toivonen, Kari-Pekka
Kuinka monta paikkaa Helsingin jäähallissa on, ja mitä tarkoitetaan kenttäpaikoilla ja permannolla? Helsingin jäähallista kerrottiin seuraavaa: "Jääkiekko-otteluissa jäähalliin mahtuu 8120 henkilöä, konsertteihin lavarakenteista riippuen 6000-8000. Kenttäpaikat ovat jäätasolla olevia istuma- tai seisomapaikkoja. Niitä on yhteensä 1600-2000." Kenttäpaikkojen ja permannon eroa he eivät kommentoineet, joten ilmeisesti kyseessä on sama asia.
Vaja C19
Lautarakenteinen, kalliolle rakennettu vaja on mahdollisesti osittain Venäjän vallan aikainen. Vajan taakse rakennettiin vuonna 1909 sattuneen Galotshkinin talon palon jälkeen tiilinen palomuuri. Kirkon puoleisesta päädystä purettiin osa vuonna 1972 ja rakennettiin paikalle talojen C 18 ja C 21 yhteinen lämpökeskus. Sen seinät ovat kevytsoraharkosta muuratut ja katto siporexia. Lämmitysmuoto muutettiin 1982 öljystä kaukolämmöksi, öljysäiliö purettiin ja kattilahuoneesta tehtiin lämmönjakohuone. Vajaan rakennettiin 1990-luvun alussa uusi vesikatto edellisen tuhouduttua myrskyssä. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 129 Lähteet: MV SL Tutkimusasiakirjat. Lahtinen, Reijo, 1994. Tiedonanto. Kuva: MV SL Valokuva-arkisto neg.nro 0267.
Hietakylän hautausmaa ja Haminan ortodoksinen hautausmaa (Hietakylän hautausmaa)
Lehtisaari
vankilan kappeli ja museoselli, "rekisterikilpitehdas"
Karjalankadun, Kymintien ja Onnelantien sekä Harjukadun varteen 1920- ja 1930-luvuilla toteutetut yhtenäiset pientalo- ja pienkerrostalot kuvastavat aikakautensa edistyksellisiä kaavoitusperiaatteita ja englantilaisperäisen puutarhakaupunkirakentamisen ihanteita voimakkaasti kasvaneessa maan nuorimmassa kaupungissa. Katunäkymät ja rakennuskannan yksityiskohdat ovat säilyttäneet poikkeuksellisen hyvin alkuperäisen mittakaavansa, yhtenäisyytensä ja yksityiskohtansa. Karjalankadun, Kymintien ja Onnelantien rakentaminen perustuu viipurilaisen arkkitehdin Otto-Iivari Meurmanin Lahden itäisille osille, Paavolan kaupunginosaan 1927 laatimaan asemakaavamuutokseen. Harjukadun länsiosa on muotoutunut puolestaan kaupunginarkkitehti Kaarlo Könösen 1936 laatiman kaavamuutoksen mukaan, joka pohjautui Meurmanin Lahden läntisten osien kaavaan vuodelta 1931. Kymintie on ainoa vanhan Paavolan kaduista, jolla alkuperäinen rakennuskanta on säilynyt kokonaisuudessaan. Karjalankadun varressa rakennukset ovat pienkerrostaloja. Talousrakennukset ovat vehreiden puutarhatonttien takaosassa. Meurmanin suunnitelman mukaisesti korttelin keskellä olevat talot ovat satulakattoisia ja kadunkulmissa olevat talot aumakattoisia. Rakennuspiirustukset ovat pääasiassa lahtelaisten rakennusmestarien käsialaa. Talot edustavat vaatimatonta klassismia. Rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1930-luvun lopusta ja 1940-luvulta. Onnelantien rakennuskanta on pääasiassa peräisin vuosilta 1928-1936. Onnelantien suunnitelmassa on nähtävissä vuosisadan vaihteen englantilaisperäinen puutarhakaupunki-ideologia, jonka vahvoja puolestapuhujia Meurman oli. Noin puolet taloista on suunnitellut lahtelainen rakennusmestari Artturi Ekström. Muita suunnittelijoita ovat muun muassa rakennusmestarit Kustaa Kourula ja Emil Laine. Alue on rakentunut jyrkkään rinteeseen siten, että harjun puoleiset talot on sijoitettu etupuutarhan taakse ja pohjoispuolen talot kiinni katulinjaan. Puolitoistakerroksiset rakennukset edustavat eleetöntä klassismia. Niille ovat tyypillisiä jyrkähköt satulakatot, vaalea julkisivuväri ja moniruutuiset ikkunat. Kookkaat talot käsittävät useampia asuntoja. Kadun päättää lännessä puutarhan keskellä sijaitseva esikoislestadiolaisten entinen, klassistinen rukoushuone. Harjukadun varren kaksikerroksiset, satulakattoiset kahden perheen asuinrakennukset ovat kiinni katulinjassa, puutarhat ja talousrakennukset talojen takana. Harjukadun kaupunkikuvallisesti merkittävänä päätteenä on rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokas, 1955 valmistunut Lahden ortodoksinen kirkko, jonka on suunnitellut arkkitehti Toivo Paatela. Suunnittelussa on pidetty esikuvana Viipurin Eliaan kirkkoa. Kirkkoon on sijoitettu poikkeuksellisen runsaasti esineistöä menetetyn Karjalan kirkoista.
Viipurilainen arkkitehti Otto-Iivari Meurman laati 1927 asemakaavamuutoksen Lahden kaupungin itäisille osille. Paavolan alueelle, kuten Kymintien varteen rakennettiin pääasiassa lahtelaisten rakennusmestarien suunnittelemia pienkerrostaloja vuosina 1928-1936, Karjalankadun ja Onnelantien varteen 1930-luvun lopulla ja 1940-luvulla. Paavolan alue sommiteltiin yhtenäiseksi, säännölliseksi esikaupungiksi. Puutarhakaupunki-ideologian mukaan kadun pohjoispuolella olevien rakennusten vihervyöhykkeet ovat talojen takana ja kadun eteläpuolella rakennusten edessä. Kymintie rakentui yhtenäisesti heti arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin kaavan vahvistamisen jälkeen vuosina 1928-1936. Lahtelaiset rakennusmestarit, mm. Artturi Ekström suunnittelivat rakennukset professori Carolus Lindbergin laatimien tyyppipiirustusten pohjalta. Myös Karjalankatu ja Onnelantie rakentuivat arkkitehti Meurmanin 1927 laatiman asemakaavamuutoksen pohjalta. Onnelantien pientalot rakennettiin vuosina 1928-1936. Lahtelaiset rakennusmestarit, kuten Artturi Ekström, Kustaa Kourula ja Emil Laine suunnittelivat talot. Karjalankadun pienkerrostalot rakennettiin 1930-luvun lopulla ja 1940-luvulla ja niiden suunnittelijoina olivat lahtelaiset rakennusmestarit kuten Artturi Ekström, Vilho Kivinen ja Toivo Mäkinen. Lahden läntiset osat Meurman kaavoitti 1931. Harjukadun läntiselle osalle laati asemakaavamuutoksen 1936 kaupunginarkkitehti Kaarlo Könönen. Suurin osa Harjukadun länsipään pientaloista rakennettiin vuosina 1937-38 rakennusmestari Paavo Leiskallion suunnitelmien mukaan.
Harjukadun, Onnelantien ja Kymintien pientaloalueet sekä Karjalankadun pienkerrostalo
Tähtitorninmäen observatorio ja puisto
"Työnään Lauri suoritteli kaikenlaisia pikkutehtäviä milloin kenenkin komennossa, mutta siitä huolimatta hänelle jäi runsaasti aikaa tarkastella kaupunkia, joka monine erkoisuuksineen veti häntä puoleensa. Olihan Kluuvinlahden ja Katajanokan pohjoiskainalossa olevan sataman väliselle kapealle kannakselle ahtautunut kolmisensataa taloa, joissa asui noin puolitoistatuhatta ihmistä, ja sellaiseen väentungokseen ei Lauri Antinpoika ollut ennestään tottunut. Ei tarvinnut muuta kuin pistäytyä pappilan tontin ohi kulkevalle kadulle, joka suorana viivana yhdisti sataman pohjoispuolella olevan maaherran hallintokartanon lännempänä näkyvään Pyhän hengen kirkkoon, niin katseltavaa riitti ihan loppumattomiin." (s. 19)
Romaanin tapahtumat sijoittuvat 1600-1700-luvun Helsinkiin, eli nykyisen Senaatintorin alueelle.
porttirakennukset
Tehtaankadun ja Kapteeninkadun risteys
Romaani 1960-luvun Helsingistä, nuorista sopeutumattomista, jotka ajelehtivat toimettomina Kallion yössä. Päähenkilö Riitta ei viihdy koulussa eikä töissä ja huonot välit äidin kanssa ajavat hänet majailemaan kulloisenkin poikaystävän nurkkiin.
Kyläsaaren hoitolaitos
Elämää Kultakalan korttelissa ja Ulriikkaporin seudulla
Spirit, Mr.
Ihalemmen, Leiniälän, Nihattulan, Pelkolan ja Sattulan kyläasutus (Sattula)
"Kun kengät auraa tietä Espaan sohjoiseen --- Et ehkä ymmärtää voi sitä milloinkaan mies miksi taksitolppaa tanssittaa... kun Leinon Einolle hän lausahtaa: kai rakastua saan vielä Stadiin nukkuvaan?"
Kittilän jokivarsi- ja järvenranta-asutus (Jeesiö)
Lehti, Juha
Villa Ervi
Helsingin metroa käsittelevä lapsille suunnattu tietokirja, joka esittelee sanoin ja kuvin metron historiaa, kalustoa, rataverkostoa, asemia ja varikoita. Lisäksi kuvia ja tietoa ulkomaiden metroista.
Heikkilän kasarmialue
Kahden sukupolven Helsinki-romaani kulkee politiikan kyllästämästä 70-luvun Vanhan kuppilasta 80-luvun rahanhajuiselle Aleksanterinkadulle ja 90-luvun laman syövereistä nykypäivän lasisiin medialinnakkeisiin Uraputkesta suistuneella toimittaja Jyrki Nyrkillä ei ole varaa torjua vanhan ystävän työtarjousta. Dokumentti kohupankkiiri Toivo T. Ryynäsestä on uusi mahdollisuus ja toinen tuleminen Jyrkille, joka yrittää kerätä ammatillisen itsetuntonsa rippeitä ja voittaa takaisin vaimonsa rakkauden. Matka vanhan rahan ja suurten ikäluokkien menneisyyteen vie Jyrkin myös omaan nuoruuteensa, 80-luvulle, opiskelijapolitiikkaan, ”imagesukupolven” seksuaaliseen ja ammatilliseen ylivertaisuuteen. Kaikki tuntuu kuitenkin hämmästyttävällä tavalla toistuvan: petetyksi tulee juuri se, mihin eniten uskoo. Kun Ryynäsen ystävä ja liikekumppani Paul Vihanti palaa Suomeen salkku täynnä salaisuuksia, vaikuttaa se peruuttamattomalla tavalla Suomen liikemaailmaan ja Jyrkin henkilökohtaiseen elämään. Kuka lopulta liikuttelee marionetteja kaiken taustalla – ja tietää enemmän kuin kertoo? Kaarle Aho (s. 1968, Helsinki) on elokuvatuottaja. Hän on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan historia. Väärän kuninkaan päivä on hänen esikoisromaaninsa. www.otava.fi
Rauhankatu 3
Vaja C87
Ulkovarastona käytetty vaja kuuluu samaan pihapiiriin yksityisen Sokolovin talon C 88 kanssa. Sen rakennusvuosi ei ole tiedossa. Alueelta piirrettyjen karttojen mukaan vajan paikalla oli 1920‑luvulla L‑muotoinen kaksikerroksinen, yksityinen asuinrakennus, jolla oli tunnusnumero C I 13. Tästä talosta ei ole muita tietoja ja onkin mahdollista, että kartanpiirtäjä on tarkoittanut yksitystä asuinrakennusta C 88, mutta sijoittanut sen kartalla väärään paikkaan. Seija Linnanmäki 1994
Leino, Eino
Vöyrin keskiaikaisen emäseurakunnan kirkko on yksi Rannikko-Pohjanmaan tukipilarikirkoista. Seurakunnan kasvaessa kirkkoa on laajennettu useaan otteeseen, mm. tunnetun pohjalaisen kirkonrakentajan Matti Hongan johdolla ristikirkoksi 1700-luvun lopulla. Vöyrin kirkko ja pappila ovat avoimessa rakennuskannaltaan ja mittakaavaltaan hyvin säilyneessä jokivarsimaisemassa. Kirkon ja pappilan alapuolella pellot laskeutuvat loivasti kohti jokea, jonka varressa olevat kookkaat myllyrakennukset ovat maisemallisena kiintopisteenä. Vöyrinjoen itärannalla olevan kansankorkeakoulun rakennukset ja metsänrajan kaksikerroksiset talonpoikaistalot luovat kehyksen kirkkomaisemalle. Kirkko on pohjalaisen länsitornillisen tukipilarikirkon ja 1770-luvun ristikirkon yhdistelmä. Korkeahuippuinen länsitorni on salvottu kolmasosaltaan länsiseinän sisään. Kirkkosalissa on konterfeijari Thomas Kiempen 1780-luvulla laudoitetulle kuoriseinälle tekemä rokokootyylisen alttarilaitemaalaus. Puuleikkauksin ja kultauksin varustettu saarnastuoli on hankittu 1794 rakennusmestari Jacob Rijfiltä. Kirkon keskiaikaisista veistoksista mainittakoon krusifiksi ja Pyhän Annan historiasta kertova alttarikaappi. Kellotapuli vuodelta 1702 on tyypiltään pohjalainen renessanssitapuli. Kirkon eteläpuolella oleva pulpettikattoinen pappeinhauta on muurattu puretun sakariston tiilistä. Myrsbergslundin pappila on komea empiretyylinen rakennus. Myös pihapiirin vanhat ulkorakennukset ja puutarha ovat säilyneet. Pappilan ja sen pohjoispuolella olevan Myrbergetin välissä on Vöyrin kotiseutumuseon alue, jossa on kuusitoista rakennusta. Vöyrin kirkko ja kirkonseutu ovat osa Vöyrinjokilaakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Vöyrin ensimmäinen kirkko lienee rakennettu 1490-luvulla, jolloin Vöyristä muodostettiin itsenäinen seurakunta. Nykyiseen kirkkoon käytetyistä rakennusmateriaaleista päätellen jo se oli ns. pohjalainen tukipilarikirkko. Alkuaan kahden pilariparin tukipilarikirkko mainitaan rakennetuksi 1626-1627 edellisen kirkon paikalle siten, että siihen vuoden 1520 vaiheilla liitetystä kivisakaristosta tuli myös uuden kirkon sakaristo. Kirkko laajennettiin ristikirkoksi 1777 Matti Hongan suunnitelman mukaan. Kirkko puolitettiin ja sen itäpää siirrettiin 12 metriä itään, jotta uusi poikkilaiva mahtui kirkon keskelle. Kivisakaristo purettiin ja uusi sakaristo salvottiin pohjoisen ja itäisen ristivarren kulmaukseen. Ristivarsien vesikatot ovat vanhan katonharjan korkuiset ja päistään aumatut. Vanhat kattotuolirakenteet säilytettiin ja ristivarsiin tehtiin samantyyppiset, tosin järeämmästä puutavarasta. Kirkon ikkunoita laajennettiin 1890-luvun lopulla, sisäseinät ja -holvit paneloitiin 1908. Kirkkosali ja sen kiinteä sisustus restauroitiin 1958-1959. Kirkon paanukatto uusittiin kesällä 1995. Myrbergslundin pappila rakennettiin 1825.
Vöyrin kirkko ja kirkonseutu
Herttoniemen ostoskeskus, Erätori
explation
selite
Yli-Lauroselan talonpoikaistilan kaksifooninkinen päärakennus on pohjalaisen hirsirakennustaidon ja komean eteläpohjalaisen rakennustavan edustava näyte. Sitä pidetään eräänä maamme talonpoikaisarkkitehtuurin merkittävimmistä monumenteista. Talon rakentaminen liittyy Etelä-Pohjanmaan 1800-luvun vaurastumiseen, joka Pohjanmaalla perustui tervanpolttoon ja kytöviljelyyn. Yli-Lauroselan rakennusryhmä sijaitsee Ilmajoen kirkonkylän keskeisellä paikalla teiden risteyksessä. Päärakennus sekä pihapiiriä ympäröivät navetta, tallit, hyysit, ajo- ja tarvekaluvaja, puuliiveri, vellisauna, paja ja luttirati heijastavat suuren talonpoikaistalon asuintapaa ja muodostavat yhdessä harvinaisen kokonaisuuden. Yli-Lauroselan talo on rakennettu 1848. Valmistumisvuosi on hakattu talon kivijalkaan. Sopusuhtaisen päärakennuksen ulkoasussa on runsaasti empiren vaikutusta: seinäpinnan jako pilasterein, voimakas räystäslistoitus, kuusiruutuiset ikkunat otsalautoineen, päätykolmioiden puolipyöreät ikkunat ja vaakaponttivuoraus. Alakerrassa on porstuasta vasemmalle suuri tupa sekä isännän ja emännän kamarit. Porstuan takana on porstuakamari ja oikeassa päädyssä erustupa, jossa tehtiin puhdetöitä. Toisen kerroksen huonejärjestys vastaa ensimmäistä kerrosta.
Lauroselan kantatilaa, kirkonkylä n:o 7, on asuttu ainakin 1600-luvulta lähtien. Myöhemmin tila jakaantui kahdeksi, Ala- ja Yli-Lauroselaksi. 1900-luvun alussa Yli-Lauroselan n. 350 hehtaaria käsittävä maaomaisuus jakaantui seitsemään eri lohkoon. Kotipalsta, joka alkoi Kyrönjoesta, oli noin 400 metrin levyinen ja noin 12 kilometrin pituinen sarka. Se käsitti asuintontin, peltoja ja metsää. Viisi niittyä ja ulkometsäpalsta sijaitsivat 8-16 kilometrin etäisyydellä talosta, osa niityistä oli raivattu Alajoen viljelylakeudelle. Mallikelpoisesti hoidettua maatilaa isännöivät viimeksi Juha Yli-Lauroselan perilliset, sisarukset Frans (1882-1962) ja Eliina (1876-1953) Yli-Laurosela. Heidän jälkeensä tila oli perikunnan omistuksessa. Vuonna 1971 valtio osti Yli-Lauroselan ja se luovutettiin Museoviraston hallintaan. Talomuseo avattiin yleisölle 1978.
Yli-Lauroselan pihapiiri
Simon, John
Mistä tulee sana Töölö? Varmaa tietoa Töölön nimestä ei ole. Varhaisimmat kirjoitusasut ovat Tölöby, Tölom, Tölleby, Töloo, Tölo ja Thöle. Nimeä on arveltu alkuperältään sekä suomalaiseksi että ruotsalaiseksi ja jopa muinaisislantilaiseksi. Nimen on myös arveltu liittyvän suomen sanaan 'työläs' (vaikeakulkuinen lahti – Tölöviken). Pohjalaisten ja ahvenanmaalaisten töl-alkuisten paikannimien perusteella kantasanalla voisi olla yhteyttä vesistöön tai vesiperäiseen maastoon. Ilmeisesti nimi tulee maastoa kuvaavasta sanasta. Suomalainen vastine Töölö tuli käyttöön 1800-luvun loppupuolella, viralliseksi 1909. Kirjassa Helsingin kadunnimet (s.28) selvitellään perusteellisesti erilaisia oletuksia Töölö-nimen alkuperästä. Stadin slangissa Töölö on ollut Tölis,Tölika, Tölikka, Tölikkä. Lähteet ja lisätietoja: Helsingin kadunnimet. 2. korj.p. 1981 Paunonen, Heikki: Tsennaaks stadii, bonjaaks slangii: Stadin slangin suursanakirja (WSOY 2000)
Asuinrakennus C30
Ison Mustasaaren kauppiaskorttelin ensimmäiset puutalot raken­nettiin jo ruotsalaisella kaudella linnoitustöiden alkaessa. Korttelissa asui pääasiassa leirikauppiaita eli marketentteja, jotka toimittivat tavaroita sotaväen ja varuskunnan alueella asuvien siviilien tarpeisiin, toimivat urakoitsijoina ja kapakanpitäjinä sekä vuokrasivat asuntoja siviiliasukkaille. Yksityiset eivät saaneet rakentaa kivitaloja ja heidät velvoitettiin purkamaan rakennuksensa, mikäli puolustukselliset syyt sitä vaativat. Korttelin nykyisistä rakennuksista kuusi vanhinta rakennettiin 1860-luvulla. Uudisrakennusten paikalla sijainneet kauppias Sinebrychoffin kapakka ja viinakonttori purettiin 1920-luvulla. C 30 rakennettiin vuosina 1990-1991 Helsingin kaupungin työsuhdeasuinrakennukseksi samalle paikalle, josta 1920-luvulla purettiin Sinebrychoffin viinakonttorin vanha varasto- ja liiteririvi.
Kiinteistöosakeyhtiö Suomenlinna Uusien rakennusten rakentamista kauppiaskortteliin ehdotettiin jo vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa. Rakennuspaikat ja suunnitteluohjeet määriteltiin vuonna 1982 valmistuneessa puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Hankkeen taustalla oli tarve saada Suomenlinnassa työskenteleville kaupungin työntekijöille työsuhdeasuntoja, joten rakennuspaikat vuokrattiin kaupungin omistamalle kiinteistöyhtiölle. Rakennuttamisen hoiti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Kiinteistöyhtiö käsittää kuusi asuinrakennusta, joista yhdessä (C 22) on kolme asuntoa, yksi on paritalo (C 11) ja loput yhden perheen taloja. Lisäksi rakennettiin erillinen rakennus pesulalle ja teknisille tiloille sekä sauna ja kylmiä varastoja. Sisätiloihin saatiin ilmettä ylävalolla, parvekkeilla ja vaihtelevalla huonekorkeudella. Syvennyksiin sijoitetut korkeat ja kapeat ikkunat tavoittelevat vaikutelmaa ampuma-aukoista. Suurimmissa asunnoissa on takka. Talot ovat puurakenteisia ja lautaverhottuja. Rakennukset C 12, C 17, C 29 ja C 30 sijoittuvat kauppiaskorttelin reunoille ja rajaavat asuntojen yhteisen pihan. C 22 ja C 11 sijaitsevat korttelin ulkopuolella kujan varrella, ja niiden paikalta purettiin yksi huonokuntoinen puurakennus. Toteutus: 1990-91 Yhteenlaskettu huoneistoala on 648m² Kerrosala: 763 m² Asuntoja 9 kpl á 62,5-96m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen ja Timo Airas Rakenne-, salaoja- ja pintavesisuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Yhtyneet insinöörit Oy Pihasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Geotekninen suunnittelu: Viatek Oy Rakennuttaja:Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto Rakentaja: Quantus Oy ja WPL-System Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 30 rakennettiin vuosina 1990-1991 Helsingin kaupungin työsuhdeasuinrakennukseksi samalle paikalle, josta 1920-luvulla purettiin Sinebrychoffin viinakonttorin vanha varasto- ja liiteririvi. Suunnittelijana toimi Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas ja rakennuttajana toimi Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Runko pystytettiin määrämittaan sahatusta puutavarasta. Osa ikkunoista sijoitettiin seinän sisäpintaan, koska syvennyksessä oleva korkea ja kapea ikkuna antaa illuusion ampuma-aukosta. Isot ikkunat ovat ulkopinnassa. Rakennuksen pohjoispäässä on erillinen ulkoa kuljettava, samaan kiinteistöyhtiöön kuuluva, pikkuruinen sauna. Siinä on eteinen, löyly-, pesu- ja pukuhuoneet. Rakennuksen tilaratkaisut ja detaljit ovat modernit, samoin käytetyt työtavat ja materiaalit. Lautaverhotut julkisivut maalattiin öljymaalilla vaaleanvihreiksi. Asukkaat kolmihuoneiseen taloon muuttivat kesällä 1991. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: HKI ATT. HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Asiakirja-arkisto. Kuva: MV SL Valokuva.
Kyrönsalmi on valtakunnallisesti merkittävä maisema-alue sekä yksi kansallismaisemistamme ja alueen keskeisin elementti, keskiaikainen Olavinlinna on historiallisesti, maisemallisesti ja rakennustaiteellisesti merkittävimpiä historiallisia muistomerkkejämme. Pihlajaveden ja Haapaveden välisen vuolaan Kyrönsalmen saaressa sijaitseva 1475 rakennettu Olavinlinna tehtiin turvaamaan Ruotsin itärajaa. Linna pyöreine torneineen rakennettiin tuliaseiden käyttöön liittyvän uuden linnoitusjärjestelmän mukaisesti, ja se on maamme ensimmäinen varsinainen bastionilinnoitus. Linnaa on restauroitu 1800-luvun lopulta lähtien ja se tunnetaan maailmanlaajuisesti korkeatasoisista oopperajuhlistaan. Harmaasta luonnonkivestä muurattu linna pyöreine torneineen kuvastuu mustaan virtaan ja asettuu vaikuttavasti taustan metsämaisemaa vasten. Kulttuurimaisema muodostuu Savonlinnan keskeisten saarten itälaidalla virtaavan Kyrönsalmen rantamaisemista, vuolaan virran saarella kohoavasta Olavinlinnasta, Riihisaaren rantapuistosta entisine kruununmakasiineineen, Tallisaaren puistovyöhykkeestä ja Komendantinpuistosta, jotka yhdistävät Olavinlinnan ja Linnankadun itäpään vanhan puutaloalueen. Rakennetun maiseman lisäksi maiseman merkittäviä osia ovat linnan itäpuolella sijaitsevat luonnontilaiset Mallassaari, Kyrönniemi ja Venäjänniemi sekä eteläiset Kaupinsaari ja Uuraansari, jotka muodostavat erämaataustan keskiaikaiselle linnalle. Linnankadun varrella on säilynyt kymmenkunta puista kaupunkitaloa 1800-luvun jälkipuoliskolta ja 1900-luvun alusta. Kyrönsalmen kulttuurimaisema jatkuu rantavyöhykkeenä kaupungin satamaan ja toriin, jonka maisemallisena taustana on Haapasalmen kulttuurimaisema, jonka muodostavat sataman ja torin lisäksi vesistön varrella sijaitsevat, pääosin 1800-luvulta olevat kirkkopuisto, kirkko, silta, asuinrakennukset ja koulut. Linnan maisemaan liittyy myös Kyrönsalmen silta, jonka merkitys perustuu sen monimuotoisuuteen, teknisiin ratkaisuihin ja historiaan. Silta koostuu neljästä eri jaksosta, joista merkittävin on jänneväliltään 125 metriä pitkä ristikkosilta.
Viipurin ja koko Itämaan käskynhaltijan Eerik Akselinpoika Tottin johdolla aloitettiin Olavinlinnan rakentaminen Pihlajaveden ja Haapaveden salmessa olevalle Kyrönsaarelle vuonna 1475. Linna oli osa Ruotsin itärajan puolustusjärjestelmää ja sillä pyrittiin vahvistamaan Ruotsin valtaa rajaseudulla. (kts. Orivirran saarto) Ensimmäisen 1490-luvulle jatkuneen rakennusvaiheen aikana saatiin valmiiksi saaren länsiosaan sijoitetut kolme tornia ja niiden väliset kehämuurit käsittänyt päälinna ja sen itäpuolella oleva kaksitorninen esilinna. Keskiaikaisen linnan asuin- ja taloustilat sijoitettiin kehämuurien sisäpuolen siipirakennukseen. Tuliaseiden kehitys ilmeni varsinkin linnan pyöreissä tykkitorneissa, rondelleissa, joita käytettiin ajoittain myös asumiseen. Vaasa-kaudella 1500-luvun puolivälissä linnaa uudistettiin korottamalla ja kattamalla linnan tornit, vahvistamalla ja korottamalla esilinnan muureja ja rakentamalla ns. Paksu torni esilinnan kaakkoiskulmaan. 1600-luvulla linnan koilliskulmaan rakennettiin uusi tykkitorni, ns Kijlin torni sekä vahvistettiin ja korotettiin esilinnan muureja. Linnan länsiosaan pääportin edustalle tehtiin vahvistukseksi ns. uusi esilinna. Linna jäi Turun rauhassa 1743 venäjän puolelle. Tuohon vaiheeseen kuuluvat venäläisten tekemät huomattavat uudistamistyöt. 1750-luvulla rakennettiin linnan eteläosaan Vesiportin ja Pikkuportin bastionit. Vuosisadan lopulla jatkuneissa linnoitustöissä rakennettiin esilinna Paksun tornin paikalle kolmikerroksinen Paksu bastioni ja aikaisemmin tehdyt bastionit varustettiin holvatuilla kasemateilla. Linnan tornit korotettiin tiilirakenteisella avoimella puolustuskerroksella. Olavinlinnan toiminta linnoituksena päättyi 1840-luvulla ja se siirtyi siviiliviranomaisille, jotka suunnittelivat linnan käyttöä mm. vankilaksi tai maakunta-arkistoksi. Nämä suunnitelmat eivät toteutuneet ja senaatin päätöksellä linnaa ryhdyttiin kunnostamaan ja hoitamaan muinaismuistona. Linnassa tehtiin restaurointitöitä 1912-1916. Linnan viimeisin laaja restaurointi tehtiin 1961-1975, minkä jälkeen linnaa on historiallisena nähtävyytenä esitelty yleisölle. Kyrönsalmen luonnonmaisema on muuttunut kulttuurimaisemaksi keskiajalla Olavinlinnan rakentamisen myötä. Savonlinnan kaupunki perustettiin 1639 ja vähitellen linnan läheisyyteen rakentui kaupunki monipuolisine rakennuksineen ja sen myötä salmen maisemaan vaikuttavat liikenteen järjestelyt. Riihisaaren valtion viljamakasiinin suunnitteli intendentinkonttorin johtaja, arkkitehti Ernst Lohrmann ja se rakennettiin 1851-52. Rakennus muutettiin Etelä-Savon maakuntamuseoksi 1984. Linnankadun linjaus on säilynyt 1600-luvun muodossa. Haapasalmen kulttuurimaisemaan kuuluvat satama, torit, puistot ja niihin rajautuva rakennuskanta. Savonlinnan höyrylaivojen matkustajasatama sijoitettiin Huvilahteen 1860-luvulla yksityisen laiturin paikalle. Vieressä ollut torialue kehittyi sataman vaikutuksesta kauppatoriksi. Vastarannalla Tottintori toimi kauppatorina 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Toria reunustavat 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun asuin- ja koulurakennukset. Tuomiokirkko valmistui 1874 arkkitehti A. Dahlströmin piirustusten mukaan. Kirkko vaurioitui talvisodan pommituksissa ja se korjattiin ennalleen 1948. Rautatie Savonlinnasta Elisenvaaraan rakennettiin 1904-1908. Rautatien rakentaminen vesistöjen rikkomaan Savonlinnan kaupunkiin oli vaativa tehtävä. Kyrönsalmen silta koostuu neljästä eri jaksosta. Siltaan tehtiin muutoksia 1968.
Olavinlinna, Kyrön- ja Haapasalmen kulttuurimaisema
"Vieressä lasiaan odottava mies katsoi minua silmäkulmasta. Mieto ja pehmeä tuoksu paljasti, että calva oli kymmenvuotiasta perusbulkkia, sopi Finlandia-taloon, historiattoman kansan historiattomuuden muistomerkkiin." (s. 96)
Matiaksella on tapana käydä klassisen musiikin konserteissa Finlandia-talossa.
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Kerman kanava)
Saksala, Harri
Ravintola Suomi
Kerttu riitaantuu veljensä kanssa ja muuttaa miesystävänsä kanssa Vaasankadulle.
Antikvariaatti Sofiankatu 6
"Brita kurkotteli maisemaa takaikkunasta: Kalasatama. Juuri tähän rakennetaan uusi metroasema, Sörnäisten ja Kulosaaren väliin." (s. 181)
Eteläesplanadi 16
Ilmajoki on Seinäjoelta Kristiinankaupunkiin ja Kaskisiin johtavan Suupohjan radan pieniä asemia. Sen tyypillisyydessään edustavaan rakennuskantaan kuuluu asemarakennuksen lisäksi tavaramakasiini ja puisto. Ilmajoen asema-alue sijaitsee Ilmajoen keskustaajaman eteläosassa. Yksikerroksinen, myöhäisjugendia edustava asemarakennus on rakennettu arkkitehti Thure Hellströmin allekirjoittamien tyyppipiirustusten mukaan.
Suupohjan radan rakentaminen Seinäjoelta Kristiinankaupunkiin ja Kaskisiin aloitettiin 1909 ja radan avajaiset pidettiin 1913. Rataosuudelle tuli 10 väliasemaa ja 5 pysäkkiä. Ratahanke oli ollut esillä jo 1880-luvulla Tampere-Vaasa radan valmistumisen jälkeen, mutta siirtyi rahapulan, muiden ratahankkeiden ja puolustuspoliittisten näkökulmien vuoksi aina 1900-luvun alkupuolelle. Viljavien ja tiheästi asuttujen seutujen läpi kulkenut rata yhdisti rannikon vientikaupungit, Kristiinankaupungin ja Kaskisen, Seinäjoen risteysasemaan. Rata helpotti erityisesti viljan ja puutavaran kuljetusta Etelä-Pohjanmaalta rannikon kaupunkeihin. Ilmajoki oli yksi kuudesta V luokan asemasta radalla. Muita vastaavia samoilla piirustuksilla rakennettuja asemia olivat mm. Kauhajoki, Närpiö ja Teuva. Ilmajoen asemarakennus valmistui 1910 ja tavaramakasiini 1911. Asemapuiston koilliskulmaan rakennettiin samaan aikaan asuinrakennus talousrakennuksineen. Asemaa ja asuinpihaa yhdistämään istutettiin koivukuja. Henkilöliikenne rataosuudella päättyi 1960-luvulla. Tavaraliikenne Kaskisiin on jatkunut vähäisessä määrin. Ilmajoen aseman asuinpihan rakennukset purettiin 1987. Käytöstä poistunut asemarakennus myytiin yksityiskäyttöön 2006.
Ilmajoen rautatieasema
Seuraava päivä oli sunnuntai. Vladimir Iljits söi päivällistä meillä. Kuinka monta kertaa sen jälkeen Vladimir Iljits, joskus Nadesda Konstantinovnan kanssa, pysähtyikään meillä kuin vanha tuttava matkojensa aikana Helsingissä!
Lenin kävi 6.11.1905 Vladimir Smirnovin luona Liisankadulla.
sisäänkäynnin osoite
address of the entrance
Muhoksen tukipilarikirkko vuodelta 1634 on vanhimpia käytössä olevia puukirkkojamme. Sakariston arvokkaat seinämaalaukset 1770-luvulta ovat Emmanuel Granbergin maalaamat. Muhoksen kirkko sijaitsee kirkonkylän kohdalla suvannoksi laajenneen Oulujoen etelärannalla. Länsitornillisen kirkon ja kolminivelisen pohjalaistapulin uusgoottilaiset piirteet ovat 1870-luvun alun uudistuksesta. Kirkon ympärillä kasvaa vanha männikkö. Muhoksen kirkko sijoittuu Oulujoen laakson valtakunnallisesti arvokkaalle maisema-alueelle.
Muhos kuului alun perin Salon seurakuntaan, mistä se siirrettiin itsenäistyneen Limingan kappeliksi 1477. Oulun kappeliksi se siirtyi 1610, kun Oulu erosi omaksi seurakunnaksi. Muhoksen seurakunta itsenäistyi 1766. Ensimmäinen kirkko rakennettiin ilmeisesti jo 1500-luvulla Kirkkosaareen. Toinen kirkko rakennettiin Kirkkoniemeen. Muhoksen järjestyksessään kolmas kirkko rakennettiin 1634 ja uudistettiin 1872 L.I. Lindqvistin johdolla. Sisäseinien ja holvin panelointi valmistui 1903. Kirkko sähköistettiin 1954. Samassa korjauksessa restauroitiin saarnastuoli ja poistettiin alttarilaite. Kirkko restauroitiin 1984 arkkitehtitoimisto Huusko & Teppo tekemien suunnitelmien mukaan.
Muhoksen kirkko
Käynti lukusalissa tarjoaa varsin paljon kiintoisaa sille, jolla on silmää suuren kaupungin elämän erikoislaatuisuuksille. Täällä nähdään kirjava sekoitus pörröisiä pojanpäitä, joissa on vilkkaat, älykkäät silmät, siivoja työmiehiä ja käsityöläisiä, älykkäitä kasvoja, jotka kärsimykset ovat tehneet kalpeiksi ja uurteisiksi, puoliksi rappiolle joutuneita, sosiaalista alamäkeä vastaan kamppailevia jne. Erityisesti ilman ollessa kylmä täällä nähdään koolla runsain henkilöhahmojen kirjo.
Herra Hertzberg kuvailee myös Helsingin kirjapainoja, kirjakauppoja ja kirjastoja 1880-luvulla.
Vapaamuurarin hauta on majuri Granatenhjelmin hauta.
Salminen, Tyyne-Maija
Seitapaikat (Taatsi)
Viktor Janssonin veistos keskellä Kaisaniemen puistoa kuvaa kädet koholla seisovaa nuorta tyttöä. Convolvulus-patsaan mallina oli kuvanveistäjän tuolloin 15-vuotias tytär Tove.
Herttoniemen kartano päärakennuksineen, muotopuutarhoineen ja englantilaisine puistoineen on parhaita 1800-luvun kartanokulttuurin ilmentäjiä. Päärakennuksen rungon muodostaa Herttoniemen fajanssitehtaan entinen polttimorakennus, joka on muutettu asuinrakennukseksi arkkitehti Pehr Granstedtin suunnitelmin vuoden 1813 jälkeen. Rakennus on kaksikerroksinen ja satulakattoinen. Yläkerta on alakertaa korkeampi, mikä näkyy julkisivuissa korkeampina ikkuna-aukkoina. Sileäksi rapattuja fasadeja jäsennöi pitkillä sivuilla vain kahden pilasterin muodostama portiikkiaihe ja sen päätteenä päätykolmio. Rakennuksen julkisivua on muutettu 1880-luvulla lisäämällä klassistiset altaanit ja päätyportaikko. Puutarhajulkisivusta laskeutuvat suuret graniittiportaat muotopuutarhan keskikäytävälle. Herttoniemen kartanopuisto periytyy 1760-luvulta, linnoitusupseeri ja arkkitehti Bengt von Spångenin omistajakaudelta. Nykyisen puiston muoto ja laajuus ovat peräisin 1800-luvun alusta, amiraali Cronstedtin omistajakaudelta. Puisto on huomattavimpia puistotaiteen toteutuksia maassamme. Päärakennukseen liittyvä ranskalainen muotopuutarha vaihtuu vapaamuotoiseksi englantilaiseksi maisemapuistoksi, joka kehystää kartanoa etelässä ja idässä. Puistossa on kaksi C.L. Engelin suunnittelemaa kivirakenteista huvimajaa. Kartanon talousrakennukset muodostavat erillisen ryhmän päärakennuksen pohjoispuolella.
Herttoniemen kylä mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1405 ja sitä voidaan pitää yhtenä Helsingin vanhimmista. Herttoniemen kartano oli yksi Herttuaniemen 1500- ja 1600-lukujen kolmesta rälssisäteristä. Kartanon alueella toimi Augustin Ehrensvärdin omistusaikana 1752-57 tiilitehdas ja myöhemmin fajanssitehdas. Carl Olof Cronstedt antoi omistusaikanaan Pehr Granstedtin suunnitella fajanssitehtaasta kartanon uuden päärakennuksen. Oulun läänin kamreeri C.G. Bergbom osti kartanon 1859. Hänen poikansa J.G. Bergbom myi 1916 valtaosan kartanon maista, mutta piti itsellään päärakennuksen ja sitä ympäröivän noin 15 hehtaarin puiston. Alueelta lohkotuista tonteista oli tarkoitus muodostaa teollisuus- ja varastotontteja, mutta suunnitelmat eivät toteutuneet omistajan, maanviljelysneuvos J.G. Bergbomin saatua surmansa kansalaissodassa 1917. Kartano lahjoitettiin Svenska Odlingens Vänner i Helsinge-yhdistykselle, jonka tuli perustaa alueelle museo. Museo aloitti toimintansa 1925. Kartanon ympäristöstä oli 1920-luvulla tarkoitus tehdä suomenruotsalaisen kulttuurin ulkoilmamuseo, minkä takia alueelle siirrettiin Knusbackan maalaistalo Sipoosta ja Täktomin kartanon tuulimylly.
Herttoniemen kartano
Pääskylän puisto
Orioninkatu 6
Sting
Kirkonkylän korkeimmalla mäellä seisova jalasjärveläisen Salomon Köykän (Köhlström) 1800-luvun alussa rakentama Jalasjärven kirkko, 1930-luvulla rakennettu seurakuntatalo ja laaja sankarihautausmaa satoine kiviristeineen muodostavat vaikuttavan, ajallisesti kerroksisen kirkkoympäristön. Kolmen tien risteyksessä sijaitseva puukirkko on muodoltaan erivartinen, länsitornillinen ristikirkko. Se on järjestyksessään toinen Jalasjärven kirkko ja jalasjärveläisen Salomon Köykän (Köhlström) rakentama. Suunnittelijalleen tyypillisesti kirkon yhteen sakaraan liittyy moninivelinen torni. Torni päättyy 1800-luvun alun pohjanmaalaisille kirkoille tyypillisesti lyhtyyn. Sakaristo on runkohuonetta matalampi ja kapeampi. Ristivarsien päädyissä on eteishuoneet vuodelta 1803. Nykyasuunsa kirkko on vuorattu 1902. Kirkkosalissa on säilynyt Mikael Toppeliuksen kattomaalauksia sekä kirkon vanhempia alttaritauluja. Kirkon vanhin kello on 1730-luvulta ja siihen on kaiverrettu sanat ”Tule sisälle Herran siunattu/ miksis seisot ulcona”. Kirkkoa ympäröi vanha hautausmaa. Sankarihautausmaahan on haudattu lähes 500 kaatunutta, ja sotamuistomerkin on tehnyt Viljo Savikurki. Kirkkomaalla on myös Elias Ilkan suunnittelema vapaussodan sankaripatsas. Kirkon vieressä seisova Jalasjärven seurakuntatalo on valmistunut juuri ennen talvisotaa 1939. Aumakattoisen, kaksikerroksisen seurakuntatalon on suunnitellut arkkitehti Yrjö Vaskinen 1936. Juhlavan ilmeen rakennukselle antaa korkea kattoratsastaja. Alkuperäiset pieniruutuiset ikkunat ovat säilyneet. Rakennus on toiminut keskikouluna 1940-luvulta 1950-luvun alkuun. Uusi seurakuntatalo on rakennettu kirkon koillispuolelle.
Jalasjärven kiinteä asutus sai alkunsa kun Kustaa Vaasa aloitti aktiivisen erämaiden asuttamispolitiikan ja lopetti eränautinnat 1540-luvulla. Pian säädöksen jälkeen Jalasjärvelle nousi 5 taloa. Peltoa oli vähän ja vasta tervanpoltto loi taloudelliset mahdollisuudet asutuksen lisääntymiselle 1600-luvulla. Siihen vaikutti osaltaan myös seudun läpi kulkeva Kyrönkankaan talvitie. Vuodesta 1730 kappeliseurakuntana Ilmajokeen kuuluneen Jalasjärven ensimmäinen, 1725 valmistunut, kirkko sijaitsi nykyisen hautausmaan paikalla. Ilmajokeen kuuluneen kappeliseurakunnan uuden kirkon suunnitteluvaiheessa 1786 Tukholman Yli-intendentin virasto ei hyväksynyt Jalasjärven Luopajärveltä kotoisin olleen Salomon Köykän (Köhlström) ensimmäisiä piirustuksia, ja Köykkä laati uudet piirustukset. Kirkko rakennettiin 1799-1800. Jalasjärvi erotettiin omaksi seurakunnaksi 1858. Kirkkoa korjattiin 1902-1903 ja vuoden 1955 korjauksissa uusittiin paanukatto ja mm. siirrettiin alttari alkuperäiselle paikalleen itäpäätyyn. Arkkitehtitoimisto Aulis Jääskeläinen suunnitteli laajan sisätilojen korjauksen 1996.
Jalasjärven kirkkoympäristö
Mannerheimintie 10
Miinapaja / Puutyöverstas
Varvilahden Ison Mustasaaren puoleinen ranta-alue on ollut ruotsalaiselta ajalta lähtien varikkoalue, joka on palvellut sotilaallista telakkatoimintaa. Miinapaja oli yksi monista viime vuosisadan alun Varvilahden nostotelakalla olleista rakennushankkeista. Rakennus sisälsi koneosaston, pajan, puu- ja levysepän osastot sekä varastohuoneita. Rakennuspiirustuksia ei ole säilynyt. Rakennustyö jäi mahdollisesti keskeneräiseksi, sillä rakennuksen kattorakenne on silmiinpistävän matala. Miinapaja muutettiin Suomen puolustuslaitoksen verstaaksi suomalaisen ajan alussa. Puutyöhuoneissa oli vannesahat, sirkkelit, porakoneet, kutterit, oikohöylät ja sorvit. Lisäksi talossa oli putki- ja peltisepän työhuone, paja, varastohuoneita, tilaa laasteille ja puiden kuivaushuone. 1950-luvulla pohjoispäädyssä oli autohuoltamo, maalaamo, kengityspaja sekä hitsaamo. Rakennus toimi sittemmin Suomenlinnan työsiirtolan hallinnassa verstaana. 1960-luvulla rakennus luokiteltiin pian purettavaksi ja sen julkisivuun tehtiin vain välttämättömät korjaukset. Tässä yhteydessä rakennuksen keskiosan pahoin rapautunut tiiliotsa laudoitettiin umpeen. Miinapajan toimintaan liittynyt katettu, betonilaiturein varustettu miinaveneiden vaja purettiin vuonna 1969.
Korjaus- ja muutostyöt Varvilahden varikon kokonaissuunnitelman tavoitteena on luoda asianmukaiset ja keskitetyt tilat Suomenlinnan huolto- ja kunnostustoimille. Puutyöverstaan korjaaminen kuului tämän hankkeen I vaiheeseen. Tilaratkaisujen pohjana oli tilojen yhteiskäyttö Suomenlinnan hoitokunnan ja työsiirtolan kanssa sekä tilaohjelman joustavuus toimintojen mahdollisesti muuttuessa. Pääosa rakennuksesta säilyi verstas- ja varastotilana. Yksi huonetila jaettiin välipohjalla: ylätasolle sijoitettiin työntekijöiden tauko- ja pesutilat. Vaurioitunut perustuksen osa vahvistettiin kallioon saakka ja alapohjia korjattiin. LVI- ja sähköasennukset tehtiin vanhoihin rakenteisiin yleensä pinta-asennuksina. Eteläsivulle rakennettiin lastaus- ja varastointikatos sekä purunpoistolaitteisto. Rakennuksen uusien rakenteiden pintakäsittelyissä ja asennuksissa haettiin olemassa olevaa vastaavaa laatutasoa. Rakennusten C 34 ja C 36 välille rakennettiin lauta-aita rajaamaan varikkoaluetta. Toteutusaika: 1992-96 Huoneistoala: 101 m2 Kerrosala: 1146 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Harris-Kjisik Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Magnus Malmberg LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Insinöörikeskus Oy Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Ky Rakennustyöt: Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus C 34 on entinen miinoittajien konepaja. Miinapaja rakennettiin ensimmäisen maailmansodan loppuvuosina. Piirustukset eivät ole säilyneet. Miinapaja kuuluu hieman myöhempään rakennusvaiheeseen kuin Varvilahden muut rakennukset C 36, C 39 ja C 37. Tyylillisesti se on samankaltainen Kanttinauhatalon B 54 ja nykyisen Merisotakoulun Esikunnan D 23 kanssa. Viaporiin oli sijoitettu jo 1800-luvun lopulla Itämeren laivaston 2. miinadivisioona. Varhaisimmat Viaporin linnoituksen miinalataamot ja -varastot rakennettiin jo 1800-luvulla läheiselle Lonnan saarelle. Miinakomppania majoittui Rantakasarmissa C 1. Miinapajaan kuului koneosasto, paja, puusepän- ja levysepän osastot ja varastohuoneita. Kruunulinna Ehrensvärdin siipirakennuksen C 28 ja miinapajan välissä oli katettu, betonilaiturein varustettu miinaveneiden vaja, joka purettiin 1969. Venevajoista toinen (C 27) peruskorjattiin 1978. Miinapajassa on silmiinpistävän matala kattorakenne. On mahdollista, että rakennus jäi venäläisiltä kesken (kuten muukin Varvilahden telakka-alue) ja suomalaiset rakensivat nopeasti väliaikaiseksi tarkoitetun katoksen rakennuksen ylle, jottei vasta rakennettu talo olisi mennyt kokonaan piloille. 1920-luvulla tehty peltinen vesikatto katettiin myöhemmin huopakatteella, koska kattokulman kallistus oli pellille liian vähäinen. Sotavankileirin aikaan rakennus oli Suomenlinnan Teknillisen hallituksen käytössä ja sitten puolustuslaitoksen verstaana: puutyöhuoneissa oli vannesahat, sirkkelit, porakoneet, kutterit, oikohöylät ja sorvit. Lisäksi talossa oli putki- ja peltisepän työhuone, paja, varastohuoneita, tilaa laasteille ja puiden kuivaushuone. Keskuslämmityksen kattilahuone rakennettiin pohjoispäätyyn ja patterit asennettiin 1942. 1950-luvulla pohjoispäädyssä oli autohuoltola, maalaamo, kengityspaja ja hitsaamo. 1960-luvun lopulla julkisivua korjattiin aivan välttämättömin osin, koska rakennuksen ajateltiin olevan pian purettavien joukossa. Tässä yhteydessä rakennuksen keskiosan pahoin rapautunut tiiliotsa laudoitettiin umpeen. Rakennus on ollut samassa käytössä myös Suomenlinnan työsiirtolan hallinnassa. Vuodesta 1992 lähtien rakennusta on peruskorjattu edelleen puusepän verstaiksi. Käyttö puusepän verstaana on säilynyt jopa kunnostustyön aikana. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 108 Lähteet: Arkkitehtitoimisto Harris-Kjisik, 1994. Suomenlinnan varikonranta. Perusselvitykset. Grönroos, W.E.T, 1919. Suomenlinnan teollisuuslaitoksista. Tekniska Föreningens i Finland Handlingar. MV SL Rakhist Kauppi, Ulla-Riitta, 1976. C 25 ja C 27. PLM Suomenlinnan kasarminhoitoalue. Talvio, Paavo, 1980, 1982. Viaporin linnoitus ja sen tykistö. Sotahistoriallinen aikakauskirja 1-2. KA Ahola, Leena. Suomenlinnan Teknillinen Hallitus 1918-1921. Kuvat: MV SL Valokuva.
Craucher, Minna
Ulkomerellä Kalajoen hiekkasärkkien edustalla sijaitsevat Maakalla ja Ulkokalla ovat olleet kalastajien tukikohtana jo 1500-luvun lopulta lähtien. Kallankarit sijaitsevat ulkosaaristossa, parinkymmenen kilometrin päässä mantereesta. Karut ja lähes puuttomat ulkoluodot ovat nouseett merestä 1400-luvun vaiheilla ja ne ovat muodostuneet tärkeiksi kalastus-, hylkeenpyynti- ja merenkulkutukikohdiksi. Karien omaleimaisen yhdyskunnan erikoisuuksiin on kuulunut Ruotsin kuninkaan 1669 antama rajoitettu paikallishallinto karikokouksineen ja haminaoikeuksineen. Yhteisistä asioista päätetään jokakesäisissä karikokouksissa. Maakallan pienen puukirkon ympärillä on lukuisia pieniä kalastajamajoja ja kirkon vieressä on saarelle tulleen papin arkaainen asuinhuone 1780-luvulta. Kirkko on oktogonin muotoinen ja sen jyrkän, päistään kolmilappeisen paanukaton keskeltä kohoaa paanupeitteinen viirinsalko. Kirkkosali on holvattu tynnyriholvilla, joka hirsiseinien tavoin on maalaamaton. Vain saarnastuolissa ja lukkarinpenkissä on niukka väritys. Kirkon vieressä on kelloteline ja pieni pappilarakennus. Ulkokallan majakkayhdyskunta sijaitsee pienellä kallioluodolla, jossa on mm. tiilinen majakkatorni vuodelta 1871 ja 1958 valmistunut asuinrakennus.
Kallankari oli 1600-luvun alusta aina 1940-luvulle asti Kokkolan ja Oulun välisen rannikon tärkeimpiä silakanpyyntipaikkoja. Kalastajat kokoontuivat kallioiselle ja karulle saarelle heinäkuun puolivälissä ja viipyivät siellä parin kuukauden ajan. Karin itäosassa, Lohtajanpuolipäässä olivat lohtajalaisten kalamajat. Parhaimpina kesinä saattoi Maakallassa majailla 70 venekuntaa ja Ulkokallassa parikymmentä. Ensimmäinen pieni kappeli kirkollis-hallinnollisesti Kokkolaan kuuluneeseen Kallaan oli rakennettu jo 1680. Nykyinen kirkko rakennettiin 1779 kalajokisen kirkonrakentaja Simon Jylkkä Silvénin johdolla. Kirkkoa kunnostettiin 1952.
Kallankarien kalastajatukikohta (Maakalla)
Frank (Kari Väänänen) tapaa naisen lentokentän ravintolassa ja riidan päätteeksi tulee naisen ampumaksi. Nainen poistuu ravintolasta, mutta lentoaseman sijasta ravintolan uloskäynti johtaa Apollonkadulle.
Nurmi, Selim
Miten pitkä metrorata on? Helsingin metroradan pituus on 21 kilometriä. http://fi.wikipedia.org/wiki/Helsingin_metro
" --- Se sijaan hän pyöräili Hiihtomäentielle." (s. 151)
Katajaluodon edusta
Juoksuhaudantie
Helsingin ensimmäiset nuorisomellakat olivat jo 50-luvulla kun nuoriso yritti vallata rautatieaseman. 1962 kesällä oli Nuorisofestivaalin vastaista mellakointia jossa loukkantui mm. ulkomaalaisia. Minä päivinä Helsingissä pidettiin kyseinen kommunistien Nuorisofestivaali? Helsingissä järjestettiin 29.7.-5.8.1962 Maailman nuorison ja ylioppilaiden VIII rauhan ja ystävyyden festivaali. Osanottajia oli noin 13 000. Lähteenä Mitä Missä Milloin 1963 Otava Kuvamateriaalia nuorisofestivaaleilta: http://www.yle.fi/elavaarkisto/?s=s&g=5&ag=37&t=&a=1090
Porola, Matti
grottor
luola
cave
'Kotiharjun sauna perustettiin vuonna 1928. Se kuuluu Helsingin maamerkkeihin ja on suosikkipaikkojani. Kaupungin ainoa julkinen sauna, jossa on puulämmitteinen kiuas ja joka vaalii perinteitä.' (s. 121)
Saunassa Johnille opetetaan suomalaisia tapoja.
Laitaatsillan telakka on 1900-luvun alkupuolelta alkaen ollut Suomen tärkeimpiä sisävesitelakoita ja sisävesilaivojen talvehtimistukikohta. Telakan historia liittyy Suomen puunjalostusteollisuuden kehitykseen, etenkin sen yhden keskeisen yhtiön, Enso-Gutzeit Oy:n, toimintaedellytyksiin Saimaan vesistöalueella. Telakka-alueen yleisilme ja rakennusten muodostama kokonaisuus kuvaa hyvin sisävesilaivaliikenteen vaiheita pitkältä ajalta. Telakka koostuu telakkatoiminnalle tyypilliseen tapaan eri aikaisista, muuttuneiden toimintaperiaatteiden mukaan jatkuvasti muuntuneista teollisuuden rakennuksista, rakenteista ja laitteista. Laitaatsillan telakkatoiminta painottuu edelleen alusten huolto- ja korjaustöihin. Telakka-alueen pohjoispäässä, Laitaatsalmen rannalla on ns. pieni telakka alle 15 metrin pituisille aluksille ja sen vieressä isompi telakka, jolle voidaan telakoida jopa 40 metrin pituisia aluksia. Rahalahden pohjukassa on lotjaveistämön alue. Sen ja telakan välissä pieni saha. Telakka-alueen rakennuskanta koostuu korjauspajoista, peltipajoista, puusepän- moottori- ja maalausverstaista, työkaluvarastoista, vinsseistä ja erilaisista varastorakennuksista, lauta- ja venevarastoista, venevajoista ja -talaista. Monissa rakennuksissa on kuten laivoissakin, tunnusmerkkinä Enso-Gutzeitin valkoinen tähti päätyikkunoina. Telakan vanhin säilynyt rakennus on voima-asema vuodelta 1915. Sen höyrykattiloista on johdettu höyryä ns. pasalootiin, joissa proomujen kylkiin tulevat mäntylankut on pehmitetty taipuisiksi. Kolmikerroksinen hirsirunkoinen varasto 1920-luvun alusta on rakennettu laivojen irtaimistojen talvivarastoksi, jossa on säilytetty mm. laivojen liinavaatteita, astioita ja miehistön varusteita. Paloturvallisuussyistä varaston ulkoseinät on päällystetty betonilevyillä, jotta höyrylaivojen piipuista lentävät kipinät eivät aiheuttaisi tulipaloa. Ullakkokerroksen päätyikkunat ovat Enso-Gutzeitin tähti-ikkunoita. Enso-Gutzeit Oy:n myötävaikutuksella toteutuneeseen rakennuskantaan Laitaatsillan alueella kuuluvat myös paloasema (1922), virkailija-asuntoalue 1900-luvun alkupuolelta sekä telakan työntekijöiden asuintaloja 1920-luvulta ja yhteisiä rakennuksia 1920-1950 -luvuilta (kerhotalo, sauna-pesutupa, urheilukenttä ja kaivo). Telakka-alueen länsireunassa on Kirkkoniemenkadun varressa yhtenäinen rivi pohjamuodoltaan neliömäisiä Enson ns. Linjataloja.
W. Gutzeit & Co:n toiminta Laitaatsillassa alkoi 1894, jolloin alueella oli pieni korjauspaja ja varastoja. Yhtiöstä muodostettiin Aktiebolaget W. Gutzeit & Co -niminen osakeyhtiö 1896. Yhtiö oli alkanut ostaa puuta Saimaan järvialueelta. Puutavara kuljetettiin 1897 rakennetun puunsiirtolaitteen, ns. Rutolan ylivientilaitoksen avulla Saimaan alueelta Kymijoen vesistöön kolmen kilometrin levyiselle kannakselle yli Lappeenrannassa. Yhtiö siirsi 1911 nostotelakan toiminnot Rutolasta Laitaatsiltaan, jossa Haapaveden ja Pihlajaveden välisen Laitaatsalmen läpi virtaava vesi piti telakan sulana läpi vuoden. Laitaatsilta kehittyi laivaston varsinaiseksi tukikohdaksi. Telakka ja konepaja vastasivat yhtiön höyryalusten huollosta. Telakalle valmistui oma voimalaitos 1915. Puutavarayhtiö tarvitsi jatkuvasti laajenevan tuotantonsa takia raaka-aineiden ja tuotteiden kuljetukseen yhä enemmän aluksia. Jo 1900-luvun alkuvuosikymmeninä Enso-Gutzeit Oy oli Saimaan suurin laivanvarustaja, jolla oli hallussaan laajimmillaan lähes 250 aluksen "valkoisen tähden" laivasto. 1920-luvulla Laitaatsillan alueelle rakennettiin lotjaveistämö, jossa valmistui noin 130 alusta. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtiö organisoi vesitiekuljetuksensa uudelleen. Saimaan laivaston johto siirrettiin 1920 Laitaatsiltaan, josta muodostui patriarkaalinen teollisuusyhdyskunta laivaston johtajan, insinööri Hugo Lakomaan johdolla. Laivasto-osaston palveluksessa oli maailmansotien välisenä aikana parhaimmillaan 800-900 miestä ja Laitaatsillassa työskenteli talvisin jopa yli 300 miestä. 1920-luvulla rakennettiin Kirkkoniemenkadun varteen asuntoalue, jolla oli yhteinen pesutupa ja kaivoja. Asuinrakennusten lisäksi Laitaatsillan alueelle nousi kolme kauppaa, kahvila, urheilukenttä, kerhotalo 1938 ja kansakoulu 1921. Uittoaukoltaan 40 m leveät maantiesilta ja rautatiesilta valmistuivat 1960-luvulla. Maantie- ja rautatiekuljetukset sekä Saimaan kanavan sulkeutuminen vähensivät uiton ja vesikuljetusten merkitystä kaukokuljetuksissa. Entisen Enso-Gutzeit Oy:n laivasto-osaston toiminta loppui 1985.
Laitaatsillan telakkayhdyskunta
Tavaramarkkinat
Suomen kasarmit
Rouni, Kalle
Käenkuja
Kolmen Sepän apteekki
Luku 21: Yhden huoneen loistohuvila. Sisustustoimittaja Jori Svärd, Helsinki.
Päijänteentie
Eteläranta 14
"Sasha oli juuttunut Mannerheimintien ruuhkaan Ruotsalaisen teatterin kohdalle. Autossa kaikui Wagner. Jumalten tuhon finaalissa oli kaikki mitä musiikissa tarvittiin, Sasha vihelteli." (s. 61)
Rahikainen, Ea
Aihepaketti: Vanha Maunula - uinuva helmi
Aihepaketin on koonnut Tiina Larva, Vuosaaren kirjasto.
Nellimin ja Sevettijärven kolttakylät kuvastavat toisen maailmansodan jälkeistä asutustoimintaa maan pohjoisimmassa osassa. Suomujoen kolttakenttä on nykyisen Suomen alueella säilynyt yksittäinen kolttasaamelaisten rakennuskokonaisuus, joka on tehty kolttien vanhan rakennusperinteen mukaisesti 1940-luvulla, kun kolttasaamelaiset joutuivat evakkoon Petsamon Suonikylästä. Rakennuskanta edustaa sekä vanhaan perinteeseen pohjautuvaa rakentamista että valtion asutustoimiin liittyviä tyyppitaloja. Suomen vähälukuiset kolttasaamelaiset ovat Suomelle aikaisemmin kuuluneen Petsamon alueen kolmen siidan Suonikylän, Petsamon ja Paatsjoen kolttaväestöä, jotka on asutettu toisen maailmansodan jälkeen Inarin kunnan itäosaan. Nellimvuonon pohjukassa, Virtaniemeen johtavan tien varressa, Inarijärven koillisrannalla on Nellimin kylä, jonka pienet asuinrakennukset on rakennettu tyyppipiirustuksilla toisen maailmansodan jälkeen. Rakentamisessa on pyritty ottamaan huomioon kolttasaamelainen rakennusperinne ja paikalliset olosuhteet. Sevettijärvi on kolttasaamelaisten keskuskylä, jossa on peruskoulun ala-aste ja yläaste, terveystalo, Ortodoksinen kirkko ja seurakuntatalo, Metsähallituksen virkatalo, Kolttien perinnetalo ja Kolttien kyläkokouksen toimisto. Luttojoen kolttakentät (Oskarinjärvi ja Oskarinkoski) ovat olleet Petsamon Suonikylästä evakkoon lähteneiden Semenoffin ja Fofanoffin perheiden asuinpaikkoja 1940-luvulla. Kolttakenttä on rakennettu vanhan perinteen mukaisesti. Suomujoen varrella 12 km päässä Kotajärven pohjoisrannalla on Fofanoffin perheen kesäpaikkana ollut asuinkenttä, joka on kunnostettu 1983. Oskarinkosken ja Oskarinjärven asuinkentillä pirttirakennusten lisäksi säilynyt muuta tyypillistä rakennuskantaa, johon kuuluvat jalka-aitat, sauna, varastot, ulkoleivinuunit, maakellarit, lammaspuurat, porosuojat ja verkkoulut. Rakennuskokonaisuuteen kuuluu - asuinkota, jota on myöhemmin käytetty keittokotana - pirtti, joka on rakennettu uudelleen 1983 - jalka-aitta - ulkouuni, joka on muurattu lähes kokonaan uudelleen 1980 - savusauna, joka on rakennettu uudelleen 1983 - koirankoppi - lammaspuura ja -aita - porolato eli liemu kauempana muusta rakennusryhmästä - verkkoulut Kolttakenttää ympäröivä poroaita on noin 1400 m pitkä rengasaita, jonka ala on noin 8 ha. Aidan korkeus on 150 cm. Vitsastarpeina aidan sidonnassa on käytetty sodanaikaisia saksalaisia puhelinkaapeleita ja nauloja. Aita on osittain kunnostettu 1980-luvulla. Muita hyvin koltta-asutusta edustavia pihapiirejä ovat Kevärinne Kutujärven rannalla, jonka pihapiirissä on vanha asuinrakennus, varasto-lampola ja sauna. Tsarmijärven rannalla Paatsjoella on kaksihuoneinen alkuperäisessä kunnossa säilnyt kolttatalo lampola- ja varstorakennuksineen ja aidattuine perunamaineen. Kolmosjärvellä on säilynyt kolttien erämaa-asutusta hyvin edustava Fofanoffin suvun mansardikattoinen pirtti, jossa on lautarakenteinen eteinen. Pienessä, jo hävinneessä navetassa on pidetty lehmää ja hevosta.
Kolttasaamelaisten perinteinen asuma-alue ulottui Näätämöstä Petsamoon ja Tuuloman Lappiin, mutta valtioiden välinen rajapolitiikka on muuttanut kolttien perinteisiä asutusmalleja. Kolttasaamelaisten vuotuismuuttojärjestelmä oli yksi vanhamuotoisimmista ja tyypillisimmistä muuttomalleista. Suonikylä oli 1600-luvulta 1800-luvulle pääasiassa pyyntitaloudesta elävä yhteisö. Talvet asuttiin yhteisessä talvikylässä ja harjoitettiin yhteisesti kalastusta ja suurriistanpyyntiä. Muina vuodenaikoina väestö hajaantui säteittäisen mallin mukaan harjoittamaan kalastusta ja metsästystä omille sukualueille. Poroja käytettiin kuljetuksiin ja peuranpyynnin houkutuseläimiksi. Suomen menetettyä toisessa maailmansodassa Petsamon Neuvostoliitolle, koltat evakuoitiin entiseltä asuinalueeltaan. Petsamon alueen kolmen siidan kolttasaamelaiset asutettiin Inarin kunnan itäosaan, suonikyläläiset Sevettijärven alueella, petsamonkyläläiset Tsarmijärven-Nellimin alueelle ja Paatsjoen kolttasaamelaiset Keväjärven-Mustolan alueelle. Kolttayhteisön muutto uusille vakinaisille asuinsijoille tapahtui 1949-1952. Näätämön alueella koltat asutettiin ympärivuotisille asuinpaikoille 50 kilometriä pitkälle kapealle vyöhykkeelle päävesistöjen varteen Nitsijärveltä Kirakkajärvelle ja seutua alettiin kutsua Sevettijärveksi. Asutukseen ei enää kuulunut yhteistä talvikylää eikä vuotuismuuton piirteitä. Kolttatilojen vaatimattomat rakennukset rakennutti valtio. Petsamosta evakkoon joutuneet koltat muuttivat Nellimin alueelle 1945 ja 1946. Valtioneuvoston vahvistaman asutussuunnitelman mukaan Nellimin rakentaminen aloitettiin 1948 alussa. Vuoteen 1951 mennessä alueelle oli pystytetty 51 asuinrakennusta, saman verran talousrakennuksia sekä koulu, oppilasasuntola, terveystalo ja rukoushuone. Sevettijärven alueelle rakennettiin yli 50 uudistilaa toisen maailmansodan jälkeen. Sevettijärven asutus- ja rakennustoiminta oli osa valtion jälleenrakennustoimintaa Lapissa. Koltat, jotka olivat asuneet Petsamon Suonikylässä, muuttivat pääosin Sevettijärven alueelle. Kyläkeskukseen rakennettiin valtion toimesta ortodoksinen kirkkorakennus, hautausmaa, terveystalo, koulutalo ja sen asuntola sekä posti. Kolttasaamelaiset kuuluvat Suomen ortodoksisen kirkon Lapin seurakuntaan. Arkkitehti Ole Gottlebenin suunnittelema Sevettijärven rukoushuone vihittiin käyttöönsä 1951. Heti toisen maailmansodan jälkeen koltat pyrkivät asettumaan Luton ja Nellimin väliselle alueelle mahdollisimman lähelle entisiä kotiseutujaan. Alueluovutuksissa kotipaikkansa, poronsa ja lähes kaiken muun omaisuutensa menettänyt Semenoffin perhe ehti ennen Sevettijärvelle sijoittamista asettua aluksi Suonikylän entisille kesäasuinalueille Suomujoen Kotajärvelle 1946-1948. Ensimmäiseksi rakennettiin turvekota, jota käytettiin keittokotana asuinrakennuksen eli pirtin valmistuttua 1947. Poroaitaa käytettiin Semenoffien poismuuton jälkeen Lapin paliskunnan tilapäisenä erotusaitana. Kolttakentän kunnostaminen alkoi 1980-luvulla. Pirtti ja sauna rakennettiin uudestaan 1983. Oskarinkosken ja Oskarinjärven kolttakenttiä kunnostettiin 1981 ja 2000 Maailman Luonnon Säätiön Suomen Rahaston talkooleirillä.
Kolttasaamelaisten asutuspaikat (Nikola-kolttatila)
Malminkatu
"etsin runoa helsinkiläisten sanoista/ helsinki on täynnä, seinät ja katot sanoja täynnä, hyllyt, pöydät/ laatikot ja laukut täynnä sanoja, ihmiset täynnä kantavat täysiä sanoja/ täysiä lauseita olkapäillä, korvanlehdillä/ sedillä ja tädeillä säkkejä täynnä säkeitä, sanoja helsingistä seinät täynnä, lattiat/ täynnä sanoja portaat, hissit täynnä savupiiput ja korsteenit ja tukiasemien antennit/ ja räystäällä lepäävä kyyhkynen täynnä" (s. 21)
Vekaranjärven kasarmialue
Aktiivisena fillaristina kysyisin Helsingin Iso Roobertinkadun liikennesäännöistä koskien pyöräilijöitä. Kävelykatuhan on autoilta periaatteessa suljettu, lukuunottamatta tonteille ajoa ja purkavia ja lastaavia tavarantoimittajia. Näin aamuisin pätkä on aivan sekainen töihin puoliunessa rynnivistä ihmisistä ja sihijuomaa purkavista kuorma-autoista. Hymyilenkö vain kuitenkin pyöräni selästä vihaisesti katsoville kansalaisille vai onko fillarointi kävelykadulla yli 12-vuotiailta kielletty? Jatkakaa vain hymyilemistä. Tieliikennelaki muuttui 1.6.2006, ja sen mukaan kävelykadulla saa liikkua myös polkupyörällä. Wikipediassa: http://fi.wikipedia.org/wiki/K%C3%A4velykatu
Thompson, Jim
Hervanta on yksi Suomen tunnetuimmista 1970-luvulla rakennetuista lähiöistä. Hervannan asemakaavallinen idea perustuu kompaktin kaupunkirakenteen teoriaan vastareaktiona puutarhakaupunki-ideologialle. Betonisen asuinalueen ytimenä ovat ajan lähiösuunnittelulle tyypilliseen tapaan liikekeskus ja julkisten palveluiden rakennuskompleksi, johon kuuluvat toimintakeskus sekä vapaa-ajankeskus seurakuntatiloineen. Raili ja Reima Pietilän suunnittelemat rakennukset on toteutettu punatiilestä, mikä luo kontrastin ympäröivälle betoniselle kerrostalorakentamiselle. Keskusakselisommitelman tiiliarkkitehtuurin ja viherympäristön muodostama kokonaisuus luo asuntoalueelle oman selkeän identiteetin. Liikekeskuksen arkkitehtuuri muodostaa vastapainon kerrostaloalueen arkkitehtuurille. Rakennuksen pääjulkisivu on symmetrinen, kaariaiheilla ja erilaisilla muuraustekniikoilla elävöitetty. Keskiakselille sijoitettu kaksitasoinen sisätori erottuu rakennusmassassa korkeampana osana, jota ympäröivät suurmyymälät ja erikoisliikkeet. Tiilivuorattu uudisosa vastaa leveydeltään ja korkeudeltaan vanhaa puolta. Vapaa-aika- ja seurakuntakeskuksessa on käytetty julkisivuaiheina epäsäännöllisen muotoisia ikkunoita, loivasti kaartuvia muotoja ja pyöristettyjä kulmia. Seurakuntakeskuksen keskeinen tila on kirkkosali, vapaa-aikakeskuksessa sijaitsevat harrastustilat ja urheiluhalli. Toimintakeskuksena tunnetussa rakennusryhmässä on kolme osaa: terveyskeskus, kirjasto ja elokuvateatteri. Niitä yhdistää osittain katettu keskikäytävä ja pieni aukio. Rakennuksille ovat leimallisia ylös- ja ulospäin kaartuvat räystäät.
Ajatus Tampereen vanhan kaupunkirakenteen ulkopuolelle rakennettavasta satelliitista syntyi Tampereen yleiskaavasuunnitelmassa 1966. Arkkitehtiliiton 1967 järjestämän asemakaavakilpailun voitti arkkitehti Aarno Ruusuvuoren ehdotus, jonka osana oli yleisten rakennusten keskusakselisuunnitelma. Arkkitehdit Reima ja Raili Pietilä kehittelivät suunnitelmaa asemakaavan mukaisesti 1974-1979; liikekeskus ja vapaa-aika- ja seurakuntakeskus valmistuivat 1979 sekä toimintakeskus 1989. Liikekeskusta laajennettiin itäpuolelle 2006-2007 arkkitehtitoimisto Eero Lahti Oy:n suunnitelmin. Kokonaisuuden nimeksi tuli kauppakeskus DUO.
Hervannan keskusakseli
"Kun olen tukehtua/ teollisuus-Vallilaan/ ja elämänongelmat/ kiertyvät kaulan ympärille,/ lähden naapurikaupunkiin/ Hermanstadiin./ Siellä puita, pensaita,/ hiljaisuuden tikitystä,/ siellä takapihojen/ ränstynyt maalaisrauha./ --- / Vaikka tuulessa on/ Kyläsaaren altaiden lemua,/ niin: ihmeellinen olet,/ Hermanstad, oi Hermanstad!" (s. 31, runosta Kävelyretki)
'Siellä ihastelemme (vuosien 1920 - 1925) idealistista puutarhaesikaupunkia, jossa on klassisia puutaloja pihoineen ja puineen mutta myös esikuvallisia moderneiksi suunniteltuja asuinalueita.' (s. 139)
Harjukatu
"Satamapalvelujan ja asuntojen tarpeen kasvaessa vuosisadan vaihteessa Katajanokasta rakennettiin ensimmäinen yhtenäinen tiilirakenteinen jugendkaupunginosa. Se valmistui kansallisen innostuksen ollessa korkeimmillaan ja siitä tuli aivan olennainen osa Helsingin kaupunkimaisemaa." (s.69)
- Kokonaisuus, linnakeasuntoja, varastoja.
Dekkari
"Tunnen kuin omat taskuni kaupunginosan, johon Ratakatu kuuluu. Näillä nurkilla olen elänyt suuren osan lapsuuttani ja nuoruuttani. Jokainen kadun mutka, jokainen talo, jokainen pihamaansoppi on tuttu. Minun ei tarvitse muuta kuin sulkea silmäni ja lähteä poikavuosieni seikkailuvaelluksille kautta takapihojen ja yli lankkuaitojen pihasta pihaan ja korttelista kortteliin. Sepänkadun puistossa, muutaman kulmanvälin päässä tästä, käytiin joka kevät suuret kivisodat meidän, 'Brunssan stydien', ja vihollistemme, 'Rööperin haljujen ' välillä. Aivan vastapäätä, Fredrikinkadun toisella puolen, oli monen kaupunginosan poikien tuntema kuulu, salaperäinen 'labyrintti': rakentamattoman vuokrakasarmin puolivalmis kellarikerros, jonka omistamisesta käytiin vuosikausia hellittämätöntä taistelua poikajoukkojen kesken. Vain kivimuuri erottaa minut raamatuntutkijain-seuran talosta, jonka synkkäkatseinen talonmies oli ikuinen vihollisemme ja vainoojamme, jolle kostimme heittämällä rapaa hänen asuntonsa ikkunoihin. Parin kivenheiton päässä sijaitseva Johanneksenkirkon kenttä oli jalka- ja kuningaspallo-otteluidemme aurinkoisena näyttämönä. Ja nyt istun tämän alueen keskipisteessä, sen alimmaisessa kellarityrmässä teljettynä ja vartioituna kuin villieläin." (s. 19)
Arvo Turtiainen pidätettiin maaliskuun alussa 1942 ja vietiin Ratakadulle, Punavuoreen.
Salpalinja (Myllylampi)
Itäkeskus
Tapiovaara, Nyrki
Koska Munkkiniemenkatu on muuttunut Tukholmankaduksi? Kadun nimi muutettiin vuonna 1948. Nimenmuutos oli huomionosoitus Helsingin kummikaupungille Tukholmalle muun muassa sieltä saadun lastensairaalapaviljongin lahjoituksen johdosta. Lähde: Helsingin kadunnimet: Helsingin kaupunki 1970.
Hällström, Roland af
Vähitellen pyörimme yhä enemmän Perunatorilla elokuvateatteri Bio Bion, Kaivopihan ja Vanhan ylioppilastalon nurkilla. Uusi sisäpiirislangi alkoi sujua, oli esitettävä "kaiken kokenutta", ja me liityimme Anitan kanssa Perunatorin omaperäiseen ja yleistä paheksuntaa herättävään porukkaan, istuimme portailla tupakoiden, juonia punoen ja miettien, mihin seuraavaksi menisimme juhlimaan.
Elokuvateatterit Wellamo, Fenix
'Osa ihmisvyörystä suuntautui Toiselle linjalle. Sanna kääntyi sanoakseen Arvolle, että nähdään taas joskus, käydään vaikka syömässä. Mutta Arvo oli kadonnut. Kivitalon kellari-ikkunan takaa sen sijaan kuului kirjoituskoneen rätinää, kuin konekiväärillä olisi päästelty. Kaikkeen siihen meteliin melkein hukkui kalliolla pamahtanut laukaus, mutta Sanna kuuli sen kyllä.' (s. 52)
Ihmiset pakenevat mellakkaa Hakaniemen torilta.
kivääriaukot
"Kapusin reippaasti kallionkuvetta ohi venäläisen kirkon ja tulin tuota pikaa ensimmäisten puutalojen kohdalle. Siellä täällä näkyi himmeitä valoja. Vaikka hökkelikylän kapoiset kujat eivät juuri houkutelleet, luikahdin tottuneen yöeläjän varmuudella talojen väliin. Muistini mukaan Matias asui sivukujalla jossakin vankilan lähistöllä." (S. 70.)
Johannes etsii Matias Jussilaa tämän kortteerista Katajanokalta.
Ravintola Baker's
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Katerma)
"Auto ylitti uuden sillan, nousi mäkeä ylös ja kääntyi Katajaharjuntielle. Virtalan talo oli uhkea. Se sijaitsi meren rannassa ja tie talon eteen johti mahtavien portinpylväiden välistä ja hyvin hoidetun puiston läpi." (s. 25)
Sarkolan ja Vahalahden kyläkeskukset (Sarkola)
Heinolan kaupunkiseurakunnan kirkko 1800-luvun alusta sekä myöhemmät tapuli, kirkkopuisto ja pappila muodostavat hyvin säilyneen julkisen rakentamisen korttelin 1770-luvulla hallintokeskukseksi perustetussa Heinolassa. Kirkon rakentamisen aikaan perustettu vanha hautausmaa hautamuistomerkkeineen on merkittävä osa Heinolan kaupungin 1800-luvun kulttuurihistoriaa. Heinolan puukirkko on rakennettu Matts Åkergrenin johdolla 1807-1811. Kirkko on muodoltaan kahdeksankulmio, jota kattaa korkea aumakatto. Kirkkoa on korjattu arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitelmin 1925-1926. Erillinen, hirsinen kellotapuli on rakennettu C.L. Engelin suunnitelmien mukaan 1842. Kirkkoa ja tapulia ympäröivä puisto on perustettu 1852. Kirkkomiljööseen liittyy Siltakadun varrella arkkitehtitoimisto Wrede & Gripenbergin 1900-luvun vaihteessa suunnittelema pappila. Kirkon koillispuolella on arkkitehti Erkko Virkkusen suunnittelema, 1963 rakennettu seurakuntatalo. Kirkon itäpuolella on 1933 rakennettu kanttorila. Heinolan vanha hautausmaa on kirkosta pohjoiseen myös Siltakadun varressa mäntyä kasvavassa harjunrinteessä. Hautausmaan vanhin osa sen etelälaidassa on perustettu 1800-luvun alussa. Hautausmaata on laajennettu useaan otteeseen. Sankarihautamuistomerkin vuodelta 1952 on suunnitellut Armas Tirronen ja Vakaumuksensa puolesta 1918 kaatuneiden muistomerkin Yrjö Kaikuvuo. Siltakadun varressa sijaitsevan pääportin vieressä on arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelema, 1955 valmistunut jyrkkäkattoinen, liuskekivin koristeltu siunauskappeli.
Heinolan maaseurakunta mainitaan Hollolan rukoushuonekuntana 1630 ja kappeliseurakuntana 1687. Jyrängön virran pohjoisrannalle, Suuren Savontien varrella olevalle harjujen hallitsemalle alueelle perustettiin 1776 Kymenkartanon maaherran hallintopaikka, residenssi. Ennen residenssin perustamista alueella oli säteri ja kaksi ratsutilaa, mikä helpotti maapohjan lunastamista. Maaseurakuntaan kuulunut Heinolan hallintopaikka sai kaupunkioikeudet 1839. Residenssin julkiseen rakennuskantaan kuuluva ja klassistisia piirteitä omaava kirkko valmistui 1811 asemakaava-alueen itäreunalle. Heinolan kaupunkiseurakunta sai oman saarnaajan 1812. Kaupunkiseurakunta itsenäistyi 1917.
Heinolan kirkkokortteli ja vanha hautausmaa (vanha hautausmaa)
Malmin siunauskappeli
Lamminahon talonpoikaistilan rakennusryhmä on poikkeuksellisen hyvin säilynyt esimerkki Oulujokivarren vanhasta rakennuskannasta. Museokäyttöön kunnostettu pihapiiri esittelee 1800-luvun alkupuolen talonpoikaisarkkitehtuuria sekä koskenlaskuun ja tervankuljetukseen liittyviä perinteitä Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan merkittävimmän tervareitin varressa. Lamminahon tila sijaitsee Niskakosken törmällä, Niskan kylässä, mistä Oulujoki lähtee työntymään kohti länttä ja merta. Terva- ja kauppareitti Kainuusta Pohjanlahdelle on kulkenut Oulujokea pitkin Lamminahon editse. lamminahon 1800-luvun alkuvuosikymmenellä rakennettu asuinrakennus on perinteistä pohjoispohjalaista talonpoikaisarkkitehtuuria - alkuperäinen suuri savupirtti on vasta 1900-luvun alussa muutettu uloslämpiäväksi. Asuinrakennus, sitä vastapäätä oleva navetta- ja tallirakennus sekä kolmiosainen luhtirivi muodostavat nelikulmaisen pihapiirin, johon liittyy vanha sauna, entinen viinapränni. Pihapiirin eteläpuolella on törmäaitta vuodelta 1793 ja kolmikerroksinen aitta sekä kivikellari korkeassa jokitörmässä. Etäämpänä on kolmen aitan ja vanhan tallin muodostama rakennusryhmä. Lisäksi alueella on vanha riihi ja siihen liittyvä lato, sysikoppi, elosuoja ja peltolato. Pihapiirin ulkopuolella olevissa 1700- ja 1800-luvuilla rakennetuissa talousrakennuksissa on arvokkaita kansanomaisen rakennustavan yksityiskohtia. Oulujoen voimalaitosrakentamisen seurauksena joen pinta on Lamminahon kohdalla nykyisin noin 11 metriä korkeammalla kuin joen virratessa vapaana. Vesi peittää alleen Lamminahon edustalla olleet saaret ja alavirrassa sijainneen myllynpaikan.
Oulujoen kosket alkoivat Vaalan pyörteestä; tässä oli Kainuun ja merimaiden raja, Kainuun portti, kaiken yli- ja alamaiden välisen liikenteen solmukohta. Lamminahon uudistila perustettiin 1750-luvulla kosken sivuun jääneen lahdelman eli "lammin" partaalle. Uudistilan omistajat käyttivät sen mukaisesti nimeä Lamminparras, joka sittemmin vaihtui Lamminahoksi. Joki oli pitkälle 1940-luvulle saakka pääkulkuväylä Pohjanlahdelle. Lamminahon isännät olivat valantehneitä laskumiehiä, koskenlaskijoita, joiden vastuullinen tehtävä oli luotsata Oulua kohti matkaavat veneet halki Niskakosken putousten. 1800-luvun loppupuolella suosittua Oulujoen koskireittiä kulkevat matkailijat ja urheilukalastajat saivat majoituksen Niskakoskella Lamminahon talossa. Lamminaho säilyi jakamattomana saman suvun hallussa yli kahdensadan vuoden ajan. Museovirasto otti vastaan testamentilla ja lahjakirjalla Lamminahon tilan irtaimistoineen 1992. Talo kunnostettiin museokäyttöön ja luovutettiin Vaalan kunnalle.
Lamminahon talonpoikaistila
Jansson, Eero
Marjala, Eila
toaletter
lavatories
käymälät
Maunula
"- Onpahan hankala paikka. Tuollainen pussinperä, karhuryhmän vetäjä Turunen sanoi ja katsoi videoheittimellä tietokoneesta seinälle heijastettua karttaa. Vanha Kaarelantie, Palotie ja Laitilantie muodostivat hieman tyylitellyn K-kirjailmen, jossa kohdetalo oli alemman sakaran päässä." (s. 70)
Isonkyrön vanha ja uusi kirkko (Vanha kirkko)
Salpalinja (Vanttaja)
Särkkä, Toivo
Rakennusmestari G.W. Nyberg suunnitteli talon.
Ravintola Storyville
Lupajantie
1950-luku
Silvan, Severi
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Valassaaret)
sairaala
hospital
Töölön kirjasto
Bryggmanin huvilat (Villa Haartman)
Kuusitie
Arkkitehti Jarl Eklundin 1927 suunnittelema Saaren kartanon klassistinen, valkeaksi rapattu päärakennus lukeutuu aikakautensa huomattavimpiin kartanorakennuksiin. Yli 20 huonetta käsittävän päärakennuksen interiööreissä on runsaasti alkuperäisiä sisustusdetaljeja kuten yksilöllisesti suunniteltuja ovia, takkoja, koristemaalattuja palkkikattoja, seinien pintakäsittelyjä, kiinteitä kaapistoja ja saniteettikalusteita. Uudesta käyttötarkoituksesta huolimatta on huonejako pystytty säilyttämään alkuperäisenä. Tiilirunkoiseen ja kuparikattoiseen, mäellä sijaitsevaan päärakennukseen liittyy alas rinnettä laskeutuva terassoitu Paul Olssonin suunnittelema muotopuutarha vesialtaineen ja aksiaalisine sommitelmineen. Kaksikerroksisen rakennuksen pääsisäänkäynnin graniittiportaali on pohjoispuolella. Kartanon päärakennuksesta syrjässä on 1800-luvun alun asuinrakennus, Tivoli eli Ylikartano, silloisen omistajan C.A. Sederholmin itselleen rakennuttama eremitage eli erakkomaja. Kartanon mansardikattoiset karjarakennukset muodostavat oman ryhmänsä kartanomäen juurella. Saaressa 1904-1934 toimineen tulitikkutehtaan rakennukset ovat korjaamohalleiksi muutettuina joen rannalla.
Rautasaaren ratsutila, myöhemmin Saaren kartano periytyy 1500-luvulta. Sederholm-suku omisti Saaren ratsutilan vuodesta 1796 alkaen lähes 90 vuotta. Hirsisen asuinrakennuksen Ylikartanon eli Tivolin rakennutti Carl Albrecht Sederholm. Tiilinen tallirakennus valmistui 1919. Kartanonherra, tehtailija Knut Richard de la Chapelle rakennutti uuden päärakennuksen. Suunnittelijaksi hän valitsi arkkitehti Jarl Eklundin, jonka lopulliset suunnitelmat valmistuivat 1927. Kaksikerroksinen, sileäksi rapattu rakennus, jonka ulkoarkkitehtuuriin liitettiin niin klassillisia kuin historisoivia piirteitä, valmistui 1930. Puutarha-arkkitehti Paul Olssonin suunnittelema puutarha valmistui samoihin aikoihin. Autotalli on samalta ajalta kuin päärakennus. Saaren kartano myytiin 1935 asutushallitukselle. Vuodesta 1940 se toimi sotainvalidien huoltamiseksi perustetun Invalidisäätiön työkeskuksena ja ammattioppilaitoksena, 1967 alkaen valtion maatalousoppilaitoksena. Oppilaitos rakennutti mm. asuntolan ja liikuntatilat. Hirsinen viljamakasiini vuodelta 1797 siirrettiin kartanon asuinpihalta.
Saaren kartano
Vähäkallio piirsi paljon myymälärakennuksia, teollisuuskorttelin ja henkilökunnan asuintaloja Osuusliike Elannolle.
Mariankatu
Huopalahden kirkko
Korppoon kivikirkko kuuluu arkkitehtuuriltaan ja sisustukseltaan maamme kauneimpien keskiaikaisten kirkkojen joukkoon. Historiallisesti se kuvastaa ulkosaariston varhaisen pysyvän asutuksen vaurautta ja merellisiä yhteyksiä. Korppoon pääsaaren länsirannalla sijaitseva kirkko muodostaa maanteiden risteyksessä kirkonkylän keskipisteen. Puistomaisen miljöön muodostava kirkkomaa rajautuu pohjois- ja itäpuolella metsäiseen kallioalueisiin. Kirkon suorakaiteen muotoisen runkohuoneen länsipäässä on massiivinen torni, jonka seinäpinnoissa on eri tasoilla tiilireunuksisia komerosyvennyksiä ja suorakaiteen muotoisia valoaukkoja. Kuoriosa on eteläpuolelta runkohuonetta kapeampi. Kirkon vesikattoa on myöhemmin madallettu. Kuori-ikkunan alapuolella on seinään muurattu kalkkikivinen risti. Yksilaivaisessa, kolmitraveisessa kirkkosalissa on pilasterien ja kilpikaarien varaan muuratut tähtiholvit, asehuoneessa ja sakaristossa ristiholvit. Holveissa ja eteläseinällä on runsaasti primitiivistä merenkulkuun liittyvää maalauskoristelua. Kirkkosalin erottaa kuorista taidokkain goottilaisin puuleikkauksin varustettu maassamme ainutlaatuinen lektoriokaide 1400-luvulta. Triumfikrusifiksi on siihen kiinnitettynä. Suljetut penkkikorttelit ovat ovelliset. Keskiaikaisia veistoksia ovat alttarikaapin ohella Pyhä Yrjänä seuralaisineen, Pyhä Mikael, Pyhä Olavi, Pyhä Katariina Aleksandrialainen ja neitsyt Maria Jeesus-lapsineen. Kirkkotarhan kiviaidassa on pohjoispuolella harvinainen lautakate. Aitaan liittyy myös 1690-luvulla tehty porttirakennus. Kirkon eteläpuolella on Korppoon kartanon omistaneen hovioikeuden asessori B.H. Mjödhin 1780-luvulla rakennuttama hautakappeli sekä sen mallin mukaan 1830-luvulla tehty paarihuone. Kirkon itä-, etelä- ja länsipuolella olevaa kirkkotarhaa on useaan otteeseen laajennettu.
Korppoo mainittiin seurakuntana 1434 ja ensimmäinen kirkko saarella oli jo 1300-luvun loppupuolella. Kivikirkko rakennettiin useassa eri vaiheessa keskiajan kuluessa. Kirkon vanhimman osan muodosti sakaristo, jonka jälkeen rakennettiin runkohuone, myöhemmin korkea länsitorni ja asehuone. Kirkko oli alunperin kaksilaivainen, mutta muutettiin keskiajan loppupuolella yksilaivaiseksi ja holvattiin kolmella tähtiholvilla. Länsitorni on toiminut todennäköisesti myös merimerkkinä ja majakkana. Sen nykyinen pääte tehtiin 1709 raivonneen tulipalon jälkeen. Kirkko restauroitiin 1952-1953 arkkitehti Nils Erik Wickbergin laatiman suunnitelman mukaan.
Korppoon kirkko
Kirjailijan toinen teos Oulusta Helsinkiin muuttaneen rikoskomisario Ilpo Lipposen vauhdikkaista ja yllätyksellisistä käänteistä.
Pohjanmaalla kaadetaan tukiasemamastoja, ja Helsingissä Säteilyturvakeskuksen pysäköintialueella räjähtää autopommi. Iskujen tekijäksi epäillään SVS-nimistä ryhmää.Tutkinnan johtoon määrätään boheemi rikoskomisario Ilpo Lipponen, joka on saanut siirron Oulusta Keskusrikospoliisiin päämajaan Vantaalle ja muuttanut Helsinkiin. Siellä hän tapaa myös nuoruudenrakkautensa ja kokeilee siipiään hevibändin basistina.Tutkimukset polkevat paikoillaan, kunnes Espoosta löytyy nuoren opiskelijapojan ruumis. Tapahtumat kuljettavat Lipposen takaisin Ouluun, jonka lähistöllä sijaitsee SVS:n piilopaikka. Ja ennen kuin palaset lopulta loksahtelevat kohdilleen, komisariota odottaa liuta yllätyksiä... Dekkarillaan Sadonkorjaaja vakuuttavan debyytin keväällä 2010 tehnyt Erkki Tuormaa on loistavassa vauhdissa myös toisessa rikosromaanissaan, joka naulaa lukijansa tuoliin viimeiselle sivulle saakka. (www.erkkituormaa.fi)
Arjava, Jouni
Merikatu 15
"Monet työnantajani empivät torin nurkalla tai kapeassa puistikossa - hiekkaa, muutama penkki ja puu - ja kaartelevat sitten toimistooni." (s. 13)
Viktor Kärppä on paluumuuttaja Sortavalasta. Hän järjestelee asioita rahasta ja koettaa välttää suuria laittomuuksia. Hän ei suorastaan ole rikollinen, mutta liikkuu sujuvasti rehellisen ja rikollisen maailman välimaastossa. Viktor Kärpän toimisto on Hakaniemen torin laidalla Viherniemenkadulla:
Honkakosken tila on hyvin säilynyt esimerkki Pohjanmaan jokilaaksokylien takamaille perustetuista uudistiloista. Hyvin 1800-luvun alun asussa säilynyt pihapiiri kuvastaa kruununtilojen rakennustapaa ja -tekniikkaa. Honkakosken kruununtila on perustettu 1801 Ängeslevänjoen mutkaan, syrjään Ylipään viljelyslakeudelta. Pienen peltoaukean ympäröimässä, ehyessä pihapiirissä on asuinrakennuksen lisäksi talousrakennuksia, mm. talli, liiteri, kellari, liha-aitta ja vinttikaivo sekä navetta. Jokirannassa on aitta, savusauna ja riihi, metsänreunassa paja. Asuinrakennuksen pirtti on vuodelta 1803, osa rakennuksista 1840-luvulta ja suurin osa 1800-luvun puolivälistä. Honkakosken ja siitä myöhemmin jaetun Ylikosken talouskeskukset muodostavat ns. Koskenperän. Lähistöllä on nähtävissä sysimiilujen ja tervahautojen paikkoja.
Ängeslevän jokivarsi oli keskiajalla Pohjanlahden rannikon asukkaiden eränkäyntialuetta. Seudulle tuli vakinaista asutusta 1550-luvulla. Honkakosken kruununtila perustettiin 1801. Ylikosken tila syntyi 1908 jaossa, jonka yhteydessä sen päärakennus rakennettiin.
Honkakosken tila
Seliger, Marja
Kertokaa vähän Stockmannin Helsingin tavaratalon historiasta. Minä vuonna rakennus on rakennettu, ja onko se ollut aina Stockmannin käytössä? Vai onko se rakennettu alunperin johonkin muuhun käyttöön? Kuinka monta kerrosta talossa alunperin oli? Milloin liukuportaat on asennettu tavarataloon? Onko kierrerappuset alkuperäiset? Mihin kaikkialle maan alta pääsee Stockmannilta? Stockmannin nykyinen tavaratalo vihittiin käyttöön 24.11.1930. Stockmannin kauppahuoneen tarina alkoi kuitenkin jo v. 1862 pienestä lasipuodista Kauppatorin laidalla. Lyypekkiläissyntyinen Heinrich Franz Georg Stockmann myi siellä Nuutajärven lasia. Parissakymmenessä vuodessa yritys oli laajentunut sekatavarakaupaksi ja vuonna 1880 se muutti niin sanottuun Kiseleffin kulmaan, Senaatintorin varrelle. 1900-luvun alussa liike kasvoi varsinaiseksi tavarataloksi. Stockmannin kulmasta tuli kansalaisten uusi kohtauspaikka, sillä liikkeen edusta oli miellyttävästi tasakivetty ja aivan vierestä alkoi kulkea hevosraitiovaunu. Reipas kasvu jatkui ja vuonna 1913 otettiin käyttöön Lars Sonckin suunnittelema 3-kerroksinen lisärakennus. Siinä toimii nykyään Helsingin kaupunginmuseo. Kuitenkin vähitellen Helsingin liikekeskus muutti länteen ja Senaatintorin ympäristö jäi virastokortteleiksi. Stockmann oli onnistunut hankkimaan haltuunsa niin kutsutut Citytontit eli lähes nykyisen alueensa. Vuonna 1915 järjestettiin suunnittelukilpailu. Kilpailun kakkonen, Sigurd Frosterus sai tehtäväkseen laatia tavaratalon lopulliset piirustukset. Frosterus tunnettiin rationalismin ja kansainvälisyyden puolustajana. Nämä piirteet leimasivat myös hänen kilpailuehdotustaan ”City 1926”. Stockmannin tontti laajeni vielä 1920-luvulla ja Frosterus joutui muuntamaan alkuperäisiä piirustuksiaan. Näihin kuului muun muassa Argoksen talon paikalle rakennettava 17-kerroksinen pilvenpiirtäjä, jonka arkkitehti uskoi sopivan mm. Johanneksen kirkon, Palotornin ja Asematornien skylineen eli siluettikuvaan. Tavaratalon ensimmäinen vaihe valmistui vuonna 1926 Keskuskadun ja Aleksin kulmaan. Se oli nelikerroksinen hissitön rakennus, joka kuitenkin laajennettiin kahdeksankerroksiseksi vuoteen 1930 mennessä. Yhä vielä voi rakennuksen kulmassa nähdä, miten tiilien väri muuttuu ylöspäin mentäessä. Tästä lähtien rakennus on siis ollut kahdeksankerroksinen. Kaikki kerrokset eivät kuitenkaan ole olleet myymäläkäytössä. Vasta viime aikoina tavaratalon laajennustöiden myötä myös ylimmän kerroksen tiloja on otettu myymäläkäyttöön. Tavaratalon sisätiloissa Frosterus tavoitteli pohjaratkaisua, joka tekisi mahdolliseksi voimakkaan kiertokulun talossa. Valopiha on talon keskeisin osa. Se on suuri ja avoin piha, jota kiertävät parvet. Jättiläismäiseltä tuntuvalla tilalla haluttiin antaa kiteytetty kuva koko tavaratalon ihanuudesta. Valopihan päätehtävä oli siivilöidä päivänvalo lasikaton kautta sisälle rakennukseen. Samalla se luo tavarataloon selkeyttä. Sekä kierreportaat että liukuportaat ovat alkuperäiset eli vuodelta 1930. Samoin esimerkiksi pater noster – hissi henkilökunnan tiloissa. Tämä ikiliikkuja kulkee ensimmäisen ja kahdeksannen kerroksen väliä yhä vieläkin päivittäin. Se on kuitenkin aina ollut ainoastaan henkilökunnan käytössä. Rautatieasemalle pääsee kiertotietä Forumin kautta, muttei suoraan. Akateemiseen kirjakauppaan tietenkin pääsee ja sitä kautta One Wayhin. Näihin maanalaisiin reitteihin liittyy mielenkiintoinen historia: kun Hakasalmenkatu eli nykyinen Keskuskatu haluttiin 1920-luvulla jatkaa Pohjois-Esplanadille saakka, Stockmann luopui osasta tonttiaan. Mutta maanalainen tontin osa jäi yhteisellä sopimuksella Stockmannin käyttöön. Lähteet: Damsten, Birger: Kauppahuone Stockmann : viidenkahdeksatta vuoden vaiheet 1862-1937 (Stockmann, 1937) Finnilä, Anna: Stockmann suuri tavaratalo (Helsingin kaupunginmuseo, 1993) Frosterus, Sigurd: Tavaratalo Stockmann (1931) Kortelainen, Anna: Päivä naisten paratiisissa (WSOY, 2005) Puhelinkeskustelu Stockmann-konsernin viestintäosaston edustajan kanssa. Kaikissa lähteinä käytetyissä julkaisuissa on mielenkiintoista vanhaa kuva-aineistoa.
Kaukolämpötunneli
Kaukolämpötunneli rakennettiin vuosina 1978-1980. Se alkaa Länsi-Mustasaaren pohjoisosasta, entisestä öljyvarastoluolasta ja jatkuu Särkän saaren alitse Kaivopuistoon, missä se nousee ylös puiston länsireunassa olevan kallioleikkauksen kohdalla. Tunnelin pituu son n. 1300 m, leveys ja korkeus n. 4 m, suurin syvyys merenpinnasta on 64 m. Tunnelissa kulkevat Suomenlinnan kaukolämpö-, vesijohto- ja viemäriputket sekä sähkö- ja puhelinkaapelit. Tunnelin suunnittelijana oli Maa ja Vesi oy. Vuosina 1991-92 korvattiin Suomenlinnan päässä ollut kierreporras ajoluiskalla, joten tunnelia voidaan käyttää myös hälytysajoneuvoliikenteeseen. Liisa Eerikäinen 1995
Museosilta (Heinäjoen silta)
Porvoonkatu 15
Kirjan kuvituksena on Aimo Kanervan laskujen taakse luonnostelemia näkemyksiä Kosmoksen asiakkaista.
Kirjassa kerrotaan kahden Helsingin poliisilaitoksen konstaapelin surmasta lokakuussa 1997 aamuöisellä Tehtaankadulla.
Joensuun luterilainen tiilikirkko ja ortodoksinen puukirkko muodostavat kaupungin hengellistä elämää kuvastavan kulttuurihistoriallisen akseliparin. Luterilainen kirkko sijaitsee neljän koivurivin reunustaman, ruutukaava-alueen halki kulkevan Kirkkokadun eteläpäässä, Pielisjokeen rajautuvalla avoimella Louhelan mäellä. Kirkkokadun pohjoispäässä on Pyhän Nikolaoksen muistolle pyhitetty ortodoksinen kirkko. Jugendpiirteitä omaava uusgoottilainen tiilikirkko on rungoltaan leveä. Sisääntulopäässä on epäsymmetrisesti sijoitettu korkea torni, pitkillä sivuilla poikkipäätysarjat. Suuri-ikkunainen kirkkosali on kolmilaivainen ja holvattu tähtiholveilla. Ruoteiden ja holvivaippojen maalauksien ornamentteina on maalarimestari A. Grönroosin tekemiä puulajien lehvästöaiheita. Kiinteä sisustus, saarnatuoli, penkistöt, lehterikaiteet ja valaisimet ovat poikkeuksellisen hyvin säilyneet. Ristiinnaulittua esittävän alttaritaulun on maalannut arkkitehti Ilmari Launis 1910. Seurakunnan 100-vuotisjuhlan yhteydessä 1952 kuori-ikkunoihin lahjoitettiin taiteilija Antti Salmenlinnan piirtämät lasimaalaukset. Ortodoksinen kirkko on muodoltaan länsitornillinen erivartinen ristikirkko. Alttarihuone on viisitaitteinen. Ristikeskusta korostaa matala kahdeksankulmainen sipulikupolinen keskustorni. Länsitorni on keskustornin tavoin monikulmainen ja sipulikupoliin päättyvä. Räystäiden ja ikkunoiden vuorilautojen puuleikkaukset ja pylväiden kannattavat avokuistit korostavat kirkon koristeellista ulkoarkkitehtuuria. Valkoiseksi maalatun ja ornamenteiltaan kullatun ikonostaasin pyhät kuvat ovat peräisin Pietarista.
Joensuun luterilainen seurakunta kuului vuoteen 1857 Liperin ja sen jälkeen Kontiolahden emäseurakuntaan. Ortodoksinen seurakunta on perustettu Taipaleen ja Ilomantsin seurakuntien osista 1893. Kirkkokatu sai sijaintinsa asemakaavassa 1867. Luterilaisen kirkon rakennushanke käynnistyi 1896. Paikkana oli jo kaupungin 1848 laaditussa asemakaavassa kirkolle varattu tontti. Kirkon piirustukset tilattiin arkkitehti Josef Stenbäckiltä. Peruskivi laskettiin 1901 ja kirkko valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Ortodoksinen kirkko rakennettiin hiippakunta-arkkitehti G. I. Karpovin piirustusten mukaan 1886-1887. Rakennushanketta ajoivat joidenkin Joensuun kauppiaiden ohella lähiseutujen ortodoksitalolliset. Pyhä Synodi Pietarissa avusti rakentamista huomattavalla lahjoituksella.
Joensuun luterilainen ja ortodoksinen kirkko
Kaivopuistossa Solveig rakastelee ensimmäisen kerran ensirakkautensa, Jussin, kanssa.
Italian kulttuuri-instituutti
Lionel Hamptonin orkesteri vieraili Helsingissä muistini mukaan 1953. Orkesterissa oli paljon "suuria jazzmiehiä", jotka myöhemmin tekivät isoa uraa omiin nimiin. Kysyisinkin Hamptonin orkesterin miehitystä silloisessa Helsingin vierailussa? Muistit vuoden aivan oikein. Paavo Einiön elämäkerran Jammaten! (LampLiteLtd, 2005) mukaan Hamptonin orkesteriin kuuluivat Suomen keikalla ainakin seuraavat artistit: Trumpetissa Clifford Brown, Art Farmer ja Quincy Jones, pasuunassa Jimmy Cleveland ja Buster Cooper, saksofonissa Gigi Gryce ja Anthony Ortega, pianossa George Wallington, rummuissa Alan Dawson, sähköbassossa (!) Monk Montgomery sekä laulajana Annie Ross. Samalla Euroopan kiertueella piipahdettiin muun muassa Hollannissa. Siellä kokoonpanoon tiedetään kuuluneen nämä taiturit: Trumpetti: Quincy Jones, Walter Williams, Clifford Brown, Eddie Mullens, Art Farmer Pasuuna: James Cleveland, Al Hayse, George Cooper Saksofoni: Clifford Scott, Clifford Solomon, Anthony Ortego, Oscar Estelle, Eddie Pazant (Robert Plater) Kitara: Billy Mackel Sähköbasso: WM Montgomery Piano: George Wallington Rummut: Alan Dawson, Curley Hammer Solistit: Annie Ross, Sonny Parker Vibrafoni, piano, rummut ja laulu: Lionel Hampton Kuva yhtyeestä Hollannissa samana vuonna: http://www.lionelhampton.nl/imageER0.JPG Myös Gigi Grycen on mainittu soittaneen alttosaksofonia vuoden 1953 yhtyeessä Euroopan kiertueella. Aikamoinen porukka siis. Ylen Elävässä arkistossa voit käydä tiiramassa yhtyeen purkautumista lentokoneesta Suomen kamaralle: http://www.yle.fi/elavaarkisto/?s=s&g=4&ag=26&t=2&a=144 Lähteenä myös http://www.jazzpoparkisto.net/
Köydenpunojankatu
Häpeäpaalu, josta Vicke Pettersson kertoo artikkelissaan Kaksi tarinaa vanhoilta ajoilta, oli suunnilleen Runeberginkadun ja Eteläisen rautatiekadun kulmassa.
Envall, Markku
Museosilta (Myllysilta)
"Kävelimme Tarkk'ampujan kadun toiseen päähän, kunnes näin punatiilisen kerrostalon seinässä matkustajakoti Lahjan lähes huomaamattoman kyltin. Katselin ikkunoiden haalistuneita verhoja, jotka olivat ehkä joskus olleet vihreät. Lasit olivat pimeät ja pesemättömät, eikä niiden takana näkynyt liikettä, varjoakaan. Avasin alaoven ja nousimme portaat ylös pieneen vastaanottoaulaan."
Nimetön päähenkilö ja Magda etsivät Magdan ex-miestä, Paul Roux'ta, Matkustajakoti Lahjasta, joka on sijoitettu Tarkk'ampujankatu 2:een.
Enontekiön saamelaisasutuksen talvi- ja kesäkylät, Näkkälän talvikylä (Näkkälä)
Steinseifer
Elokuvateatteri Capitol
Tervanpolton muistomerkit (Iso-Palonen)
Virtanen, Hannu
Sisäministeriö
Hämeen Härkätie on Turun ja Hämeen linnojen yhdystie ja Suuren Rantatien ohella keskiajan merkittävin tie Suomessa. Hämeen Härkätie kulkee Varsinais-Suomen ja Hämeen vanhimpien asutusalueiden ja kylien halki. Hallinnon lisäksi tie on palvellut kaupan ja eränkäynnin tarpeita jo rautakauden loppupuolelta alkaen, jolloin se yhdisti Varsinais-Suomen ja Vanajan Hämeen rautakautiset asutusalueet. Hämeen Härkätien linjaus on vakiintunut varhaiskeskiajalla. Tiekohteen linjaus perustuu pääosin tähän keskiaikaiseen linjaukseen. Poikkeuksen muodostavat Somerolla Paimiojoen järviketju ja Renko-Hämeenlinna väli, joissa on noudatettu keskiajan jälkeen syntynyttä linjausta. Rengossa on otettu mukaan lisäksi ns. Rehbinderin oikaisu esimerkkinä tienrakentamisesta ja -linjauksesta 1800-luvun puolivälissä. Hämeen Härkätie seuraa Turusta lähdettäessä vanhastaan tiheästi asuttuja jokilaaksoja aina Somerolle saakka, jonka jälkeen tie kulkee suurelta osin harvaanasuttujen metsäseutujen halki Hämeenlinnaan saakka. Metsäisillä takamailla kulkeva tielinjaus on oiva näyte alkukantaisena säilynyttä härkätietä, joka luontevasti asettuu maastoon ja sen muotoihin. Hämeen Härkätie on säilynyt varsin hyvin, vaikka sitä onkin aikojen muuttuessa päällystetty ja paikoin oiottukin. Linjauksena Härkätie on tuhoutunut täysin vain Turussa, Liedossa ja Rengossa, jossa tie on osittain jäänyt valtatien 10 alle. Turun hevostorin liepeiltä alkanut Härkätie seuraa Turussa ja Liedossa Aurajokea. Härkätien alkuosa on pääosin jäänyt valtatie 10 alle. Ainoastaan Liedon Vanhanlinnan kohdalla on säilynyt jokilaaksossa edustava peltomaiseman, linnavuoren, Härkätien ja Loukinaisten kivisillan muodostama kulttuurimaisema. Vanhalinnan jälkeen Härkätie seuraa Liedon halki virtaavaa Savijokea. Tarvasjoen kunnasta eteenpäin Härkätien tielinjaus on säilynyt. Tie seuraa tiiviisti Paimiojoen pohjoisrannan vartta Marttilan ja Kosken halki aina Somerolle asti. Somerolla tie kääntyy Paimiojoen järviosuuden jälkeen koilliseen seuraamaan Pajulanjoen vartta. Tarvasjoen Paimiojoen ja Tarvasjoen risteykseen syntyneen kulttuurimaiseman muodostavat harjanteella sijaitseva kirkko vuodelta 1779, Härkätien varrelle vanhalle pappilan paikalle rakennettu seurakuntatalo sekä rantapellon kumparella sijaitseva tiiviisti rakennettu vanha Euran kylätontti. Marttilan vanhan emäpitäjän kirkko vuodelta 1765 ja pappila sijaitsevat taajaman keskellä. Koskella Härkätie kulkee läpi kirkonkylän taajaman. Kosken kappelin hautausmaalla on säilynyt 1777 rakennettu kellotapuli. Tammelassa tie kulkee asumatonta metsätaivalta, jonka katkaisee vain Kuivajärven eteläpäässä oleva Portaan kylä. Härkätien perinteinen linjaus onkin säilynyt parhaiten Someron kunnanrajan ja Portaan välisellä tieosuudella. Saaren kartanoon kuuluvan Kivilammin torpan pihapiiri on säilynyt hyvin. Portaan kylä on syntynyt Hämeen Härkätien varrelle jo varhaiskeskiajalla. Kylän itäpuolella tielinjaa on oikaistu monin paikoin. Lopella Härkätie jatkuu asumattomien metsätaipaleiden poikki Rengon pitäjään. Metsätaipaleen katkaisevat vain Kuittilan ja Lietsan kylät. Rengon kirkolta Hämeenlinnaan Hämeen Härkätiellä on kolme eriaikaista linjausta. Vanhin on Rengon kirkon kautta ja Alajärven eteläpuolelta kiertänyt linjaus, joka on osittain kasvanut umpeen. Toinen, 1600-luvulla käyttöön otettu linjaus kääntyy Rengon kirkolta pohjoiseen ja kiertää Alajärven pohjoispuolelta. Kolmas linjaus on ns. Rehbinderin oikaisu 1850-luvulta, joka on säilynyt osittain Rengon kirkon ympäristössä. Tieoikaisun suoralinjaisuus muodostaa kontrastin vanhemman Härkätien linjaukselle. Pääosa tieoikaisusta on jäänyt valtatie 10:n alle. Suoralinjaisessa tiessä on mutka ainoastaan Rengon kirkon kohdalla. Rengon kahdeksankulmainen pitkäkirkko on rakennettu kivestä keskiajan loppupuolella ja otettu 1600-luvun autioitumisen jälkeen uudestaan käyttöön 1780-luvulla. Lainamakasiinissa toimii 1964 avattu Härkätiemuseo. Rengon ja Hämeenlinnan välisen Härkätien linjaukseksi 1600-luvun loppupuolella vakiintunut pohjoinen reitti kulkee myös Hattulassa pääosin harvaan asuttujen takamaiden halki. Kyläasutusta on enemmän Alajärven pohjoispäässä. Hämeenlinnan alueella tie ylittää ensin laajan peltoaukean ja Ahveniston harjun ja kääntyy sen jälkeen kohti Hämeen linnaa. Liedon Vanhalinnan tieosuus ja Porras-Renko tieosuus ovat tiehallinnon tiemuseokohteita. Liedon Vanhalinnan alueella tie kulkee valtakunnallisesti arvokkaalla Aurajokilaakson maisema-alueella. Tie Tammelasta Hämeenlinnaan on Hämeen Härkätien valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta. Tammelassa osa tiestä kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen "Mustila-Porras-Kaukolanharju". Tarvasjoen osuus tiestä kuuluu Paimionjoen valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen.
Hämeen Härkätie palveli hallintoa ja kaupankäyntiä sekä sotaväen siirtoja Turun ja Hämeen linnojen välillä. Keskiajalla Härkätie toimi myös pyhiinvaellusreittinä. Hämeen Härkätien nimisenä se esiintyy vanhoissa kansanlauluissa. Tietoja tielinjalla olevista silloista ja maamerkeistä on 1300- ja 1400-luvun rajankäyntiasiakirjoissa. Se mainittiin myös Jaakko Teitin valitusluettelossa 1556. Hämeen Härkätien varren seutuja asutettiin jo esihistoriallisella ajalla. Aurajoen varren kylät Turusta aina Tarvasjoelle saakka asutettiin varhaiskeskiajalla. Muut jokivarsien kylät ja metsätaipaleen Porras, Lietsa, Kuittila saivat asutuksensa viimeistään keskiajalla. Historiallisella ajalla Härkätien linjauksessa tapahtui varsin vähän muutoksia. Rengon ja Hämeenlinnan välillä otettiin käyttöön 1600-luvulla uusi Alajärven pohjoispuolelta kiertänyt reitti. Rengosta Luolajan kautta Hämeenlinnaan rakennettiin 1853 uusi tie, joka sai nimityksen Rehbinderin oikaisu kuvernööri Carl Otto Rehbinderin mukaan. Rehbinder toimi Hämeen läänin kuvernöörinä 1841-1863. 1930-luvulla tien mutkia oikaistiin ja mäkiä madallettiin. Uusi Turun ja Hämeenlinnan yhdistävä valtatie 10 valmistui 1962, jonka jälkeen Härkätie jäi joukoksi paikallis- ja yksityisteitä.
Hämeen Härkätie (Tarvasjoen kirkko)
Huoltoasemalla oli meneillään rivakka leipomistuokio. Hannes leipoi kuumeisesti nimikkopulliaan, ja Arttu huiski sokeria niiden päälle. Molemmat nauttivat silmin nähden työstään.
Talvio, Maila
Leppänen, Lauri
'Seurasin Niemeläistä tänne uudelle salille Helsinginkadulle. Pieni tämä oli, mutta samassa talossa oli uimahalli ja sinne pääsi samaan hintaan. Lyömätön etu.' (s. 12)
Pirkko vaihtaa salia Samin perässä Urheilutalolle.
Hollolan keskiaikainen kivikirkko on Hämeen keskiaikaisista kirkoista merkittävin. Hollolan pitäjänkeskuksen kirkolliset, hallinnolliset ja kaupalliset rakennukset muodostavat poikkeuksellisen edustavan ja hyvin säilyneen perinteisen kirkonkylämiljöön. Hollolan Neitsyt Marialle omistettu kivikirkko sijaitsee Vesijärven Kirkonlahden rannalla, rautakaudelta varhaiskeskiajalle käytössä olleen Kapatuosian linnavuoren juurella. Kirkon lähiympäristöön kuuluvat keltaiseksi maalattu komea empiretapuli, ikiaikaisella paikallaan sijaitseva kirkkoherranpappila, Nyström-Penttilä-Petrelius arkkitehtitoimiston suunnittelema kansallisromanttinen kunnantupa ja vanhan maantien varren kyläasutus sekä hieman kauempana itäpuolella oleva Pyhäniemen kartanomiljöö. Kirkon ja kartanon välinen kulttuurimaisema on tasaista viljelyaukeaa. Hollolan kirkko ja pitäjänkeskus ovat osa valtakunnallisesti arvokasta Kastari - Hatsina - Kutajoki -maisema-aluetta. Harmaakivestä rakennetun kirkon itä- ja länsipäätyjen tiilikoristelu on poikkeuksellisen runsas. Runkohuoneessa on Hämeen kirkoille tyypilliset suuret nurkkakivet. Asehuoneen päädyssä on ulkoinen saarnastuoli. Kirkkosali on kaksilaivainen ja viisitraveinen. Holvit ovat ns. rengasholveja, ts. tähtiholvin ruoteiden yhtymäkohdassa on pyörylät. Kirkkosalin primitiiviset maalaukset keskittyvät ruoteisiin. Taontakoristeiset asehuoneesta kirkkosaliin johtavan eteläportaalin ovilevyt ovat Suomen hienoimmat. Sisustukseen kuuluu lukuisia veistoksia ja suurvalta-ajan lahjoitusesineistöä. Kirkkotarhan itäosassa olevat kaksi hautakappelia ovat kuuluneet Boucht- ja Ammond-suvuille. Kellotapuli on rakennettu 1829-1831 arkkitehti C.L. Engelin suunnitelman mukaan. Sen läpikäytävä ja siihen liittyvät siipiosat ovat kiveä, muilta osin kellotapuli on puurakenteinen. Kirkon luona sijaitseva jyrkkälappeinen kunnantupa lienee ainoita säilyneitä varhaisen kunnallishallinnon tarpeisiin tehtyjä uudisrakennuksia Suomen maaseudulla. Kirkkoherranpappila on jo keskiajalta periytyvällä paikalla kirkon ja Vesijärven välissä. Vuonna 1813 rakennetun pappilan ulkoasu on pääosin peräisin 1850-luvulta. Sisätilat on uudistettu 1992. Vanhan, hiekkapintaisen raitin varrella ovat kaupparakennus (1930-l) sekä lukkarin (1880-l) ja apteekkarin (1860-l) talot. Päijänteen Kirkonselkään pistävän niemen tyvessä oleva Pyhäniemen kartanon puinen kaksikerroksinen päärakennus on rungoltaan 1820-luvulta nykyisen ulkoasun juontaessa vuoden 1907 korjauksesta (A.W. Stenfors). Pihapiiriä rajaava suuri sivurakennus on 1880-luvulta (A. Nordberg). Rakennuksia ympäröi tuuhea puisto ja pihasta johtaa puistokuja kirkon suuntaan.
Päijänteen Kirkonselän lukuisat kivi-, pronssi- ja rautakauden asuinpaikat, linnamäki sekä keskiajan kirkko ja kylät kertovat alueen pitkästä asutushistoriasta ja keskeisestä sijainnista. Hollola on itäisen Hämeen vanhin seurakunta ja lienee perustettu jo 1200-luvun jälkipuoliskolla. Kirkon 1400-luvulle ajoittuvista rakennusvaiheista sakaristo on runkohuonetta vanhempi. Itse kirkko ja sen holvaus kuuluvat rakennusvaiheeseen, joka on ajoitettu tapahtuneeksi vuosien 1475-1485 välisenä aikana. Kirkossa tehtiin 1934-1935 arkkitehti Carolus Lindbergin suunnittelema restaurointi, joka kuuluu Suomen parhaisiin. Keskiajalla perustetusta pappilasta muodostettiin kuninkaankartano Kustaa Vaasan aikana. Kirkon luona sijainneen pitäjäntuvan perinteitä jatkava kunnantupa valmistui 1902. Pyhäniemen kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1467. Pyhäniemen kartano muodostettiin 1700-luvun loppupuolella kahdesta ratsutilasta.
Hollolan kirkko ja historiallinen pitäjänkeskus
Olen kiinnostunut Hakaniemessä olevan Maailman rauha -patsaan teknisistä tiedoista. Paljonko se painaa? Mistä metalliseoksesta se on valmistettu? Myös teoksen syntyhistoria kiinnostaa. Kymmenen nyrkkiin puristettua kättä rauhanpatsaassa on aika erikoinen ratkaisu. Siltasaaressa, Hakaniemen rannassa olevan Maailman rauha -patsaan tekijä on venäläinen Oleg Kirjuhin. Tämä Moskovan kaupungin Helsingille lahjoittama patsas paljastettiin tammikuussa 1990. Veistos on pronssia ja jalustan kanssa se on 6,5 metriä korkea. Teos kuljetettiin osina Helsinkiin, missä patsaan veistäjä hitsasi sen kokoon. Painosta ei löytynyt tietoja. Veistoksen aiheena on eri mantereiden asukkaat, jotka kannattavat lehvin koristettua maapalloa rauhan puolesta järjestetyssä mielenosoituksessa, nyrkit tanassa rauhan puolesta. Paljastustilaisuudessa kaupunginjohtaja Ilaskivi tulkitsi veistosta näin: "Se tulkitsee etsintää, rauhan ja ystävyyden kaipuuta sekä sen tavoittamisessa tarvittavaa päättäväisyyttä. Se on voimakas ja puhutteleva, mutta myös keskustelua aihettanut työ" Patsas on vuosien mittaan herättänyt paljon arvostelua, sitä on pidetty aggressiivisena pysähtyneisyyden ajan ja myöhäisbrezhneviläisyyden ilmentymänä. Rakennuslautakunta myönsi patsaalle pystytysluvan äänin 6-3. Patsas piti paljastaa jo vuonna 1984. Helsinki ja Moskova olivat sopineet jo vuonna 1983 antavansa toisilleen ystävyyskaupunkisuhdettaan kuvaavat veistokset. Moskova tarjosi Helsingille aluksi Leninin patsasta, josta Helsinki kieltäytyi. Moskova sai Helsingiltä Antti Neuvosen veistoksen Kansojen ystävyys. Lähde: Helsingin Sanomat 15.1.1990
Ruokalaparakki
Keittiö- ja ruokalaparakki C 96 pystytettiin lähelle Suomenlinnan työsiirtolan toimistorakennusta vuonna 1972. Peltikattoisen pystylaudoitetun parakin suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela. Keittiön ja ruokalan lisäksi talossa oli emännän huone, keittiöapulaisen huone, kylmiöt ja varastot. Vuoden 1976 laajennuksessa lisättiin eteläseinälle tilat henkilökunnan ruokailua ja ruoan esivalmistusta varten. Kirkkaan vaaleansininen talo maalattiin punamullan sävyisellä öljymaalilla kesällä 1993 ja sisäänkäyntien kohdalle rakennettiin viistopylväiset katokset. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Kurri, Jari
Hauensuolen kalliopiirrosalue
Aumasto, Marjaana
Ylimuonion kylä on Tornionlaakson pohjoisin ja koko Lapin pohjoisimpia maanviljelyskyliä. Nauhamaisen tienvarsikylän peräpohjalaiset pihapiirit avarassa Muonionjokivarren maisemassa ovat poikkeuksellisesti suureksi osaksi säästyneet Lapin sodan tuhoilta. Ylimuonion kylä sijoittuu nauhamaisema ketjuna Muonionjoen ja sen rannalla olevan tien varrelle. Pääosa kylästä on Utkuvaaran etelärinteellä, mutta kylä jatkuu Utkujärven eteläpuolelle Nulusniemelle. Vanha tie kulkee kylän eteläreunaa, minne on keskittynyt kylän kantatilojen vanha, peräpohjalainen rakennuskanta.
Muonio sai vankan uudisasutuksen Ruotsin Länsipohjan suomalaisesta talonpoikaisväestöstä 1600- ja 1700-lukujen kuluessa. Asutus keskittyi Muonionjokivarteen ja muutamille eräjärville. Muonion kirkonkylä tuhoutui Lapin sodassa kirkkoa lukuunottamatta, mutta Ylimuonion kylä sen sijaan säästyi suurimmaksi osaksi.
Ylimuonion kylä
Kaisa aloitti koulunkäyntinsä Svenska fruntimmerskolanin ensimmäisellä luokalla Bulevardi 18:n sisäpihalla.
Klemetinkuja
Venäläinen kapteeni Ivan Belov ammuttiin Lauttasaaressa marraskuussa 1944.
Itäkeskus, kauppakeskus
Enontekiön Lätäsenon (Sturmbock-Stellung) ja Sodankylän Tankavaaran (Schutzstellung) saksalaiset asemat ovat merkittävimmät saksalaisten joukkojen jatkosodan aikana Lappiin rakentamat puolustusasemat. Rovaniemellä on Norvajärven rannassa Lapin sodassa kaatuneiden saksalaisten lepopaikaksi 1959-1963 rakennettu vaikuttava muistokappeli, jonka hallin alla olevaan kellariin on haudattu 3000 saksalaissotilaan jäännökset. Lätäsenon saksalaiseen asemaan liittyy suomalaisten samanaikainen puolustusasema Enontekiön Markkinassa, joka on myös historiallinen markkina- ja kirkonpaikka. Kilpisjärvellä on toisen maailmansodan aikana rakennettu, tiehallinnon museosillaksi nimeämä Ahdaskurun kiviholvisilta. Norjaan Jäämeren satamiin johtavan maantien varressa, avoimessa tunturimaastossa sijaitseva Lätäsenon saksalainen asema "Sturmbock-Stellung" eli Järämä on saksalaisten rakentama, yhteensä 25 km pitkä linnoitusalue Käsivarren poikki vuodelta 1944. Alueen eteläosan osittain entistetyssä osassa on taistelu-, yhdys- ja juoksuhautaa yhteensä yli 1,2 km sekä 16 korjattua taisteluhaudan erityyppistä ampumapesäkettä (konekivääri ja raskasase) sekä viisi erityyppistä alkuperäisille paikoilleen kunnostettua korsua. Saksalaisten vahvasti linnoittamaa Järämää vastassa ollut suomalaisten hyödyntämä Markkina muodostavat parin. Niiden välissä oli toisen maailmansodan viimeinen "asemasotalinja". Markkinan entinen kirkkomaa on erikoinen suomalaisten toisen maailmasodan sodankäynnin päätöspaikka, vaikka se ei ollutkaan varsinainen taistelupaikka. Kaivannot ovat entisellä kirkkomaalla ja sen edustalla. Sodankylän Tankavaarassa on Petsamoon johtavan entisen Jäämerentien poikki rakennetun saksalaisten "Schutzwall"-linjan entistettyjä varustuksia ja korsuja. Linnoitustöiden yhteydessä muutaman kilometrin päähän Jäämerentiestä rakennettu Huuhkajanpäänpaistaman kurun yli kulkeva kenttäsilta on yksi harvoista suuremmista siltakokonaisuuksista, joka on jäänyt sodan loppuvaiheessa räjäyttämättä. Huuhkajanpäänpaistaman ja Jäämerentien välisellä suolla on matalampi arkkusilta. Norvajärven rannassa on saksalaisen veteraanijärjestön aloitteesta 1950- ja 1960-luvun taitteessa Lapin sodassa kaatuneiden saksalaisten hautapaikaksi rakennettu muistopaikka. Aluetta ympäröi noin metrin korkuinen kiviaita, jonka portista johtaa polku kuusimetsän halki kappelille. Saksalaisen arkkitehti Otto Kindtin suunnitteleman punagraniittisen mausoleumin eteisaulassa on Ursula Qernerin suunnittelma veistos "Äiti ja poika". Päätilassa on kahdeksan kalkkikiviriviä, joihin on kaiverrettu kappelin hallin alle on kerättyjen 3000 saksalaissotilaan tiedot. Hautausmaa-alueella on myös järven selkää vasten näkyvä kookas teräksinen risti. Enontekiön Ahdaskurun yksiaukkoinen kiviholvisilta (1943) on museosiltojen joukossa tyyppinsä ainoa edustaja. Siltaa ja sen ympäristöä on kunnostettu nykyliikenteen ja matkailukäytön ehdoilla. Silta on otettu Tiehallinnon nimeämäksi museokohteeksi 1983.
Suomen solmittua aselevon Neuvostoliiton kanssa syyskuussa 1944 poliitttinen tilanne muuttui. Saksalaiset päättivät strategian muutoksesta, rintama kääntyi Lapin poikki itä-länsisuuntaiseksi. Tavoitteena oli katkaista kulkuyhteydet Jäämerelle Norjan ja Muurmanskin satamiin ja laivastotukikohtiin. Saksan 20. Vuoristoarmeija linnoitti puolustusaseman, Lätäsenon saksalainen aseman "Sturmbock-Stellung" Käsivarren kapeimpaan kohtaan kesällä 1944. Alue rakennettiin vuosina 1942-1944 pääosin kallioon louhimalla. Rakentajina olivat saksalaiset rakentajapioneerit, Organisation Todtin siviilirakentajat ja sotavangit. Saksalaisten 7. vuoristodivisioona oli Lätäsenolla asemissa lokakuusta 1944 tammikuuhun 1945, jolloin alueesta luovuttiin taisteluitta. Suomalaisista varusmiehistä koostuvat joukot olivat asemissa noin 8 km saksalaisista etelään Markkinassa, entisellä kirkon- ja markkinapaikalla, joka oli ollut Länsi-Lapin hallinnollinen ja kirkollinen keskus 1600-luvulta alkaen. Saksalaiset rakensivat vetäytymisensä turvaksi Kilpisjärvelle Saanan rinteille ja lähistölle laajat mutta kevytrakenteiset puolustusasemat, jotka he tuhosivat. Tämän sotahistoriallisen kohteet useat jäännökset ovat säilyneet raunioituneina luonnonympäristön osina. Toinen vetäytymisen edellyttämä puolustus- ja viivytysasema rakennettiin Sodankylän Tankavaaraan Jäämerentien varteen. Linnoitustöiden yhteydessä tärkeänä rakennuskohteena olivat myös puolustukselle tarpeelliset poikkitiet Jäämerentiestä itään ja länteen. Tankavaaran itäpuolelle Huuhkajanpäänpaistaman kuruun ja suolle rakennettiin kaksi kenttäsiltaa 1944. Ahdaskurun silta oli rakennettu jo 1943 Suomen ja Norjan välisen rajan tuntumaan. Kiviholvisillan piti kestää raskasta saksalaisten Barbarossa-suunnitelman mukaista sotilasliikennettä Atlantilta Suomen rintamalle. Sillan suunnitteli ja rakennutti Tie- ja vesirakennushallitus ja sen rakentamiseen osallistuivat myös saksalaiset. Toisen maailmansodan viimeinen aseellinen yhteenotto Suomessa käytiin Kilpisjärven raja-alueella ja Norjaan perääntyvät saksalaiset tuhosivat Kilpisjärventien mm. siltapaikkojen osalta. Ainoastaan pieni ja huomaamaton Ahdaskurun silta säilyi. Vuosina 1959-1963 rakennettiin Rovaniemen silloiseen maalaiskuntaan Norvajärven rantaan kappeli Lapin sodassa kaatuneiden saksalaisten sotilaiden hautapaikaksi saksalaisten veteraanijärjestöjen aloitteesta. Vuonna 1964 valmistuneen mausoleumin suunnitteli saksalainen arkkitehti Otto Kindt.
Jatkosodan tapahtuma- ja muistopaikat (Ahdaskurun silta)
Lastenkodinkatu 5
Pyhäjoen kalarannat (Parhalahti)
Elokuvan - ranskalaisen uuden aallon innoittama - "inhorealistinen" jakso kuvattu Katajanokalla, Kruunuvuorenkadulla, makasiinien kupeessa.
Taiteilija Akseli Gallen-Kallelan itselleen suunnittelema Tarvaspää on yksi Suomen merkittävimmistä 1900-luvun alun ateljeehuviloista. Tarvaspää sijaitsee Albergan kartanolle kuuluneen Linuddin-niemen korkeimmalla kohdalla Laajalahden rannalla. Tarvaspään kiviseen, linnamaiseen rakennukseen Gallen-Kallela on yhdistänyt vaikutteita keskiaikaisista kivikirkoista, linnoista ja firenzeläisestä loggiasta. Samassa pihapiirissä on myös alunperin Albergan kartanolle 1850-luvulla rakennettu huvila, Villa Linudd, jonka ulkoasu on peräisin 1860-70-luvuilta. Tarvaspäätä ympäröivät korkeat kivipengerrykset. Rannassa on Gallen-Kallelan suunnittelema, osittain rantapenkereeseen kaivettu sauna. Tarvaspäässä toimii Gallen-Kallelan Museo, joka järjestää vaihtuvia taidenäyttelyitä. Näyttelyt tekevät taiteilijan elämäntyötä tunnetuksi sekä nykypäivän että taiteilijan aikalaisten kautta. Gallen-Kallelan toinen ateljeekoti Kalela vuodelta 1895 sijaitsee erämaamaisemassa Ruovedellä.
Tarvaspäässä Gallen-Kallela toteutti nuoruutensa unelmaa: "Erämaan kätköissä tahtoisin omistaa sakaraharjaisen linnan, jossa olisi torni harmaata kiveä, honka- ja tammipuuta. Siellä tahtoisin istua yksin hautoen ajatuksiani, viettää muutamia tunteja laboratoriossa sulattimieni ääressä ja muutamia kirjastohuoneessa ja lopun päivästä takoen ja maalaten ja veistäen." Tarvaspään ateljeerakennus rakennettiin 1911-13 Gallen-Kallelan itse laatimien piirustusten mukaisesti paikalle, josta oli esteetön näköala Laajalahdelle. Rakennus oli valmistuessaan moderni; siinä oli keskuslämmitys ja vesijohto, joskin keittiö puuttui kokonaan. Tarvaspäätä olikin jo alun perin kaavailtu museorakennukseksi. Ateljeen lisärakennus ja talon muutostyöt valmistuivat 1930. Tarvaspää avattiin museona 1961. Samassa pihapiirissä sijaitseva Albergan kartanolle kuulunut Fiskarstuganin tupa rakennettiin 1850-luvulla. Se laajennettiin Villa Linuddin huvilaksi vuosina 1867-75, jolloin se sai nykyisen nikkarityylisen ulkoasunsa.
Tarvaspään ateljeehuvila
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Seitenoikea)
Hilkka Högström: Olympiastadionin torni - ylevien ihanteiden ikoni.
Uimarannan vaja
Sjöblomit - kirjan toinen avainperhe - asuvat Lauttasaaressa, Tiirasaarentien ja Kyyluodontien kulmatontille rakennetussa tiililinnassa.
"-- Tässä kaupunginosassa on kaunista arkkitehtuuria, kävellään pitkin/ Snellmaninkatua, Suurkirkon kupoli/ näkyy Suomen Pankin ylitse,/minä olen ehkä juovuksissa--" (s. 27)
Somersalmi, Urho
Tunes, Arthur
Könkkölä, Maija
Kannelmäki
Porin Riihikedossa on poikkeuksellisen laaja ja monipuolinen koulualue. Julkiseen rakentamiseen kaavoitetulle alueelle on 1900-luvun alkuvuosikymmeninä rakennettu kokonaisia katunäkymiä muodostavia, tielinjaan rajautuvia kouluja sekä perusopetukseen että ammatilliseen koulutukseen. Alueen vanhin koulu on 1912 valmistunut monumentaalinen Cygnaeuksen kansakoulu. Koulun edustan Cygnaeuksen puisto on Puistokadun puistoakselin pääteaukio, toisena päätteenä on Raatihuone ja Raatihuoneenpuisto. Cygnaeuksen puistossa on kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin Äestäjä–veistos, joka paljastettiin 1920. Myös koulun sisätiloissa on Cedercreutzin reliefejä. Koulun takana olevaa sisäpihaa reunustaa ruokala 1950-luvulta. Cygnaeuksen puistoaukion laidalla oleva Karhulinna on nykyään Steinerkoulu. Talo on alun perin rakennettu suojeluskunnalle 1928. Sisätilat ovat muuttuneet, mutta suojeluskuntataloille ominainen klassistinen ulkoarkkitehtuuri on säilynyt. 1930-luvun kouluja ovat Cygnaeuksen kansakoulun vieressä Porin suomalaisen yhteislyseon koulu laajennuksineen sekä sen vieressä entinen Tyttöjen ammattikoulu. Yhteislyseon tunnuspiirre on pyöristetty ulkokulma, johon sijoittuu koulun pääporras. Tyttöjen ammattikoulun viereen 1950-luvulla rakennettu laaja Poikien ammattikoulu koostuu nelikerroksisesta keskiosasta, kaksikerroksisista itä- ja länsisiivistä, joita reunustavat pohjoispäässä ja sisäpihalla yksikerroksiset osat. Lisäksi sisäpihalla, Porilaistenkadun varrella sijaitsee entinen valimo ja autonkorjaajalinjan rakennus. Rakennuksen tyypillistä 1950-luvun kouluarkkitehtuuria kuvastavat kahitiiliset ja sokkelistaan liuskekivetyt julkisivut ovat monin osin säilyneet, suurimmat muutokset ovat 1980-90-luvuilta.
Cygnaeuksen kansakoulu valmistui Porin silloisen kaava-alueen ulkopuolelle 1912. Cygnaeuksen koulun suunnittelukilpailun voitti arkkitehti Usko Nyström ja rakennustyöt käynnistettiin 1910. Arkkitehti Harald Andersin laati kaupungin kasvuun varautuvan Porin yleisasemakaavan 1923. Kaavasta toteutui Porin IX kaupunginosa, jonne rakennettiin Andersinin kaavan mukaan mm. monia julkisia rakennuksia, ennen kaikkea suuri joukko kouluja. Porin suojeluskuntatalo Karhulinna vihittiin 1928. Rakennuksen piirsivät arkkitehti Gunnar Wahlroos ja rakennusmestari Hjalmar Siren. Porin seudun Steinerkoulu muutti Karhulinnaan 1999. Porin suomalaisen yhteislyseon koulu valmistui 1934 arkkitehti Elsa Arokallion suunnittelemana. Koulua on myöhemmin laajennettu. Tytöille tarkoitettu Teljän ammattikoulu (nykyinen Porin palveluopisto) rakennettiin 1936-1938 arkkitehtina Oiva Viljanen. Poikien ammattikoulu (nykyinen Porin palveluopisto) valmistui 1952. 1980-1990-luvuilla rakennuksen keskiosassa ja itäsiivessä toteutettiin mittavia muutostöitä, jotka vaikuttivat myös ulkoasuun. 2005 rakennuksen länsisiiven muutostyö vaikutti myös osan julkisivuihin.
Riihikedon koulukorttelit (Riihikedon koulukorttelit)
Snellman, Jussi
Itkonen, T.I.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Saunavaara)
Rinnastuksia Signe Branderin kuviin Helsingistä
Jones, Steve
Oiva Kallio on Puolustuvoimain kemiallisen laitoksen arkkitehti.
Salmisaaren Salome on 22 ja sekaisin, Salmisaaren Salome ou jee, Salmisaaren Salome
Tule taas, oi Veersushka kyytiin, ajetaan me retkelle Viikkiin.
Rääkkylän kirkko on on Intendentinkonttorissa suunniteltu ja tunnetun kirkonrakentaja Tolpon toteuttama sekä laajan maisema-alueen kiintopiste. Kirkonmäeltä avautuu etelään laaja vaaramaisema. Puinen ristikirkko edustaa samaa kirkkotyyppiä kuin Ruokolahden kirkko. Tasavartisen sisäviisteisen ristikirkon keskustasta kohoaa kookas kahdeksankulmainen kupoli. Länsiristin päähän liittyy suippohuippuinen korkea torni. Kirkkosalissa kiertää keskikupolia kannattavien pylväiden varaan rakennettu lehterikerros. Kirkolle ominaisia arkkitehtuuriyksityiskohtia ovat kanneloitujen pylväiden ja seinäpilasterien komeat komposita-tyyliset puusta veistetyt kapiteelit. Kirkkoa ympäröi hautausmaa. Maisemaan liittyvät Kirkkotien varrella olevat Kauppalan ja Männikön tilojen pihapiirit.
Rääkkylä erotettiin Kiteen kappeliksi 1691 Oravilahti-nimisenä ja se itsenäistyi 1857. Seurakunnan edellinen, Heikki Hägerin johdolla 1793 rakennettu ristikirkko paloi salaman sytyttämänä 1837. Nykyinen kirkko rakennettiin Intendentinkonttorin piirustuksen mukaan rakennusmestari Theodor Johan Tolpon johdolla 1849-1850. Kirkkosalin nykyasu seinä- ja holvilaudoituksineen on arkkitehti Ilmari Launiksen tekemästä korjauksesta vuodelta 1915.
Rääkkylän kirkko ympäristöineen
Eerikinkatu 40
grass
heinä
Tykistön laboratorio
Empiretyylinen tykistön laboratorio rakennettiin vuonna 1837, vaikka ensimmäiset piirustukset ovat jo vuodelta 1834. Toteutuspiirustuksissa julkisivu yksinkertaistui, attika lisättiin katolle ja lakikivet ikkunoiden yltä jätettiin pois. Rapatussa talossa oli nurkkarustikoinnit. Pohjakaava oli samanlainen kuin tykistölaboratorioissa yleensä niin kauan kuin mustaa ruutia käytettiin eli kaksi huonetta sijoitettuina poikittaisen keskikäytävän kummallekin puolelle. Joka huoneessa oli 4 isoa ikkunaa työskentelyn mahdollistamiseksi. Ulko-ovet olivat talon pitkillä sivuilla, oven sivuilla oli ikkunat. Keskiaulasta johtivat portaat ullakolle. 1846 rakennus toimi linnoitusjoukkojen ammuslaboratoriona. Vuonna 1855 suunniteltiin suojakatosta pommituksen varalle ja ikkunoiden pienentämistä ampuma-aukoiksi. 1860- ja 70-luvuilla tehtiin normaalia huoltokorjausta, muurattiin uuneja, paikkarapattiin seiniä ja korjattiin ikkunoita ja ovia. Attika purettiin ja neljäsosa katosta pellitettiin uudelleen. Kaksi eteiseen johtanutta ovea suljettiin, toiset ulkoportaat purettiin ja lattioita korjattiin. Vuonna 1875 taloon sijoitettiin Viaporin lennätinkomennuskunnan luokkahuoneet koneineen, varastot ja akut sekä dynamokone sähkövalaistusta varten. 1907 uusittiin lattiat täytepohjia myöten ja taloon majoitettiin linnoitustykistön miehistöä ja varastoitiin erikoiskalustoa. Sotavankileirin aikana 1918-19 rakennus toimi puusepän ja suutarin verstaina. Myöhemmin talo otettiin asuinkäyttöön. Vuonna 1971 toteutetun peruskorjauksen jälkeen talo oli jonkin aikaa Suomenlinnan työsiirtolan henkilökunnan asuntoina: eteläpää apulaisjohtajalla ja pohjoispääty keittiöhenkilökunnalla. Keskiosassa oli valvontahenkilökunnan sosiaalitilat. Työsiirtola-alueen uudelleenjärjestämisen jälkeen noin vuodesta 1980 rakennus on ollut vankien monitoimitilana. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 99 Rakennusnumero vuonna 1927 C I 12 Lähteet: MV SL VIK C 1091-1110. VA VSA 14555 17044 15783. Kuva: MV SL VIK C 1094, 14.12.1834. Alkuperäinen pohja, leikkaus ja julkisivu.
Se kiusaaminen alkoi ala-asteella ja se paheni kai vuosi vuodelta, ehkä mentiin joskus liian pitkälle niin, no Henkka häipyi Helsinkiin
Kivenhakkaajankatu
'Lähemmäs päästyäni näen Ebeneserin, dysfasia-lasten koulun, edessä miehen. - - Koulu toimii kauniissa kellanvaaleassa jugendtalossa, joka on rakennettu 1900-luvun alussa. Katua ja pihaa erottaa takorauta-aita, jota pitkin kipuaa vanha köynnös, jonkin sortin muratti, kuuran koristamana.' (s. 59)
Kari Vaara joutuu ikävään pattitilanteeseen Ebeneser-koulussa.
Meritullinkatu
Olivatko nykyisen Meritan Taidesäätiön upeat ovet hukassa silloin kun tila toimi kahvilana 1970-luvulla? Muistikuvani mukaan ovet löydettiin jostain maaseudulta huonossa kunnossa. Muistit aivan oikein. Kysyin asiaa Taidesäätiö Meritasta ja sain seuraavan vastauksen: Kun Nordean edeltäjäpankki, Suomen Yhdyspankki vuokrasi Aleksi 36:n ulkopuolisille vuonna 1936, siirrettiin rakennuksen ulko-ovet jossain vaiheessa Sipooseen Söderkullan kartanoon. Siirron ajankohdasta ja tekijästä ei minulla ole tietoa. Vuonna 1975 pankki päätti ottaa Aleksi 36:n jälleen omaan käyttöönsä. Pankki lähetti tuolloin Sipoon kunnalle, joka omisti Söderkullan kartanon, pyynnön ovien saamisesta takaisin alkuperäiselle paikalle. Kunta pohti asiaa runsaan vuoden ajan. Lopuksi ovet palautettiin Aleksanterinkadun rakennukseen. Ovet olivat kuitenkin melko huonossa kunnossa, ja niitä jouduttiin osittain rakentamaan uudestaan. Taidesäätiön sivut: http://www.artmerita.org/kokoelmat.htm
Soittokunnantalon vaja
Puurakenteinen vaja rakennettiin Soittokunnan talon C 76 peruskorjauksen yhteydessä vuonna 1981 ­asukkaiden varastoksi. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva neg.nro 943593.
Tali
Luku 17: Joulukirkko köyhille. Pelastusarmeijan Temppeli, Helsinki.
Kainuun puromyllyt (Paasikoski)
Itä-Helsingissä on Humikkalantie, Untamalantie ja Lupajantie. Humikkala lienee jonkinlainen muinainen hautapaikka? Mutta mitä ovat Untamala ja varsinkin Lupaja? Nuo kaikki nimet ovat ns. ryhmänimiä. Ne ovat kaikki muinaislinnoja ja -löytöpaikkoja). Untamala on vanhemman rautakauden kalmistolöytöpaikka Laitilassa. Untalamalantien aikaisempi nimi oli Mellunkyläntie. Humikkala on rautakautinen löytöpaikka Maskussa. Humikkalantie oli myös aikaisemmin Mellunkyläntietä. Lupaja taas on vanhemman rautakauden löytöpaikka Perniössä. Lähteet: Helsingin kadunnimet. 2.korj. p. [Helsingin kaupunki], 1992 Helsingin kadunnimet. 3 [Helsingin kaupunki], 1999
Seppo Hiltusen antikvariaatti vuodesta 1985
Punavuoren kirjasto
Kanniston leipomo
Ulvilantie 29
Tanner, Riikka
"Mascaraa löi ripsiin, Yrjönkulmaa kohti lähti hipsiin."
"Helsinki on oudon tuttu, sillä ravintoloilla on samat nimet kuin Berliinissä tai missä tahansa muualla. --- Astelen Adloniin. Se on vaatimattomampi kuin Berliinin tai Pariisin Adlon, mutta Adlon yhtä kaikki. Suoristan pikkutakkiani eteisessä. Täällä eivät naiset pääse yksin ravintolaan, mutta minä olenkin Francesco Wolf." (s. 236)
Östersundomin kartano, kappeli ja Björkuddenin huvila
Lehto-Sinisalo, Päivikki
Topelius, Zacharias
Karhupuisto
Otavantie
Lähetysmuseo
Marttahotelli
Maan alla : vakoilua, vastarintaa ja urkintaa Suomessa 1941-1944
Velodromi
Kurikomppanian vaja
Kurikomppanian A 3 pihalla oleva pieni vaja on 1960-luvulla kulkenut Maijan vajan -nimellä. Tiedossa ei ole, kenen Maijan mukaan vaja on kastettu. Myös vajan tarkka rakennusvuosi on epäselvä. Vuonna 1992 vajasta purettiin lähinnä taloa oleva osa ja loppupätkä korjattiin asuinhuoneistojen varastoksi Kurikomppanian peruskorjauksen yhteydessä. Vuorilaudoitus korjattiin vaihtamalla lahot laudat ja vaja maalattiin pellavaöljymaalilla tummanruskeaksi.
Kurikomppanian A 3 pihalla oleva pieni vaja on 1960-luvulla kulkenut Maijan vajan -nimellä. Tiedossa ei ole, kenen Maijan mukaan vaja on kastettu. Myös vajan tarkka rakennusvuosi on epäselvä. Vuonna 1992 vajasta purettiin lähinnä taloa oleva osa ja loppupätkä korjattiin asuinhuoneistojen varastoksi Kurikomppanian peruskorjauksen yhteydessä. Vuorilaudoitus korjattiin vaihtamalla lahot laudat ja vaja maalattiin pellavaöljymaalilla tummanruskeaksi. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero A 3 a Lähteet: SLHK Suunnitelma-asiakirjat.
Pitkäniemen mielisairaalan rakentaminen on ollut yksi valtion suurisuuntaisimmista rakennushankkeista 1800-luvun viimeisinä vuosina. Sairaalaympäristö on säilynyt alkuperäisessä asussaan lukuun ottamatta vähäistä lisärakentamista. Nokianvirran rantojen ohella Pitkäniemi on ollut yksi seudun pisimpään asutuista alueista. Pitkäniemen paviljonkityyppinen sairaala on 1800-luvun lopulla Pyhäjärveen pistävälle niemelle rakennettu laaja, toistakymmentä rakennusta käsittävä mielisairaala. Sairaalan pihaan johtaa peltoaukean ympäröimä koivukuja ja sairaalan rakennukset sijoittuvat niemelle sisäänajotien molemmin puolin. Alueen keskipisteenä on hallintorakennus, jonka ympärille sairaalapaviljongit sekä asuin- ja talousrakennukset ryhmittyvät. Matalat katetut käytävät yhdistävät valkoiseksi rapattuja kaksi- ja kolmikerroksisia tiilirakennuksia. Sairaalan ympäristö on istutettu puistoksi, missä on kiveyksin reunustettuja ulkoilureittejä sekä sairaalarakennusten pohjoispuolella kauppapuutarha. Sairaalan nyt jo käytöstä poistunut hautausmaa sijaitsee etäämpänä Nokian ja Tampereen välisen maantien luoteispuolella. Sairaalan maatila viljelyksineen ja laitumineen on lopetettu ja vuokrattu ulkopuolisille. Sairaala toimii edelleen psykiatrisena sairaalana ja sen runsaslajinen puisto liittyy edelleen hoitomenetelmiin.
Harjun jakokuntaan kuuluneessa Pitkäniemen kylässä oli 1500-luvulla neljä tilaa, jotka joutuivat 1600-luvulla todennäköisesti verorästien vuoksi kruunulle. Ruotujakolaitoksen aikana Pitkäniemi oli Ylä-Satakunnan komppanian kornetin puustelli. Tälle valtion omistamalle maalle rakennettiin 1896-1900 koko Länsi-Suomea palveleva Pitkäniemen keskuslaitos mielenvikaisia varten. Aikaisemmin perustettuja mielisairaaloita olivat Seilin hospitaali (1623-1962), Lapinlahti Helsingissä (1841-), Niuvanniemi Kuopiossa (1885-) ja Kupittaan mielisairaala Turussa (1892-). Pitkäniemen rakennushankkeen suunnitelman laativat Yleisten rakennusten ylihallituksessa 1894-1895 arkkitehdit S. Gripenberg, M. Schjerfbeck ja E.A. Kranck, asiantuntijoina olivat Lapinlahden sairaalan johtaja Saelan ja Pitkäniemen ensimmäinen ylilääkäri Emil Houghberg. Sairaala suunniteltiin Euroopassa yleistymässä olleen paviljonkisairaalatyypin mukaan. Mielisairasasetuksessa 1889 mielisairaus ymmärrettiin sairaudeksi ja käsite houruinhoito hylättiin. Sairaanhoidolliset näkökohdat puolsivat mielisairaalan sijoittamista maaseudulle, jossa potilaita varten voitiin järjestää enemmän tilaa. Muita ajan näkökulmia oli mahdollisuus maanviljelyyn, lisäksi paikka oli hyvin vesi- ja rautatieyhteyksien varrella. Sairaalalle hankittiin oma höyrylaiva 1900. Oleskelun rauhallisessa ympäristössä ja sopivan työskentelyn ulkoilmassa katsottiin vaikuttavan tervehdyttävästi mielitautien kulkuun. Sairaalan puisto perustettiin pian rakennusten valmistumisen jälkeen. Pellot olivat 1980-luvun lopulle saakka sairaalan omassa maanviljelyskäytössä. Myöhemmin niistä on huolehtinut sopimusviljelijä. Potilaiden työpanos oli maatilan töissä merkittävä aina 1960-luvulle saakka, jolloin lehmistä luovuttiin. Sairaalan hautausmaa sijaitsee vanhan maantien varressa ja se oli käytössä aina 1960-luvulle saakka. Hautausmaan ympäristössä on I maailmansodan aikaisia juoksuhautoja.
Pitkäniemen sairaala
Ammusvarasto / Patteri 4 E1
Ammusvarasto rakennettiin nk. väliaikaisen maapatterin eli patteri 4:n yhteyteen vuonna 1869. Ennen sen rakentamista purettiin samalta paikalta puinen ammusvarasto. Vuonna 1878 kellarin alkuperäinen sinkkipeltikatto purettiin ja kellari peitettiin maalla. 1889 maapeitettä korjattiin ja kellariin rakennettiin vedenpoisto-oja. Suomalaisella kaudella entinen ammusvarasto on ollut käytössä varastokellarina. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuosina 1918-1928 E 23 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL VIK E E 24,30-35, 155-157
Yrjönkatu 27
Osa Malmin mustalaisasutuksesta oli poikkeuksellisen vanhaa. Jo 1930-luvulla muutamia mustalaisperheitä asui Malminraitin tuntumassa omissa taloissaan, mutta sodan jälkeisen asuntopulan ja siirtomustalaisten myötä tilanne muuttui. Vanhat malmilaiset romanit todennäköisesti myivät talonsa ja muuttivat muualle ja tilalle tulivat varattomat siirtomustalaiset. ... 1980-luvulle tultaessa mustalaisasutus oli kadonnut Malmilta, jonka ulkoinen kuva alkoi voimakkaasti muuttua sen jälkeen kun Helsinkiin liittymisen yhteydessä asetettu rakennuskielto 1970-luvun lopulla oli purettu. Lähellä keskustaa hyvien liikenneyhteyksien päässä oli äkkiä tarjolla tonttimaata, joka houkutteli seudulle rakennusyrittäjiä ja omakoti- ja rivitaloasumisesta kiinnostunutta keskiluokkaa. Puheenparressa "Malmin mustalaiset" ovat kuitenkin sitkeästi voimissaan.
Mikkelin tarkka-ampujakasarmien alueella on säilynyt alkuperäinen asemakaavallinen muoto sekä rakennuskantaa. Tarkka-ampujakasarmi on Mikkelin entisen kasarmialueen vanhin ja parhaiten säilynyt osa. Tarkka-ampujakasarmi sijaitsee hiekkakankaalla keskustan lounaisreunalla. Puiset yksikerroksiset empirerakennukset toteutettiin paviljonkiperiaatetta noudattaen kuten Vaasan ja Oulun tarkka-ampujakasarmitkin. Rakennusten lisäksi kasarmialueella on hoidettu puisto. Varsinaiset yksikerroksiset kasarmirakennukset on sijoitettu pareittain vastatusten kasarmialueen keskelle niin, että ne muodostavat kaksi neliömäistä sisäpiha-aluetta. Näiden välinen alue on alun alkaenkin istutettu puistoksi. Talousrakennukset, entinen varushuone, leipomo ja päällystön asuinrakennukset sekä erilaiset varastorakennukset ja päävartio on sijoitettu rajaamaan kasarmialuetta sivustoilta. Kasarmin sairaala-alue sijaitsee miehistökasarmien muodostaman akselin päätteenä. Siitä on jäljellä vain Välskärin talo ja Aliupseeriklubin rakennus. Kasarmin porttia vastapäätä on sotilaskodiksi rakennettu klassistinen puutalo.
Vuonna 1878 säädetyn asevelvollisuuslain mukaan maahan perustettiin kahdeksan tarkka-ampujapataljoonaa. Ne sijoitettiin läänien pääkaupunkeihin. Niistä kuudes oli Mikkelin Tarkk`ampuja Pataljoona. Lisäksi lääniin perustettiin neljä reservikomppaniaa, joiden sijoituspaikoiksi tulivat Savonlinna, Mikkeli, Mäntyharju ja Taavetti. Kaupunki lahjoitti 1879 tarkka-ampujakasarmeja varten varuskunta-alueen rakennustonteiksi ja harjoituskentäksi. Kasarmit suunnitteli Yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehti August Boman. Ensimmäiset alokkaat voitiin sijoittaa uusiin kasarmeihin 1881. Pataljoona käsitti neljä komppaniaa, joista jokaisella oli oma kasarmirakennuksensa. Kasarmialueen eteläpuolella oli varuskunnan sairaala-alue, jossa on säilynyt vain Kommendantintalo, entinen Välskärien talo. Sairaala-aluetta täydennettiin 1894 rakentamalla Aliupseeriklubi, jota jatkettiin juhlasalisiivellä 1940-luvulla. Pataljoonan miehistö oli miltei yksinomaan savolaisia. Vahvuus oli suurimmillaan 1881, jolloin pataljoonassa oli 20 upseeria, 530 aliupseeria sekä miestä. Suomen kansallisen sotaväen hajotusmääräyksen jälkeen pataljoona kokoontui viimeiseen katselmukseensa 1901. Varsinaiseksi venäläiseksi varuskuntakaupungiksi Mikkeli tuli 1902, jolloin venäläinen joukko-osasto 5. Suomenmaalainen Tarkka-ampujarykmentti saapui Mikkelin varuskuntaan. Venäläisen varuskunnan aikana vanhempien kasarmien länsipuolelle, harjoituskentän ympäristöön rakennettiin lisää puu- ja tiilirakenteisia kasarmirakennuksia. Linnanmäelle valmistui 1907 varuskuntaa varten kreikkalaiskatolinen kirkko. Rykmentti lähti syksyllä 1914 Venäjän länsirintamalle. Ensimmäisen maailmansodan aikana oli Mikkelin varuskuntaan sijoitettu venäläisiä joukko-osastoja, jotka täydentämistä ja toipumista varten viipyivät Mikkelissä. Itsenäistymisen jälkeen rakennukset siirtyivät Suomen armeijan käyttöön. Suomalaisten aikana varuskunnan täydennysrakentaminen jatkui aina 1950-luvulle saakka. Rakennusten varuskuntakäyttö päättyi 1967, jonka jälkeen aluetta ja rakennuskantaa muutettiin asuin-, virasto- ja koulukäyttöön. Harjoituskentästä säilyi noin kolmasosa venäläisaikana rakennettujen tiilirakennusten ja uudempien virasto- ja koulurakennusten keskellä.
Mikkelin tarkka-ampujakasarmit
restaurants
ravintolat
restauranger
Hankoniemi lähisaarineen on maantieteellisen sijaintinsa vuoksi ollut vuosisatojen ajan maan merenkululle ja puolustukselle strategisesti tärkeä alue. Suomenlahdelle pistävällä niemellä on sotahistoriallisia muistomerkkejä, linnoituksia ja puolustusjärjestelmiä 1790-luvulta, 1800-luvun alusta ja 1850-luvulta sekä 1910-luvulta. Viimeisimmän linnoitusvaiheen rakennelmat liittyvät neuvostoliittolaisten 1940-1941 vuokratukikohtaan ja suomalaisten vastaaviin puolustusjärjestelyihin. Gustavsvärnin, Gustav Adolfin ja Meijerfeltin saarilinnoitukset ovat osa ruotsalaista 1700-luvun lopun merilinnoitusketjua. Venäläiset ovat rakentaneet saarille 1800-luvun alussa ja 1850-luvulla linnoituslaitteita, jotka ovat Krimin sotaan 1854 liittyneiden räjäytysten jälkeen olleet harmaakiviraunioina. Parhaiten säilyneet linnoituslaitteet ovat Gustavsvärnissä, jossa 1700-luvun linnoitusraunion muurien sisäpuolella yhdessä puisen radiomajakan kanssa on myös betonista paikalla valettu majakka sylinterimäisine loistotorneineen. Mantereella oleva Harparskog-linja on puolestaan suomalaisten Neuvostoliitolla ollutta aluetta vastaan rakentama kantalinnoitettu pääpuolustuslinja ja se erottuu yhä hyvin maastossa. Linja kulkee niemen poikki Skogbyn sahalta Skogbyn entisen rautaruukin läheisyyteen ja rakentuu betonisista korsuista, konekivääripesäkkeistä, taisteluhaudoista ja kivisistä panssariesteistä.
Hankoniemeen, meriliikenteen solmukohtaan, tehtiin turvalaitteita jo varhain. Niemen kärkeen rakennettiin tiettävästi ensimmäisen kerran 1600-luvun lopussa joidenkin tykkien kenttälinnoite. Brunerskärin skanssi lienee sijainnut Tulliniemellä, jonka eteläisin kohta tunnettiin tuohon aikaan Skansholmenin nimellä. Jonas Månzonin merikirja vuodelta 1644 mainitsee Hangon sisääntuloväylällä Eldskärin, joka sai nykyisen nimensä Gustavsvärn (Kustaanvarustus) 1700-luvun loppupuolella. Kolmelle saarelle, Gustavsvärn, Gustav Adolf ja Meijerfeldt, rakennettiin merilinnoitus osana Ruotsin merilinnoitusketjua. Gustavsvärnille ja Gustaf Adolfille rakennettiin bastionijärjestelmään perustuneet, ulko- ja saaristoväylän sulkemiseen sekä kaupungin sataman suojaamiseen tarkoitetut linnoitukset. Pienempiä varustuksia rakennettiin Meijerfeldtin saarelle. Ensimmäinen kantalinnoitussuunnitelma valmistui 1792. Töihin ryhdyttiin Kustaa III:n sodan aikana 1789. Tuolloin rakennetut kenttälinnoitukset korvattiin 1790-luvulla rakennetuilla, majuri G.H. von Kiertingin hahmottelemilla, mutta varsinaisesti kapteeni Carl Nycanderin suunnittelemilla linnoituksilla. Nycanderin suunnitelmia ei kuitenkaan viety päätökseen, vaan työt jäivät kesken. Venäläiset jatkoivat saarilla ruotsalaisten käynnistämiä linnoitustöitä 1808-1809 ja uudestaan Krimin sodan alla 1850-luvulla. Itämaisen sodan aikana linnoitus puolustautui 1854 onnistuneesti englantilais-ranskalaista laivasto-osastoa vastaan. Siitä huolimatta Venäjän sodanjohto räjäytti kolmen saaren linnoituslaitteet elokuussa 1854, minkä jälkeen ne ovat olleet raunioina. Venäjä käynnisti 1910-luvun alussa Suomenlahdella Pietari Suurelle nimetyn laajan merilinnoituksen rakentamisen torjuakseen Preussin mahdollisen hyökkäyksen Pietariin. Suomenlahden suun pohjoisrannikolle rakennettiin ulompi asema, jonka linnakkeet ovat paitsi Russarössä, myös Utössä ja Örössä. Hankoniemen neuvostotukikohdasta sovittiin Moskovan rauhassa 13.3.1940. Koska tukikohdan päätoimintasuunta oli merelle, varustettiin mm. Russarötä. Saarille ja niemen etelärannalle rakennettiin kantalinnoitettuja, betoni- ja kivirakenteisia asemia. Puistovuoren niemen pesäkkeet sisältyvät kohteeseen Itäisen Kylpyläpuiston huvila-alue. Suomalaiset käynnistivät heti Moskovan sopimuksen jälkeen kantalinnoitetun pääpuolustuslinjan eli ns. Harparskog-linjan rakentamisen, työt tehtiin 1940-1941. Kantalinnoitteet eivät kokonaisuudessaan valmistuneet, mutta mantereella työt saatiin tyydyttävään vaiheeseen ennen taisteluiden alkamista. Neuvostoliitto rakensi Harparskog-linjan vastapainoksi länsipuolelle kenttälinnoitteita, jotka hahmottuvat edelleen maastossa. Joulukuussa 1941 Hanko luovutettiin takaisin Suomelle ja virallisesti palautus sinetöitiin Pariisin rauhansopimuksessa 1947.
Hankoniemen sotahistorian kohteet (Gustav Adolf)
Tennistähti ja terroristi-novelli sijoittuu Rikhardinkadun kirjastoon.
Rinne, Jalmari
'Lokakuussa 1819 Nikolai Sinebrychoff kääntyi Helsingin uudisrakennuskomitean puoleen selittämällä huutaneensa julkisessa huutokaupassa oikeuden perustaa suurehkon panimolaitoksen kaupungin tarpeisiin sillä ehdolla, että rakennus valmistuu vuoden kuluessa. Maistraatin neuvosta hän pyysi sopivaa paikkaa uudisrakennuksilleen. Koska laitos kaipasi paljon tilaa ja pääsyn merelle, hän anoi paikkaa Hietaniemen torin eteläpuolisista rakentamattomista kortteleista. -- Hän siirsi Ullanlinnan polttimon samalle Hietalahden alueelle uusiin tiloihin 1829.' (s. 32)
Ravintola Fennia
Haapanen, Eero
'Johanna jäi seisoskelemaan kadulle ja katseli aikansa kuluksi, miten metropysäkin sisäänkäynti nieli ja sylki ihmisiä sisään ja ulos. Siinä oli suurkaupungin tuntua, metropolimaisuutta. Oikeastaan harmi, että hän sattui asumaan sen verran kaukana lähimmästä pysäkistä, että metroa ei juuri tullut käytettyä.' (s. 158 - 159)
Johanna vierailee Samuelin luona Ruoholahdessa.
Malminrinne 2-4
Kouvolan keskuskirkko, kaupungintalo ja Kymen läänin virastotalo sekä näitä ympäröivät puistot muodostavat edustavan nuoren kaupungin modernin hallintokeskuksen. Kouvolan kaupungintalo sisältyy kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Kouvolan kaupungintalon sommittelu perustuu sisäpihaa ympäröivään tilakompositioon. Neliömäisen rakennuksen keskellä on polveileva sisäpiha, josta on käynti talon kolmessa siivessä sijaitseviin virastoihin. Neljännessä siivessä ovat salitilat auloineen. Ensimmäinen kerros on osin nostettu irti maasta ja se muodostaa ulkoisen jalankulkutason. Salpausselänkadun varrella, vastapäätä kaupungintaloa sijaitsee lääninhallituksen talo 1950-luvulta. Ruskeaksi rapatun lääninhallituksen talon seitsenkerroksista keskiosaa reunustavat matalat siivet. Kouvolan kirkko sijaitsee keskellä puistomaista tonttia Salpausselänkadun akselissa. Kirkkorakennus edustaa konstruktiiviset rakennusosat näkyville jättävää arkkitehtuuria, jossa päärakenteen muodostavat osittain ulko- ja osittain sisäpuoliset teräsristikot. Kirkon arkkitehtoninen muoto perustuu paikkakunnalla saatavissa olleeseen konepaja- ja rakennustekniikkaan. Erillinen teräsrakenteinen kellotorni risteineen osoittaa rakennuksen kirkollisen funktion. Ilmavan avara suorakaiteinen kirkkosali on sisustukseltaan epäsymmetrinen. 800-paikkaisen kirkkosalin sisäseinät ovat teräsrunkokehikkoon muurattua valkoista tiiltä. Lattia on ympäröivän maanpinnan tasossa. Keskikäytävä johtaa diagonaalisesti kirkkosalin poikki alttarille. Sen taustaseinänä on arkkitehti Jaakko Laapotin käsialaa oleva seinän rakenneruudukkoon sijoitettu apostolien tunnuskuvilla ja ristillä varustettu metallisommitelma. Erikokoisista yksiköistä koostuvat metallirakenteiset penkit ovat helposti siirreltävissä. Hallintokeskuksen lähituntumassa on kolmen tornitalon sarja keskustan maamerkkeinä.
Kouvolan kauppalan ensimmäisen asemakaavan laati Jussi Paatela ja se vahvistettiin 1922 ja toinen, jonka pohjalta hallintokeskuksen seutu pääosin rakentui, Otto-Iivari Meurmanin johdolla useassa vaiheessa 1929-1933. Kauppala nimettiin 1948 entisen Viipurin läänin alueista muodostetun Kymen läänin hallintopaikaksi. Kauppala ja Kouvolan seurakunta lahjoittivat läänin virastotalon rakentamista varten aiemmin kirkon rakentamiseksi varatun paikan Salpausselänkadun ja Oppikujan kulmasta. Kymen läänin virastotalon suunnitteli rakennushallituksessa arkkitehti Helmi Pakkala-Väinölä ja se valmistui 1952-1954. Lääninhallinnon keskuspaikasta tuli kaupunki 1960. Kaupungintalona toimi vuoteen 1968 entisen apteekin puutalo osoitteessa Hallituskatu 9. Uutta kaupungintaloa ryhdyttiin suunnittelemaan 1959 ja sen suunnittelemisesta julistettiin arkkitehtikilpailu, johon jätettiin 58 ehdotusta. Kilpailun perusteella kaupungintalon saivat suunniteltavakseen arkkitehdit Bertel Saarnio ja Juha Leiviskä. Kouvolan kaupungintalo rakennettiin 1964-68 ja 1969. Kouvolan kirkon suunnitteli 1971 pidetyssä arkkitehtikilpailussa toisen palkinnon saanut Arkkitehtitoimisto Jaakko ja Kaarina Laapotti. Koska ehdotuksen kustannustasoa piti alentaa ja kirkon paikkamäärää lisätä, aloitettiin kirkon suunnittelutyö uudelta pohjalta. Kirkko valmistui 1978, jonka jälkeen Kouvolan seurakunta luovutti venäläisten 1913-1915 rakentaman kivikirkon Haminan ortodoksiseurakunnalle.
Kouvolan hallintokeskus
kirjastot
bibliotek
libraries
Halttunen, Kaarlo
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Leppävaara)
"Hänen keisarillisen korkeutensa kruununperillisen vierailu Suomessa" (Helsingfors Tidningar 22/19.3.1851), Topelius kertoo vierailusta Helsingissä 14.3.1851.
Salmela-Järvinen, Martta
Joensuun kustavilainen kartano pää- ja talousrakennuksineen ja puistoineen on keskeinen osa Halikonlahden maassamme ainutlaatuista ja tiivistä kartanokeskittymää, joka on vuosisatojen kuluessa muodostunut Horn-suvun keskiaikaisperäisistä Åminnen, Viurilan ja Vuorentaan kartanoista. Kartanossa yhdistyvät henkilöhistoria, arkkitehtuurihistoria ja puutarhataide. Päärakennuksen puinen keskiosa on 1790-luvulta. Nykyisen uusantiikkisen ulkoasunsa rakennus on saanut uudistuksessa 1810-luvun alussa, jolloin ovat valmistuneet arkkitehti Gjörwellin suunnittelemat matalat siipiosat. Pääkerroksen huonesarja huipentuu itäisessä lisäosassa sijaitsevaan Armfeltin kirjastoon, jonka kiinteä sisustus on todennäköisesti myös Gjörwellin käsialaa ja tehty Tukholmassa ja Pietarissa. Kartanon pihapiiriin kuuluu yhtenäinen rivistö tiilisiä talousrakennuksia, jotka ovat rakennuttajansa toivomuksesta saaneet goottilaisen ulkoasun ja jotka ovat varhaisimpia profaaneja uusgoottilaisia rakennuksia maassamme. Näihin kuuluu arkkitehti Charles Bassin suunnittelema neliömäinen viljamakasiini vuodelta 1813. 1700-luvun lopulla perustettu puisto ympäröi päärakennusta ja jatkuu englantilaisena lehtipuita kasvavana luonnonpuistona Halikonjoen toisella puolella. Puisto on saanut nykyisen laajuutensa G.M. Armfeltin aikana 1810-luvulla. Kartanoa kehystävät viljelykset ulottuvat etelässä mereen ja pohjoisessa aina Halikon kirkolle saakka. Viljelysten läpi istutetut suorat koivukujat ovat peräisin 1800-luvun alusta. Pohjoiseen pitkin Halikonjokivartta kulkeva kahden kilometrin mittainen puukujanne johtaa kartanoon kiinteästi kuuluneelle Halikon keskiaikaiselle kirkolle. Kartano sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla Uskelan- ja Halikonjoen laakson maisema-alueella.
Halikon Joensuu oli keskiajalla rälssisäteri ja siellä oli kivinen päärakennus jo 1500-luvulla. Hornien asumakartano se oli keskiajalta 1700-luvun jälkipuolelle saakka, jolloin kartanon omistajiksi tulivat Armfeltit. Kartanon nykyinen päärakennus valmistui 1790-luvulla maaherra Armfeltin ajalla. Hänen poikansa Turun akatemian kansleri Gustaf Mauritz Armfelt laajensi ja uudisti rakennusta 1810-luvulla arkkitehti C.C. Gjörwellin suunnitelman mukaan. Talouskeskusta kehitettiin samaan aikaan. Maataloutta harjoittavan kartanon pellot sijaitsivat 1780-luvulla pääosin kartanon pohjois- ja itäpuolella. 1900-luvun kuluessa Salon kauppala laajeni Joensuun kartanon pohjoispuolisille pelloille.
Joensuun kartano
"Salven eteen oli viritetty puinen terassikoroke. Taustalla kohosi Masa Yardsin telakan viimeisin ylpeys. Melkein kolmesataametrinen Carnival Legend. Suurempikin osattaisiin rakentaa, mutta se ei mahtuisi läpi Panaman kanavasta. Salve oli jotenkin siistiytynyt takavuosista. Kononen asettui ylätasanteen perimmäiseen nurkkapöytään. Sen taakse oli kasattu kaikenlaista tarpeellista. Kuten myrskylyhty, laivakello, shakkinappulat ja etenkin Otavan Iso tietosanakirja. Ehdottoman hyödyllinen väline kapakassa väkisin sikiävissä kiistoissa. Kononen aisti heti, että ravintolassa on edelleen hyvä meininki. Kursailemattomat asiakkaat ja ripeät tarjoilijat. Ei kuitenkaan mikään räkälä. Kononen ehti tuskin istuutua, kun Viidestä Pennistä Salveen siirtynyt Tepi kiikutti pöytään tuopin. - Terve. Keskioluttahan se oli. Kononen nautti muutaman tuopillisen ja niiden päälle talon kuuluisat paistetut silakat. Tukevaa muusia, rapeat kalat ja runsaasti voita."
Lapinlahden sairaala on Suomen vanhin mielisairaala ja lukeutuu Euroopankin vanhimpiin psykiatrista hoitoa varten rakennettuihin hoitolaitoksiin. Sairaalaa ympäröivä puisto puutarhoineen on kiinteä osa sairaalan potilashoidon historiaa ja yksi Helsingin tärkeistä historiallisista puistoista. Yli 160 vuotta jatkunut sairaalatoiminta on kehittänyt alueesta kulttuurihistorialtaan ja kasvillisuudeltaan ainutlaatuisen ja varjellut rakennusten säilymisen historiallisessa asussaan. Arkkitehti C.L. Engelin suunnittelema 1830-luvulla rakennettu Lapinlahden sairaala sijaitsee merenlahden rannalla Hietaniemen ja ortodoksisen hautausmaan vieressä. Engelin sairaalarakennus käsittää H-kirjaimen muotoon suunnitellun kompleksin, jonka osia ovat keskisiipi ja siihen liittyvät potilas ja taloussiivet. Itäisten siipirakennusten välisen pihamaan sulkee muurattu aita, jonka keskellä on ajoportin ja kahden käyntiportin muodostama porttirakennelma. Rakennusten askeettinen yleisilme muuttuu länsijulkisivussa, missä keveä galleriakäytävä yhdistää toisiinsa eteläisen ja pohjoisen potilassiiven. Alueen vanhin puurakennus on entinen maalarin- ja nikkarinverstas, joka on rakennettu vuonna 1882 (John Lybeck). Rannan tiilinen huoltorakennus, Venetsia, on rakennettu vuosina 1895 ja 1910. Lapinlahden sairaalan alue liittyy maisemakokonaisuuteen, jonka muodostavat siihen liittyvä rauhallinen merenlahtinäkymä, läheiset historialliset hautausmaat sekä Hietaniemen rannat. Puistossa, joka on nykyisin noin puolet entisestä, yhdistyy alueen alkuperäinen luonto ja vanha puistokulttuuri, minkä ansiosta puistossa on poikkeuksellisen runsas kasvilajisto. Maastossa on myös purettujen rakennusten perustuksia ja katkelma Krimin sodan aikaisesta, niemen eteläosassa sijainneelle patterille johtaneesta tykkitiestä.
Esittäessään vuonna 1835 sairaalan sijoittamista Lapinlahden äärelle, hautausmaan viereen lääkintöhallituksen pääjohtaja C.D. von Haartman ja arkkitehti C.L. Engel korostivat paikan rauhallisuutta. Sopivan sijaintinsa, syvien vesiensä ja hyvän lähteensä vuoksi Lapinniemi tarjosi erinomaiset puitteet sekä rakennuksille että laitoksen tarvitsemille "promenadeille". Sairaalan päärakennus sijoitettiin niemen suojaiselle puolelle, kuitenkin niin lähelle rantaa, että rakennuksen potilassiipien kehystämä näkymä länteen ja luoteeseen säilyi avoimena. Engel laati Lapinlahden sairaalan piirustukset 1835 ja sairaala valmistui 1841. Potilassiipien jatkeet valmistuivat nykyiseen muotoonsa Julius Basilierin suunnitelmien mukaan heinäkuussa 1877. Idänpuoleisista siipirakennuksista toinen korotettiin 1890 Th. Granstedtin suunnitelmien mukaan 1890 ja toinen 1920-luvulla. Potilassiivissä tehtiin muutoksia vuosina 1905-1906 ja potilashuoneiden 1860-luvun jälkeen sellimäisiksi pienennetyt ikkunat avattiin alkuperäiseen kokoonsa vuosina 1906-1908. J. Ahrenberg ja E.A. Kranck suunnittelivat sairaalan peruskorjauksen, joka toteutettiin vuosina 1912-1913. Myös 1920- ja 1930-luvuilla rakennuksessa tehtiin runsaasti korjauksia, modernisointeja ja uudelleenjärjestelyjä, mm. uunit purettiin 1925, kirkko muutettiin poliklinikaksi 1925 ja hevostallin ja vaunuvajan paikalle tehtiin luentosali 1925-1927. Ylilääkärin asunto muutettiin sairaalatiloiksi 1968. Sairaalaa ympäröivä puistoalue käsitti koko Lapinniemen, yhteensä noin 17,5 hehtaaria. Aluetta alettiin kaunistaa heti sairaalan valmistuttua potilastyön avulla. Luonnonmaiseman, hoidetun puiston, hyötypuutarhan ja kukkatarhojen kokonaisuus koettiin alusta alkaen osaksi potilaiden hyvinvointia ja tervehtymistä. Puiston jäsentelyä voidaan pitää sairaalan ensimmäisten ylilääkärien L. Fahlanderin ja A.T. Sælanin ohjauksen tuloksena. Puistosta tuli 1800-luvulle ominainen maisemapuisto, maatäytöillä aikaansaatu vaihteleva avointen niittyjen, puuryhmien, metsiköiden ja avokallioiden muodostama kokonaisuus, jossa luonnonkasvillisuutta täydennettiin jalopuuistutuksilla. Kaareilevat puistotiet ohjasivat kulkijaa merinäköala- ja oleskelupaikoilta toisille. Lounaisosa jäi luonnonmukaisemmaksi, avointen niittyjen, peltotilkkujen ja jalopuuistutusten osuus oli suurempi puiston keski- ja itäosassa. Alueen keskiosassa oli ylilääkärin puutarha.
Lapinlahden sairaala-alue
Eskola, Taneli
Ekelund, Sara
Rock Bar The Stage
voimistelusalit
gymnasiums
gymnastiksalar
Patteribaari
" Aukiolta lähtee suoraan mäkeä ylös melko leveä katu, joka tuo mieleen asemakaavakonttorin viivoittimet ja harpit. Myös katua reunustavissa taloissa on leima, joka selvästi osoittaa niiden saaneen kaupungin rakennuslautakunnan siunauksen. Niistä huokuu jokin teoreettinen tarkoituksenmukaisuuden tavoittelu: kaikki ovat samannäköisiä, mielikuvituksettomia, patenttimakua noudattavia, kylläkin erilaisin, mutta hillityin ja taatusti yhteensointuvin värein maalattuja. Talojen välit ovat täsmälleen yhtä pitkät, ovet kaikissa samanlaiset, katot samanlaiset, eikä yhdessäkään ole pienintäkään yksilöllistä piirrettä, ei tietoakaan mieltä ilahduttavasta eloisuudesta. Kadun nimi on Intiankatu." (s.169-170)
Romaanin päähenkilö Tomas tapaa sattumalta kahvila "Intiassa" nuoruuden tuttunsa Nean. Nea työskentelee Arabian posliinitehtaassa ja asuu alivuokralaisena eräässä Intiankadun puutaloista. Tomasia ahdistaa ; hän ajautuu aika ajoin juopottelemaan ja silloin hän hakeutuu Nean luo Intiankadun asunnolle.
Koskinen, Artro
Sorkan kylä edustaa Satakunnan rannikolle varhaiskeskiajalla muodostunutta asutusta. Rakennuskanta muodostaa yhtenäisen ja tiiviin kokonaisuuden alavien peltojen ja jyrkästi nousevien kallioiden taitekohtaan. Kylä sijaitsee Sorkanperän lahteen laskevan Hiuknummenojan ja Raumalle vievän vanhan maantien varrella. Kylän peltomaisema muodostaa kapean vyöhykkeen suurien kalliomäkien välissä, Hiuknummenojan varrella. Kuusiston, Kylänpään, Nissilän, Juson ja Ala-Heinilän tiloilla on säilynyt perinteistä rakennuskantaa, joka muodostaa rakennustavaltaan yhtenäisen ja tiiviin kokonaisuuden. Rakennuksia on myöhemmin laajennettu. Sosiaalista kerrostumaa kyläasutukseen tuovat huvilanmallinen Alppirinne ja Mäkilän ja Tuomolan mäkitupa-asumukset.
Sorkan kylän asuttaminen tapahtui varhaiskeskiajalla, jolloin kylä sijaitsi vielä kapean merenlahden pohjukassa. 1560-luvulla kylässä oli kaksitoista taloa. Osa Hiuknummenojan varrella olevista pelloista oli vielä 1900-luvun alussa meren peitossa. Sorkan alakoulu valmistui 1887 ja yläkoulu 1900-luvun alkupuolella.
Sorkan kylä
vattenledningar
water pipes
vesijohdot
Löytyykö Fallkullan tilalta tai muualta kaupungin alueelta kaupungin omistuksessa olevaa sepän pajaa? Helsinki-tiedotuksesta kerrottiin, että Fallkullassa ei ole sepän pajaa. Sepän töitä voi kuitenkin teettää Helsingin aikuis- ja ammattikoulutuksen Metallica-pajalla. Historialliseen sepän pajaan voi tutustua Viikin maatalousmuseossa, joka on avoinna sunnuntaisin. Metallica-pajan yhteystiedot: http://www.hel.fi/hki/opev/fi/Ty_pajat/Metallica-paja/Yhteystiedot Lisätietoa Viikin maatalousmuseosta: http://www.helsinki.fi/viikki/maatalousmuseo.html
Minä vuonna valmistui Arabian yritystalo Hämeentie 153? Arabian ensimmäiset tehdasrakennukset nousivat vuonna 1874 Vanhankaupungin Kaanaan niityn kapealle kaistalle Hämeentien ja merenrannan välille. Tehdas otti uuden nimensä läheisen Arabian huvilan mukaan. Rakennuttaja oli ruotsalainen Rörstrandin keramiikkatehdas, joka oli edellisenä vuonna saanut luvan perustaa tytäryhtiön Suomeen. Tehdasta laajennettiin useassa vaiheessa: ensin 1890-luvulla ja uudelleen 1930- ja 1940-luvuilla. Vuonna 1937 valmistui uudisrakennus, jossa sijaitsi toinen tunneliuuni sekä tuotanto- ja toimistotiloja. Sodasta huolimatta Arabia sai rakennusluvan tehdaslaajennukselle vuonna 1941. Hanke toteutettiin kahdessa osassa ja se valmistui vuonna 1947. Hämeentien varteen oli noussut 9-kerroksinen rakennus, jonka kuusikerroksinen siipi yhdisti vanhaan tehdasrakennukseen. Uudisrakennuksessa sijaitsivat mm. koristeluosasto polttouuneineen ja taideosasto.
Kasarmi C84
Varuskuntakortteliin sijoittuva kasarmi rakennettiin vuosina 1839-40. Sydänseinäisen rakennuksen pääsisäänkäynti oli keskushalliin, josta päästiin kasarmitupiin. Kummassakin kerroksessa oli kahdeksan tupaa. Julkisivua jäsenteli keskirisaliitti ja attika. 1840-luvulla ravistuneet lattiat uusittiin ja ahtaasta asumisesta johtunut kosteus haihdutettiin rakenteista siirrettävien rautauunien avulla lämmittämällä. Jokaiseen tupaan muurattiin venäläisen uunin lisäksi hollantilainen uuni ja tehtiin maalaustöitä. 1854 Viaporin varuskunta valmistautui sotaan, varuskunta kasvoi ja kasarmi sisustettiin väliaikaisesti naimattomalle miehistölle, lavitsat tehtiin 320 hengelle. 1855 purettiin peltikatto kaksinkertaisen hirsisen suojayläpohjan tieltä. Suojayläpohja vahvistettiin maatäytöllä. Krimin sodan jälkeen 1856 painava maatäyttö poistettiin ja hirsilatomuksen päälle tehtiin tavallinen peltikatto. Merivirasto luovutti rakennuksen maahallinnolle. 1863 pystytettiin tupiin pilarit suojakaton painon kannattamiseksi ja tehtiin kaksikerroksiset lavitsat. Ulkoseinät rapattiin sementtipitoisella laastilla ja alakerran lattiat palkkeineen uusittiin. 1866 muutettiin alakerta 32 perheellisen miehistön jäsenen asumukseksi. 1870-luvulla uusittiin taas uuneja. Kaksikerroksinen käymäläsiipi muutettiin yksikerroksiseksi. Keskushalliin rakennettiin huoneita perheelliselle miehistölle ja porrashuone kapeni reippaasti. Puiset portaat korvattiin kivisillä. Sisäänkäynti siirtyi sen seurauksena pois keskiakselilta. Alakertaan muurattiin suuret liedet tykistön keittiöitä varten. Kahdesta tuvasta tehtiin ruokala. 1877-79 poistettiin suojakatto ja tehtiin peltikatto, joka maalattiin. Yläkerta muutettiin naimattoman miehistön majoitustilaksi. 1880-luvulla korjattiin käymälän asfalttilattia ja vaihdettiin välipohjapalkit. 1886-87 kaljankeittämö siirrettiin porrashuoneen paikalle. Huoneen mukulakivilattia muutettiin tiililattiaksi, yksi ikkuna muutettiin oveksi ja välipohjaksi tehtiin kappaholvi. Entisent kaljankeittämön tilat muutettiin puuronkeittäjien asuinhuoneiksi ja siinä yhteydessä tiililattia korvattiin lautalattialla. Vuonna 1890 varuskuntakorttelin piha-alueet kivettiin mukulakivin. 1892 muutettiin kasarmin toinen kerros linnoitustykistön esikunnaksi. Talossa oli komentajan, taloudenhoitajan, kassanhoitajan, sihteerin, kirjurien, talous- ja rakennusosastojen adjutattien ja päivystäjän työhuoneet sekä arkisto, kirjasto, kivipaino ja kirjansitomo. Keittiöt, ruokasalit ja teehuoneet olivat edelleen ensimmäisessä kerroksessa. Porrashuone maalattiin liimamaalilla, alaosan paneeli, ovet ja ikkunat maalattiin öljymaalilla. Askelmat ja porrastasanteet tehtiin nk. Putiloffin laatasta eli siis metalliset. 1901 lisättiin rakennuksen pohjoispäähän toinen porrashuone. Se rapattiin kalkilla, sisäkatot valkaistiin, paneelit maalattiin harmaalla rajaviivaa unohtamatta. Alin lattiataso päällystettiin asfaltilla. Valurautakaiteen käsijohde tehtiin koivusta. Ulko-ovet maalattiin tammea mukaillen. Portaaseen sijoitettiin kuivakäymälät eli ilmaklosetit. Vuonna 1907 tehtiin alakerran keittiöihin betonilattiat. Sotavankileirin aikaan 1918-19 rakennus oli "vankikasarmi no 5" ja siinä toimi kolmannen vankipiirin kanslia. Muuten 1900-luvulla rakennus on ollut asuntoina. Suomenlinnan hoitokunnan aikainen peruskorjaus tehtiin 1970-luvun lopulla. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: venäläinen rakennusnumero N 18 suomalaisen kauden alun rakennusnumero C I 26 Lähteet: MV SL VIK C 840-909. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. KA VSA 14092 17044 17098 15016 15662 15663 15783 17057. Kuva: MV SL VIK C 861 vuodelta 1870.
Romaani kertoo viikonlopusta Tilkassa kolmen potilaan, Takalan, Ahosen ja Kuulan, näkökulmasta.
"Patteribaaria ei löydä kutsumanimellään. Täytyy mennä kahvilaan nimeltä Ruokabaari, Pitäjänmäentie 15:een, rautatiesillan ali - kaupungin keskustasta tultaessa. Patteribaari on kauttaaltaan punainen. Seinät ovat punaiset, pöydät ovat punaiset, myyntitiski ja hyllyt ovat punaiset. Oli helmikuinen sunnuntaipäivä, ja nälkä oli kurninut Nummisen suolissa jo pitkähkön ajan. Patteribaarista saa erinomaisia lihapiirakoita, ne ovat käsittämättömän hyviä. Täyte ei ole aivan tavanomaista, vaan siinä on ainakin kananmunaa muassa. Numminen siis tilasi mielipiirakkansa, pienen kahvin ja pullollisen olutta." (s. 20)
Iso Roobertinkatu
Voiko metron maanalaisia asemia tai käytäviä käyttää väestönsuojina? Kestävätkö ne pommin? Kyllä voi käyttää. Kuusi maanalaista metroasemaa: Hakaniemi, Kaisaniemi, Kamppi, Rautatientori, Ruoholahti ja Sörnäinen voidaan tarvittaessa muuttaa väestönsuojiksi. Toisen maailmansodan ajaltahan tiedämme, että ainakin Lontoon, Moskovan ja Madridin metroasemat toimivat pommisuojina. Jos Helsingissä sattuisi kriisitilanne, metrojunat ajettaisiin asemille ja asemat eristettäisiin tunneleista paineovilla. Nämä ovet on suunniteltu siten, että ne kestävät ”kohtuullisen” ydinräjähdyksen aiheuttaman paineaallon. Väestönsuojathan on tarkoitettu pääasiassa poikkeusoloja varten. Nykyaikainen suoja antaa suojan säteilyä, myrkyllisiä aineita, sortumia ja asevaikutuksia vastaan. Uudenaikaiset suodattimet suojaavat hyvin myös biologisilta ja kemiallisilta taisteluaineilta. Helsingin väestönsuojelu perustuu talokohtaisiin suojiin, joita lain mukaan on ollut pakko rakentaa jo 1950-luvun puolivälistä lähtien. Usein lähin suoja onkin oman talon kellarissa, sillä valtaosa suojapaikoista sijaitsee asuinkerrostalojen ja työpaikkojen yhteydessä. Jos väestönsuojaa käytetään muihin tarkoituksiin vaikkapa kerhotiloina, se on voitava kunnostaa väestönsuojaksi 24 tunnissa. Väestönsuojeluvälineet ja -laitteet on voitava ottaa käyttöön saman ajan kuluessa. Sitä paitsi pelastusviranomainen voi joskus perustelluista syistä päättää, että väestönsuojan on oltava käytettävissä lyhyemmässäkin ajassa. Talokohtaisten suojien lisäksi Helsingissä on kallioväestönsuojia, jotka voivat olla joko usean asuintalon tai työpaikan yhteisiä suojia tai yleisiä suojia. Yleiset väestönsuojat on tarkoitettu sellaisille ihmisille, jotka kaupungilla liikkuessaan eivät ennätä kodin tai työpaikan suojiin. Yleiset ja yhteiset suojat on merkitty puhelinluettelon karttalehdille sinisellä kolmiolla (yleinen) ja neliöllä (yhteinen). Metroasemat ovat yleisiä suojia. Kaisaniemi ja Rautatientori ovat paitsi yleisiä myös yhteissuojia.
Kärsämän kylä on esimerkki Pohjois-Pohjanmaan jokivarsikylien takamaille, maantien varteen syntyneestä ulkotila-asutuksesta. Kärsämän kylä sijaitsee soisen maaston keskellä avautuvalla kapealla peltoaukealla, jonka halki virtaa pieni mutkitteleva Kärsämänjoki. Kärsämän kylän tilat ovat entisiä Temmeksen, Limingan ja Lumijoen ulkotiloja. Kylä koostuu useasta itsenäisestä, umpipihan muotoon rakennetusta pihapiiristä, joissa on runsaasti historiallisesti arvokasta rakennuskantaa, niin päärakennuksia kuin harmaita talousrakennuksia. Kylällä ja rakennusryhmillä on voimakas historiallinen leima. Kylän halki kulkeva maantie on 1700-luvun lopulla linjatun Savon kesätien paikalla.
Rantsilan alue oli 1100-luvulta lähtien pirkkalaisten ja myös karjalaisten eränautinta-aluetta. Pääosa pysyvästä asutuksesta tuli alueelle keskiajan lopulla 1500-luvulla lähinnä Savosta. Oulusta alkanut Savontie rakennettiin kesämaantieksi 1770 luvun lopulla ja 1780 alkupuolella. Reitti kulki Kärsämän kylän poikki, ja vuoden 1806 tiekartassa Kärsämän talossa oli kestikievari. Kärsämän kylään perustettiin 1900-luvun alussa Suomen viimeinen käytössä ollut hevoskiertoinen meijeri sekä seurantalo. Kärsämän kylä liitettiin 2001 Rantsilaan, joka puolestaan yhdistyi Siikalatvaan 2009.
Kärsämän kylä
Pyhän Elian kirkko Helsingin ortodoksisella hautausmaalla
Törnävän ruukinkartano on monipuolinen kulttuurihistoriallinen alue, jossa nivoutuvat maakunnan teollisuushistoria, säätyläiskulttuuri ja museoalueen talonpoikainen rakennuskulttuuri. Seinäjoen vesimaisemaan liittyvä kartanon puisto ja luonnonsuojelualueeksi muodostettu Ruutipuisto sisältävät huomattavia maisemallisia arvoja. Östermyra on yksi Pohjanmaan järvimalmiruukeista. Ruukinkartanon rakennukset ja puisto ovat jokisuvannon itärannalla, länsirannalla oleva kapea Ruutipuisto on luonnonsuojelualue. Ruukinkartanon piha-alueen muodostavat empirekaudella rakennettu ruukin päärakennus ja kaksi lähes symmetristä siipirakennusta. Kartanon päärakennuksen ensimmäinen osa on valmistunut todennäköisesti 1806. Nykyiseen kokoonsa ja ulkoasun empiretyyliin rakennus on uudistettu 1830-luvulla. Kartanoa vastapäätä on kaksi asuinrakennusta, jotka on alun perin tarkoitettu ruukin sepille. Kartanolta lähtevän puistoakselin toisessa päässä on 1826 rakennettu empiretyylinen ruutitehtaan kokeiluhuone "Propeeri". Kartanon talouspiha talleineen, meijereineen, navettoineen ja työväen asuinrakennuksineen on sijainnut kartanopihan eteläpuolella. Rakennuksista ovat säilyneet mm. 1856 rakennettu kivinavetta ja 1841 rakennettu Pehtorintalo. Kartanon puistoa ja puutarhaa on hoidettu ammattimaisesti 1830-luvulta lähtien. Kartanonpuisto ja puutarha on ollut aidattu päärakennuksen kulmista siipirakennuksiin ja niistä edelleen maantielle. Sisääntulotietä ovat reunustaneet kaksiriviset koivukujanteet. Päärakennuksen länsipuolella on ollut pensasaidalla rajattu, symmetrisiin kortteleihin jaettu muotopuutarha. Ruukinalueeseen kuuluu Seinäjoen seurakunnan käytössä oleva Törnävän kirkko, joka on alun perin ollut ruutitehtaan ruutimakasiini. Teollisuushistorialliset muistomerkit, raudanvalmistukseen ja ruudin tuotantoon liittyneiden rakennusten rauniot ovat Tikkukosken ja Ruutikosken rannoilla. Nykyisin kartanon päärakennus toimii Seinäjoen kaupungin edustustiloina. Suurin osa muista rakennuksista on Etelä-Pohjanmaan maakuntamuseon museoalueella. Kartanoalueen läpi kulkevan maantien itäpuolella on museoalue, joka koostuu paikalle siirretyistä eteläpohjalaisista kansanrakennuksista. Joen sivuhaarojen väliset saaret ovat teatteri- ja virkistystoiminnan käytössä.
Östermyran ruukki sai privilegion harkkorautaa jalostavan manufaktuuripajan perustamiseen 1798. Ruukin perusti Seinäjoen Tikkakosken varteen vaasalainen porvari Abraham Falander. Uusi vaihe Östermyran historiassa alkoi, kun Falanderille (aateloituna Wasastjerna) 1804 myönnettiin privilegio kankirautavasaran ja kahden ahjon perustamiseen. Östermyran teollisuus- ja kartanoympäristön rakennutti pääasiassa Falanderin poika Gustaf Adolf ja myöhemmin hänen poikansa Gustaf August Wasastjerna. Kartanon päärakennuksen kaksikerroksinen osa rakennettiin 1800-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Siipiosat rakennettiin 1833-34 paroni Karl Roesenkampffin piirustuksin. Samalla hirsirakennus rapattiin muistuttamaan kivirakennusta. 1860 valmistuneen lasiverannan suunnitteli arkkitehti Chiewitz. Östermyraan perustettiin Wasastjernan ja valtion yhteistyönä Suomen ensimmäinen ruutitehdas 1825. Ruutitehtaan rakennuksista valtio rakennutti alueelle ruutilaboratorion, Propeerin, jonka piirustukset laadittiin todennäköisesti intendenttikonttorissa. Ruudinvalmistus osoittautui raudanjalostusta kannattavammaksi. Erityisesti Saimaan kanavan rakentaminen ja ensimmäiset rautatietyömaat 1840-1860-luvuilla lisäsivät ruutitehtaan kannattavuutta. Tehdas toimi vuoteen 1890. 1830-luvun loppuvuosina ruukin raudantuotanto kohosi huomattavasti ollen ajoittain maan suurimpia. Tulipalot hävittivät Östermyraa ja tuotanto väheni jatkuvasti 1850-1860 -luvulla. Rakentaminen kartanoalueella oli vilkasta varsinkin 1800-luvun puoleen väliin saakka. Ruukin teolliseen toimintaan kuuluivat myös 1850-luvulla perustettu oluttehdas ja jauhomylly, luumylly 1860-luvulta sekä 1870-luvulla perustetut saha, värjäämö ja tamppaamo. Lähes kaikki kyseisistä tehdasrakennuksista on purettu. Gustaf August Wasastjerna jatkoi isänsä työtä 1850-luvulla ja hänen aikanaan kehitettiin kartanon maataloutta ja perustettiin Ähtäriin Inhan rautaruukki. Gustaf August oli lisäksi mukana perustamassa Tampereen Pellava- ja Rautateollisuusosakeyhtiöitä 1861. Tampereen yhtiö ajautui kuitenkin vaikeuksiin 1860-luvulla, minkä seurauksena Wasatjerna-suku menetti siihen sijoittamansa varat ja joutui lisäksi luopumaan Östermyran kartanosta ja Inhan ruukista. Östermyran tehdas- ja kartanoalueen ympärille muodostui 1800-luvun aikana silloinen Seinäjoen (Östermyyran) kirkonkylä. Kivinen ruutivarasto muutettiin kirkoksi 1863 lääninarkkitehti Setterbergin piirustuksin. Östermyyran rautatieasema sijoittui 1880-luvulla noin 4 km päähän kartanosta. Monien omistajavaihdoksien jälkeen Ilmajoen tuomiokunnan tuomari, hovioikeuden assessori Konstantin Törnudd osti pieneksi kutistuneen kartanoalueen 1904. Hän antoi kartanolle syntymäpitäjänsä Tyrnävän ruotsinkielisen nimen Törnävä, josta muodostui Seinäjoen silloinen kirkonkylä. Törnudd testamenttasi tilansa silloiselle Seinäjoen kunnalle, jonka haltuun se tuli 1925. Ensimmäiset suunnitelmat kartanonpuiston kunnostamiseksi ja laajentamiseksi tehtiin 1964. 1960-luvulla aluetta rakennettiin vapaa-ajankäyttöön ja tehtiin mm. viheralueiden muutostöitä. Seinäjoen kaupunki aloitti kartanonpuiston kunnostamisen ja entistämisen 2000-luvun alussa.
Törnävän ruukinkartanon alue
"Mulla rupes Tammisalon aikoina menee olosuhteisiin nähden turhan lujaa. Olin jotenkin ajautunut tai oikeastaan päässyt Kaisun ja Steissin jengiin. Se tais olla Cleo, joka vei mut ekalla kerralla Steissille. Jengi oli Stadin pelätyin ja pyörittiin iltaisin ja öisin Kaisaniemen puistossa ja rautatieasemalla. ... Meitä oli kymmeniä, usein jopa satoja. Yhteistä meillä oli ongelmallinen lapsuus ja järjetön kapina kaikkia auktoriteettejä vastaan. Yhdellä oli mutsi ja faija eronnu. Toisella oli kummatki vanhemmat delannu. Jollain oli faija tappanut mutsin ja sitten itsensä. Aika moni kävi siellä koulukodistakin käsin, tottakai salaa." (s.33)
Lido kuului nuorena Kaisaniemen ja Rautatieaseman jengiin.
Savolainen, Heikki
Juhani Ahon tie 8
Bergholm, Katri
Tullihallituksen talo
Ravintola Maxill
Michelspiltomin seisake on ainoa alunperin yksityisen, kapearaiteisen Loviisa-Vesijärvi (Lahti) -radan entinen rautatieasema-alue, jonka rakennuskanta pihapiireineen säilynyt rakentamisvaiheen aikaisessa asussa. Yksityisin varoin rakennetun radan rautatierakennusten tyyppipiirustukset noudattavat Valtionrautateiden rakennusten perusmallia, mutta poikkeavat niistä mittasuhteiltaan. Punamullattu seisakerakennus käsittää kolme perättäistä huonetta, odotussalin, keittiön ja huoneen. Michelspiltomissa on asemarakennuksen lisäksi myös talousrakennus ja kellari. Michelspiltomin seisake kuuluu valtakunnallisesti merkittävien asema-alueiden suojelusta solmitun sopimuksen piiriin.
Vuonna 1898 perustetun Loviisa - Vesijärven rautatieyhtiön rakennuttama rata avattiin liikenteelle 1900. Hämeen vesistöjen tavaraliikenteen yhteyksiä merisatamiin oli suunniteltu jo 1870-luvulla. Satamapaikaksi kaavailtiin joko Porvoota tai Loviisaa tai jopa molempia. Kaikkiaan 17 eriasteisesta asemasta 14 toteutettiin tyyppipiirustusten mukaan. Yhdysliikenne Valtionrautateiden kanssa alkoi 1904. Lahden saha osti huonosti kannattavan radan osake-enemmistön 1943. Rautatie myytiin Valtionrautateille 1950-luvun lopussa ja vuonna 1960 valmistui Loviisan ja Lahden välinen leveäraiteinen rautatie, jolloin myös rautatieyhtiö lakkautettiin lopullisesti.
Michelspiltomin rautatieseisake
"Kuljettaja otti repaleen vastaan, käänsi vartensa kojelaudan suuntaan, tarkisti lappusta kohottamalla sen molemmin käsin silmiensä tasalle kuin olisi epäillyt kappaletta vääräksi rahaksi, palautti katseensa jälleen henkilömme suuntaan ja sanoi sitten kostealla äänellä "Kaisaniemi" ---" (s. 20)
bell towers
klockstaplar
kellotapulit
Kaartinen, Aija
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Ossauskoski)
Discépolo, Enrique Santos
Maitokeskus
This graph includes data about the history of buildings in Suomenlinna maritime fortress located off the coast of Helsinki. The RDF data has been extracted from the History of buildings map found in the Suomenlinna website
Suomenlinna buildings
Luotsikatu 14
Langinkoski on ainutlaatuinen keisarihallitsijaan liittyvä rakennusmuistomerkki ja Keisarillisen palatsin ohella ainoa keisariperheelle pystytetty rakennus Suomessa. Venäjän keisarin Aleksanteri III:n toivomuksesta 1800-luvun lopussa rakennettu kalastusmaja sijaitsee Kymijoen suuhaarassa olevalla saarella. Kansallisromanttiseen henkeen rakennetun hirsihuvilan suunnittelusta vastasivat yleisten rakennusten ylihallituksessa arkkitehdit Magnus Schjerfbeck ja Sebastian Gripenberg, kiinteän sisustuksen ja kalusteiden muotoilusta Jac. Ahrenberg. Irtaimisto ja tekstiilit on hankittu osana kokonaissuunnitelmaa. Valamon munkkien rakentama avoseinäinen tsasouna on kunnostettu tsaariperheen käyttöön. Keisarillisen kalastusmajan lisäksi saarilla on yhtenäisen suunnitelman mukaan toteutettu hirsinen kalastajien asuinrakennus sekä kalan säilytyksen edellyttämät tarverakennukset. Langinkoski on osa Kymijoen laakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Siian ja lohen kalastus Kymijoen suuhaaran saarilla oli 1700-luvun lopulta lähtien ollut Valamon munkkiveljeskunnan yksinoikeutena. Suomen valtio lunasti lohikalastamot luostarilta 1847 ja kosken partaalle valmistui 1889 Aleksanteri III:lle suunniteltu kalastusmaja. Aleksanteri III ja keisarinna Maria Feodorovna lapsineen viettivät kesää säännöllisesti Langinkoskella aina vuoteen 1894 saakka. Itsenäisyyden ensi vuosina Langinkoski oli valtioneuvoston jäsenten kesänviettopaikkana ja vuodesta 1934 Langinkoski-seuran ylläpitämänä museona ja nähtävyytenä.
Langinkosken keisarillinen kalastusmaja
Mihin tuli Helsingin ensimmäiset liikennevalot? Helsingin ja Suomen ensimmäiset liikennevalot sijoitettiin Aleksanterinkadun ja Mikonkadun risteykseen. Ne otettiin käyttöön 5. lokakuuta aamulla klo 6.00 vuonna 1951. Tuolloisissa "liikenteenohjausvaloissa" ei ollut lainkaan jalankulkijoille tarkoitettuja opastimia vaan jalankulkijoiden oli tarkkailtava liikennettä ja vältettävä menemästä ajoneuvojen tielle. http://www.hel2.fi/liikenteenohjaus/arkisto/1valot.asp
Mäyrätie
Nobel-kirjailija F. E. Sillanpään Hämeenkyrössä sijaitsevilla kodeilla on olennaista merkitystä Sillanpään elämänvaiheiden (nuoruus, kirjailijaksi ryhtyminen) ja elämäntyön (kirjallinen tuotanto) arvioinnissa ja tulkinnassa. Sillanpää on maaseutukuvauksissaan kertonut vaikuttavasti kotiseutunsa Hämeenkyrön maisemista ja paikallisten ihmisten elämästä. Sillanpään syntymä- ja lapsuudenkoti Myllykolu, nuoruudenkoti Töllinmäki sekä kirjailijan perheelleen rakennuttama huvila Saavutus ovat edustavia esimerkkejä aikakaudelleen tyypillisestä rakennuskannasta kirjailijan kuvaamassa kulttuurimaisemassa. Myllykolun torppa sijaitsee Kierikkalan kylässä, joka on Hämeenkyrön kansallismaiseman kulttuurista ja maisemallista ydintä. Sillanpään esikoisteokseen liittyvät maisemat avautuvat laajoina yli peltoaukeiden Kallioistenselälle yleisnäkymää hallitsevalta Sikomäeltä. Vaatimaton hirsipintainen rakennus on salvottu pitkänurkkaiseksi ja siinä on pieni kuisti. Pihapiirissä on myös pieni aitta ja paikalle siirretty saunarakennus. Myllykolun hirsilato on osa maastoon sulautuvan kesäteatterin rakenteita. Kunnan omistuksessa oleva Myllykolu on ollut museona vuodesta 1962. Töllinmäki, Sillanpään nuoruudenkoti Hämeenkyrön Heinijärvellä on vaatimaton 1800-luvun lopulla rakennettu tupa, johon on 1900-luvulla rakennettu peräkamari ja porstua. Myöhemmin 1970-luvulla tupa entistettiin ja katettiin uudelleen päreillä. Tupa on lautavuorattu pystyrimalaudoituksella ja jätetty maalaamattomaksi. Myös Töllinmäki toimii museona, joka on parhaiten säilyneitä kirjailijakotejamme. Saavutus, ajalleen tyypillinen mansardikattoinen huvila on rakennettu 1920-luvun alussa Kierikkalan kylään, Kirkkojärven rantaan. Nykyisin saavutus on Sillanpään vanhimman tyttären perikunnan omistuksessa.
Myllykolun mäkitupa rakentui F.E. Sillanpään isän 1887 siirtämästä aitasta, johon lisättiin myöhemmin pirtti. Sillanpään vanhemmat ostivat konkurssin jälkeen 1905 Töllinmäen vaatimattoman tuvan ränsistyneenä ja kunnostivat siitä kodin. Sillanpää rakennutti perheineen Saavutuksen 1920-luvun alussa Tampereen kaupunginarkkitehti Bertel Strömmerin piirustusten mukaan, mutta käänsi sen sijoitusta paikalla saadakseen mieleisensä näköalan. Huvilan piti toimia perheen kotina, mutta vakituisesti Sillanpäät asuivat siinä vain neljä vuotta. Kirjailijan huonon taloudellisen tilanteen vuoksi perhe muutti Porvooseen kustannusyhtiön tarjoaman vakituisen työn perässä. Myöhemmin WSOY:n omistamaa huvilaa käytettiin kesähuvilana ja joulunvietoissa.
F.E. Sillanpään kodit (Myllykolu)
Marie Lüsch: Barndomsintryck från 1880-90-talet
Helsinki on kaunis, eikä yhtään surullinen. Iloisesti keikkuu mastot purjeveneiden. Itämeren helmi auringossa poreilee, ja minä pidän sinusta kii.
Tilkka, sotilassairaala
Salme Setälä asui Kaivopuistossa elokuusta 1939.
Museosilta (Markkulan silta)
Jollas
Kuka oli Helsingin ensimmäinen kaupunginjohtaja? 1930-luvun taitteessa uudistettiin kaupunkihallintoa ja perustettiin muun muassa kaupunginhallitus. Helsingin ensimmäiseksi kaupunginjohtajaksi valittiin tuolloin Antti Tulenheimo. Tulenheimo vaikutti aikoinaan myös Helsingin yliopiston rehtorina ja kanslerina.
Valkeakosken tehtaat ja niihin liittyvät laajat asuinalueet sekä useat yhteiskunnalliset rakennukset kuvastavat esimerkillisellä tavalla taajaman rakentumista teollisuuden ja vesistön yhteyteen. Kerroksellinen, 1900-luvun alkupuolelta aina 1960-luvulle rakentunut kokonaisuus kertoo monipuolisesti teollisuus- ja asuinrakentamisen kehittymisestä. Edelleen toiminnassa oleva suurteollisuus muodostaa näkyvän elementin metsä- ja vesistömaisemassa. Valkeakosken puunjalostusteollisuuden tehdaspaikat ovat Myllysaaressa ja Tervasaaressa. Myllysaari liittyy historialliseen kanavamiljööseen, missä punatiiliset tuotantorakennukset ja entinen kanavakasöörin talo vanhan kanavauoman tuntumassa muodostavat merkittävän kokonaisuuden yhdessä 1950-luvulla valmistuneiden uuden sulkukanavan, voimalaitoksen ja kaupungintalon kanssa. Tervasaaren tehdasalueen arkkitehtonisesti huomattavimmat osat ovat 1930-luvulla rakennetut punatiilinen paperitehdas ja konttori. Säteri Oy:n keinokuitutehtaan pääosin vuoteen 1945 mennessä valmistunut ja jo 1950-luvulla laajennettu tehdas kohoaa Mallasveden rannalla. Punatiilisen tehdasalueen reunalla on konttorirakennus, jonka pääjulkisivun lasiseinämä antaa valoa aulaan. Säterin tehtaan rakennukset, samoin kuin tehtaan asuinalueet, ovat arkkitehtien Martta Martikainen-Ypyä ja Ragnar Ypyä suunnittelemat. Valkeakosken teollisuuslaitoksiin liittyy korkeatasoisia teollisuuden ja Valkeakosken kauppalan asuntoalueita. Tehdasyhtiöiden asuntoalueet sijaitsevat pääosin Valkeakosken pohjoisrannalla. Etelärannalla ovat pääosin entisen kauppalan alueelle rakennetut asuinalueet Haka-alue, Kauppilanmäki ja Yrjölä. Omaleimainen Haka-alue, joka on Valkeakosken vanhin pientaloalue, koostuu 1930- ja 1940-luvulla rakennetuista taloista jyrkkälappeisine satulakattoineen. Aivan Vanajaveden rannassa olevan Kauppilanmäen vanhinta rakennuskantaa ovat Lempääläntielle ja Niementielle 1935-1939 rakennetut arkkitehti W.G. Palmqvistin ja rakennusmestari Esko Aron suunnittelemat viisi rakennusta virkailijoille. Tonteista osa on rintamamiestontteja. Kauppilanmäen eteläpuolelle 1948 kaavoitettu Yrjölä on säilynyt yhtenäinen tyyppitaloalue 1940-1950-luvulta. Alue koostuu kahdenperheen taloista, jotka ovat talousrakennuksineen säilyneet rakentamisaikaisessa asussa. Tallinmäki on Yhtyneiden Paperitehtaiden vanhin omakotitaloalue Valkeakoskella. Tallinmäen itäosassa Ulvajankadulla sijaitsevat Säteri Oy:n työsuhdeasuinnoiksi suunnitellut ns. "Alppitalot" ja kaksi mestarien rivitaloa. Kirjasniemi on Säteri Oy:n toimihenkilöiden asuntoalue, jossa tehtaan johtajiston ja insinöörien yksikerroksiset, aumakattoiset asuinrakennukset ovat tehtaan läheisyydessä Mallasveteen pistävän niemen kärjessä. Naisvirkailijoiden asuntola, kaksikerroksinen Kirjaslinna, on sijoitettu kauemmas rannasta maaston korkeimmalle kohdalle. Kirjasniemen kanssa samanaikaisesti 1946 kaavoitetussa Ulvajanniemessä on Säteri Oy:n työväelleen rakennuttamia kolmea eri talotyyppiä edustavia yhdenperheen taloja sekä kolme asuinkerrostaloa. Ulvajanniemen kolme pientalotyyppiä ovat Ragnar Ypyän ja kerrostalot arkkitehtitoimisto Ypyä-Martikainen-Malmion käsialaa. Roukonperä on Yhtyneiden Paperitehtaiden 1950-luvulla Roukonsuon taakse, tehtaiden ja aiempien asuntoalueiden pohjoispuolelle, kaavoittama asuntoalue. Roukonperässä rakentaminen on toteutettu yhtenäisesti Esko Aron suunnittelemalla talotyypillä, samoin kuin 1960-luvulla rakennetulla viereisellä Mäntylän asuntoalueella. Valkeakosken seurakunnan 1969 valmistuneella jyrkkäkattoisella kirkolla ja sen korkeankapealla kellotornilla on kaunis sijainti Mallasveden ja Vanajaveden välisen vesiuoman tuntumassa. Kirkon viereisessä koulurakennusryhmässä on mm. 1937 ja 1967 välillä rakennettu Apian koulu sekä nykyisin aikuiskoulutuskeskuksen käytössä koulurakennus. Valkeakosken vesimaisemaan kuuluvat lisäksi sulkukanavan koillispuolella olevat Apian avokanava riippusiltoineen ja Kirjaslammen uimalaitos.
Valkeakosken puunjalostusteollisuus alkoi Myllysaarella 1873, kun vanhalle Mallasveden ja Vanajaveden välisten koskien muodostamalle myllypaikalle perustettiin puuhiomo ja paperitehdas. Paikka tarjosi koskivoiman lisäksi kulkuyhteyksiä, sillä Valkeakosken kanava ja Apian avokanava oli rakennettu 1866-1869 yhdistämään Vanajaveden ja Längelmäveden seudut. Vanha paperitehdas rakennettiin monessa eri vaiheessa; vanhin osa valmistui 1880-luvulla. Koskimaisemalle tunnusomainen torni rakennettiin 1901-1905 uudelleenrakennusvaiheessa. Korjauspaja valmistui 1902 ja 1906 ja Sorrin hiomo 1907. Teollinen toiminta päättyi Myllysaaressa 1960-luvun loppuvuosina. Yhtiön 1940 perustama Jylhävaaran konepaja ja pulttitehdas siirrettiin tuolloin Myllysaaresta uusiin tiloihin. Selluloosan valmistus käynnistyi Valkeakosken tehtailla vuosien 1880 ja 1881 taitteessa Tervasaaressa, missä 1886 siirryttiin sulfaattikeittomenetelmään ensimmäisenä Suomessa. Sulfiittitehdas käynnistyi 1908. Tuotanto keskittyi vähitellen juuri Tervasaareen. Tervasaaren tehdasta on laajennettu ja uudistettu voimakkaasti viime vuosiin asti ja vanhemmat 1900-luvun alun rakennusvaiheet ovat säilyneet vain osittain. Paperitehdas ja konttori on rakennettiin 1936-1938 arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnitelmien mukaan. Välirauhansopimuksen 1940 jälkeen Valkeakoskelle perustettu Säteri Oy korvasi Jääskessä sijainneen, tekstiiliteollisuudelle keinokuituja valmistaneen Kuitu Oy:n jäämistä rajan taakse. Yhtyneet Paperitehtaat Oy merkitsi osakepääomasta 15% ja siitä tuli yhtiön suurin yksityinen osakkeenomistaja. Yhtiö myös lahjoitti keinokuitutehtaalle 32 hehtaarin maa-alan Mallasveden rannalta. Rakennustyöt aloitettiin 1941 ja valkaistusta selluloosasta valmistetun keinokuidun tuotanto alkoi 1943. Yhtiöt rakennuttivat runsaasti asuntoja työväelleen. Ne myös avustivat työntekijöitään myöntämällä rakennuslainoja sekä tukemalla omia tyyppitalojen rakennushankkeita. Asuntoalueiden kaavoittaminen toteutettiin yhtenäisesti 1930-luvulta alkaen. Yhtyneiden Paperitehtaiden asemakaava-arkkitehti Heimo Kautonen laati kaavoja aina 1960-luvun alkuun saakka. Uusi sulkukanava rakennettiin 1950-1955 vanhan kaksisulkuisen kanavan eteläpuolelle. Kanavan yhteyteen valmistui voimalaitos 1952. Valkeakosken kaupungintalo nousi koskirannalle 1956 (R.V. Luukkonen). Vanha kanava täytettiin lähes koko pituudeltaan 1957-1960 Tervasaaren tehtaan laajennusalueeksi. Apian avokanava kunnostettiin 1938 ja 1957 sitä levennettiin vielä kahdeksalla metrillä. Apian kanavan miljööseen liittyvät riippusillat valmistuivat 1963. Kirjaslammen uimalan rakennuttivat Yhtyneet Paperitehtaat ja Säteri yhdessä. Uimalan hyppytorni ja uima-allasta rajaavat betonirakenteet valmistuivat 1946 ja pukuhuoneita ja virvokekioskin sisältävä avokatsomo 1949. Kokonaisuuteen olennaisesti kuulunut hyppytorni on myöhemmin tuhoutunut.
Valkeakosken tehtaat ja yhdyskunta
Mäkelä, Aleksi
Museosilta (Nybro)
Naurissalmen silta
Tuominen, Yrjö
Lönnberg, Ghedi
Söörnäsin kuvateatteri , elokuvateatteri
Isokaari 11
Kaivopuisto ja Ullanlinna ovat näyttämönä keväiselle ilolle.
"Eräänä kesänä saavuin kunnianhimoisesti kahville Hietsusta rantavaatteissa 'yhdelle' polkupyörällä. Yllättäen alkuillan visiitti venyi taas pikkutunneille, mutta neuvokkaat baarimikot ottivat sykkelin narikkaan talteen, jottei se häipyisi yöllä Kampin kriminaalien mukaan. Unohdin aktiivisesti pyörän olemassaolon. Lisäksi kapakan soppi oli tuhannesti turvallisempi kuin yksikään pyöräteline tai -kellari. Kunnes eräänä iltana baarimestari Eki Eskobar ilmoitti: 'Sulle ei muuten myydä mitään, ennen kuin tsirppi roudaat ton fillaris vittuun täältä.' Kannoin kylmän viileästi pyörän takaisin kadulle. Ja tilasin tuopin." (s. 201)
Harjukadun, Onnelantien ja Kymintien pientaloalueet sekä Karjalankadun pienkerrostalot (Harjukatu)
Hietalahti
Munkkiniemen puistotie
Virpi osti lasillisen kuohuviiniä lämpiön baaritiskiltä ja käveli seinänkokoiseen ikkunaan. Töölönlahti oli niin lähellä, että se tuntui miltei lainehtivan syliin. Oikeastaan hän piti enemmän Bulevardin vanhasta ja epäkäytännöllisestä oopperatalosta, koska siihen liittyi niin paljon lapsuudenmuistoja, tuoksuja ja tunnelmia ja ikiaikaista teatteripölyä, mutta uuden talon sijainti oli jokseenkin täydellinen. Töölönlahden valot kimaltelivat mustilla laineilla ja houkuttelivat lenkkeilijöitä rantapolulle jopa sateisena marraskuun iltana.
Kirjan kolmiodraaman henkilöt viettävät Carmen-oopperaillan.
Varkauden Kauppakatu on mittakaavaltaan sekä kaupunki- ja katukuvaltaan yhtenäinen, pääosin 1940-50-luvun liike- ja asuinrakennusten reunustama katumiljöö kaupungin keskustassa. Se on edustava esimerkki aktiivisen kaupunginarkkitehdin suunnittelun vaikutuksesta kaupunkikuvaan. Sotien jälkeen Varkauden toiseksi keskukseksi Päiviönsaaren ohella kehittyi Taulumäen kaupunginosa ja sen pääkatu Kauppakatu. Sen katutilassa on yhtenäinen rakennusten mittakaava ja sijoittelu sekä erityisesti eteläpäässä myös arkkitehtuuri. Pääosa kolmikerroksisten rakennusten suunnittelijoista on tunnustettuja arkkitehteja, monet talot ovat kaupunginarkkitehti Kalevi Väyrysen töitä. Kauppakadun päässä näkyy Väyrysen suunnittelema korkea vesitorni, jossa on myös asuntoja. Väyrysen 1940-50-luvulla kaupunginarkkitehtina muovaamaa Varkauden kaupunkikuvaa arvostetaan esteettisesti ja teknisesti kestävänä.
Maantie Kuopiosta Mikkeliin tarjosi luonnollisen kasvusuunnan uudelle asutukselle ja kaupalle, kun Varkauden kauppalan keskustan painopiste Päiviönsaaresta alkoi toisen maailmansodan jälkeen siirtyä Taulumäen suuntaan. Kauppakatu esiintyy alueen yleiskaavan laatineen arkkitehti Olli Kivisen suunnitelmassa. Arkkitehti Kalevi Väyrynen toimi kaupunginarkkitehtina Varkaudessa 10 vuotta 1948–1958. Tänä aikana hän suunnitteli ja toteutti kauppalaan lukuisia julkisia ja muita rakennuksia mm. ortodoksisen kirkon, kaupungintalon, vesitornin, Kisapuiston urheilukentän katsomon, Lehtoniemen ja Könönpellon koulut, talouskoulun, Längmaninkadun (nyk. Evantori) kolme taloa, Ahlstöminkatu 10 ja 12, Antinpuisto 8 ja Wahlinkatu 2, Luttilan siunauskappelin, Huvipirtti-työväentalon ja Kuoppakankaan asemakaavan. Kaupungin yleiskuvaan Väyrysen vaikutus oli oleellinen. Väyrynen on suunnitellut Kauppakadun liike- ja asuintalot 13, 15, 16, 21 ja 29. Muita suunnittelijoita ovat mm. Arthur Elg (19), Väinö Aalto (23), Seppo Hytönen (24, 42-22), A. Ahlströmin talotehtaan piirustustoimisto (25), Helvi Tissari (30) ja Antero Pernaja (33).
Varkauden Kauppakatu
Olofsborg
Kaunislehdon talomuseo on hyvä esimerkki Kainuun erätalouteen ja kaskiviljelyyn perustuneesta omavaraistaloudesta harvaan asutulla metsäseudulla. Vaara-asutusta edustavan Kaunislehdon yksinäistalon pihapiiri rakennuksineen on 1800- ja 1900-luvun taitteesta. Etelään viettävälle vaaran rinteelle rakennetun keskikoisen tilan pihapiirissä on kaikkiaan 18 rakennusta, joista osa alkuperäisellä paikallaan, osa siirrettyjä. Pihapiirin vanhin rakennus on ruoka-aitta vuodelta 1774. Päärakennus on vanha torppa, joka on toiminut myös kämppänä ja kouluna. Sen pirttiosa on 1920-luvulta, porstua, keittiö ja kamarit 1890-luvulta. Rahdinajajien talli on vuodelta 1825. Alueella on sauna, paja täydellisine pajakalustoineen, Hyrynsalmen viimeistä savupirttimallia edustava kruununtorpparin pirtti, piimäaitta, vaateaitta, jyväaitta, riihi, riihilato, masiinahuone, lammasnavetta, navettakota, navetta ja lato, käymälä, kongitalli, rahdinajajien talli, kamarirakennus ja heinälato. Museoalueella on nähtävissä myös rautahytti ja tervahauta.
Kaunislehdon talon paikka on kaskettu useita kertoja. Maisema ja paikalle rakennettu torppa sai nimensä 1800-luvun alussa poltetun viimeisen kasken pohjalle kasvaneesta kauniista lehtometsästä. Hyrynsalmen kunnan omistaman Kaunislehdon talomuseon kokoaminen ja restaurointi aloitettiin 1967. Museo avautui samana vuonna.
Kaunislehdon talomuseo
Viehättävä kuvateos esittelee entiasaikain Kalliota puutaloineen.
Nostalgisia tuokiokuvia vanhasta puutalojen Kalliosta, joka katosi suurelta osin vasta 1950- ja 1960-lukujen aikana. Viimeinen yhtenäinen puutalokortteli Kalliosta purettiin aivan 1970-luvun lopussa. Kirjan kuvat ovat pääosin Helsingin kaupunginmuseon kuva-arkistosta. Kuvateoksen on koonnut Jari Auvinen apunaan Kallion Kulttuuriverkosto ry (www.kustantajalaaksonen.fi)
Urajärven kartano edustaa syrjäiseen paikkaan, pienimuotoiseen, topografialtaan vaihtelevaan viljelymaisemaan syntynyttä pientä itähämäläistä kartanoa, jonka rakennuskanta on muotoutunut 1700-luvun lopun ja 1900-luvun alun välisenä aikana. Kartanoon liittyy lisäksi poikkeuksellista puisto- ja puutarharakentamista, kulttuuri- ja henkilöhistoriaa sekä pitkäaikaista museotoimintaa. Veden äärellä sijaitsevan, puiston ympäröimän päärakennuksen klassistinen ulkoasu ja korotus ovat peräisin 1840-luvulta. Kartanoon perustettu museo kuvastaa romantiikan värittämää kulttuuri-ilmapiiriä itähämäläisessä säätyläiskodissa. Kartanopihan mansardikattoinen toinen asuinrakennus on rakennettu kahdessa osassa 1780-luvulla: pohjoispäädyn tupa on vanhempi ja toinen tupa, sali sekä eteinen ja eteiskamari on lisätty laajennusvaiheessa. Kartanopiha, jonka kolmatta sivua rajaa pitkä aittarivi, avautuu poikkeuksellisesti kohti järveä eikä tulotielle. Päärakennuksen etupiha on muotoiltu geometriseksi puutarhaksi. Kartanon talousrakennukset, navetta, meijeri, vaunu- ja liiterivaja sekä väentupa muodostavat yhtenäisen rivin niemen itäreunaan. Kartanon omistajan Hugo von Heidemanin suunnittelema vapaamuotoinen maisemapuisto polveilee polkuineen järven rannalla ja puistometsässä, jonne on järjestetty maisemankatselupaikkoja ja pystytetty historiallis-romanttisia rakennelmia. Puistometsässä on myös antiikin temppeliä jäljittelevä, Harry Röneholmin suunnittelema von Heidemanien sukuhauta ja järveltä nousevan maisemaperspektiivin huipentumana kohoaa 1913 rakennettu puolipyöreä Valhalla-pylväikkö. Kartano sijaitsee II Salpausselän tuntumassa olevan viljelylaakson pohjoisreunalla, Urajärven rannalla. Kartanon eteläreunalla oleva vanha tielinjaus seuraa Toisen Salpausselän harjumuodostelmaa.
Kartanon eteläpuolella, vanhan maantien varrella olevassa Urajärven kylässä oli 1560-luvulla 19 taloa. Vanhin Urajärven kartanoa koskeva asiakirja on vuodelta 1613, jolloin alue läänitettiin Claes Paikullille. Kartano muodostui 1653 luutnantti Berent Möllerin ottaessa viljelykseen viisi lahjoituksina saamaansa autiotilaa. Päärakennus rakennettiin 1806 yksikerroksiseksi ja mansardikattoiseksi, empiretyylinen kaksikerroksinen ulkoasu on peräisin 1840-luvulta. Urajärven kartano oli Heideman-suvun omistuksessa 1670-luvulta lähtien aina Suomen itsenäistymiseen saakka, jonka jälkeen kartano siirtyi testamentin mukaisesti Suomen muinaismuistoyhdistykselle. Urajärven kartano avattiin museona yleisölle 1928. Talousrakennukset kunnostettiin 1930-1950-luvuilla täyshoitola- ja matkailukäyttöön. 1830-luvun kivinavettaan sisustettiin 1950-luvulla Helsingin yliopiston varastokirjasto arkkitehti Olof Hanssonin suunnitelmien mukaan. 1960-luvulla rakennettiin Hanssonin suunnitelmien mukaan yliopiston tutkijoille kirjasto-, tutkija- ja asuintiloja aiemman tilanhoitajan asunnon paikalle. 1986 kartanomuseo puistoineen siirtyi Museoviraston omistukseen.
Urajärven kartano
Ojanen, Eero
Klemola, Pertti
Oli kerran pikkuinen kylä, oli kylä rattoisa niin. Sen nimi lie Pakilan kylä, niin minulle kerrottiin...
Kaarina Helakisan artikkeli "Helsingin viimeisistä idylleistä", Helakisa asui Pakilassa vuodesta 1975. Laulu "Muuan kylä".
Itä-Pasila
"Elina avasi ikkunan, kurkotti ympärilleen. - Kuudes kerros, hän laski. - Ja mikä näköala. - Onhan se melkoinen. - Melkoinen? Koko kaupungin sydän tämä on, Helsingin sydän. Ja Suomen sydän. Tuomiokirkko, säätytalo ja valtioneuvosto näkyvät. Mäen takana puoliksi piilossa presidentin linna. Suurtori ja yliopisto, jotka eivät tosin näy, mutta jotka ovat kuitenkin lähellä. Valtionarkisto, jonka lisärakennus on kuin kreikkalainen temppeli." (s. 51)
Elina ihastelee näkymää Auliksen perityn porvarisasunnon ikkunasta.
Minkä nimisen kilpailuehdotuksen pohjalta Kulosaaren silta rakennettiin 1950-luvulla? Siltakilpailun voittaja oli diplomi-insinööri Bruuno Kivisalon ehdotuksellaan "Olympia". Kilpailu julistettiin helmikuussa 1949, aikaa annettiin puoli vuotta. Liikenne sillalla aloitettiin aluksi yksisuuntaisena joulukuussa 1957. Lähde: http://www.laurakolbe.net/sivut2004/Kulosaari.htm
Arttu Jaalan kaksio sijaitsee Temppelikadulla.
Mariankatu 7
'Hän pyysi keskusta hälyttämään partiot Sankin perään ja ilmoittamaan komisario Hirvelälle. Tilanne Iso Robertinkadulla jatkui.' (s. 143)
Ganstereiden keskinäiset epäselvyydet kulminoituvat episodiin, johon myös poliisi Mutanen työnsä puolesta ajautuu.
Merikarviajoen Lankosken pohjoispuolella olevan Lankosken kylän rakennuskanta viestii 1800-luvun puolivälissä alkaneen teollistumisen ja puutavarakaupan tuomasta vauraudesta. Kylä muodostuu Isotalon, Erkintalon ja Heikintalon tiivistä, arkkitehtuuriltaan edustavasta kokonaisuudesta. Päärakennukset on rakennettu 1800-luvun puolivälin jälkeen. Talojen ympärillä on Merikarvialle tyypilliset hyvin leveät ja korkeat kiviaidat. Lankosken vesivoima on mahdollistanut kylälle vaurautta tuoneen teollisuustoiminnan. Antti Ahlström aloitti myöhemmin laajaksi kasvaneen teollisuustoiminnan Lankoskelta. Ahlströmiin liittyvä Isotalo on suojeltu rakennussuojelulailla. Uusi maantie siltoineen on jättänyt vanhan tien kylätieksi, jonka varrella on vanha kaksiaukkoinen kivestä holvattu silta. Sillan kupeessa on Lankosken vanha kivirakenteinen mylly.
Lankosken ensimmäiset asukastiedot ovat 1600- ja 1700-luvun vaihteesta. Koskessa oli jo 1700-luvun puolivälissä saha ja mylly. Myllyn takana oli Satakunnan ensimmäinen teollisuuslaitos, 1840-luvulla rakennettu pieni paperitehdas. Teollisuusmies Antti Ahlströmin teollinen ura alkoi Lankoskelta. Avioliiton myötä Antti Ahlström tuli 1850 isännäksi Merikarvian Lankosken kylän Isotaloon. Talossa oli maanviljelyn lisäksi Lankoskessa saha, jauhomylly, saviastiatehdas ja pieni paperitehdas. Kaksiaukkoisen kivisillan rakensi Maurits Tuorila 1887. Uusi silta valmistui 1960, jonka jälkeen vanha jäi pois käytöstä ja museosillaksi.
Lankosken kylä
Tapio ja Ilmari Tapiovaara opiskelivat Ateneumissa, silloisessa Taideteollisuuskeskuskoulussa 1930-luvulla.
Pohjan ruukkiympäristöt (Antskogin ruukinalue)
Länsisatama
Nyberg, Fabian
Vaalan rautatieasema
Pulsan rautatieasema-alue (pumppuhuone)
Koskelantie 17
Poroerotuspaikat ja -aidatI (Vuomaselkä)
Jörgen Petersenin Twist-orkesteri
Cortina Jets
Ratakatu 9
Näkymiä Liekkihotellilta ja keskustelua + Alkoholisteja kuollut syyspakkasissa
Vuosien 1967-68 syyspakkasissa menehtyi joukoittain asunnottomia alkoholisteja. He saivat yömajakseen Helsingin Ruoholahdessa sijainneen Lepakon.
Lapinlahden sairaala
Paljon myöhemmin mulle selvisi, että me asuttiin silloin Toukolassa, paikka oli vielä täynnä kallioita, varastoja ja seitsemän sortin nyrkkipajoja, siellä ei asunut meidän lisäksi juuri muita ihmisiä, yövartijoita lukuun ottamatta. Tornitalo-Auschwitz ja uudelleenristiminen Itä-Pasilaski oli vasta hailea kajastus horisontissa.
Kaisa Virtanen, Eeva Mäkimaan äiti on hoidettavana Eiran sairaalassa.
Mustikkamaan juhannusjuhla ja Hurriganes
Keitä esiintyjiä oli Mustikkamaan juhannusfestareilla 1975? Minä vuosina Ganes esiintyi, ja minä vuosina pippalot yleensäkin pidettiin? Verkkolähteen mukaan Hurriganes esiintyi vuonna 1975 ja myöhemminkin Mustikkamaan juhannusjuhlissa. Juhlia on vietetty Mustikkamaalla ainakin 1970-luvulta 1990-luvulle. http://www.hurriganes.se/turneguiden/index.html
Lutherinkatu
Satu ja Totuus
"Hakaniemi oli solkenaan kylmästä sinistä sakkia, taivas oli vetäytynyt pilveen ja pohjoisesta kävi vappuinen tuuli. Mentiin rohkeasti sekaan ja Aili sai heti kärkeen housutytölle tarkoitetusta markkinapallosta otsaansa." (s. 71)
Kaivopuiston huvilat
Ala-Temmeksen jokivarsiasutuksen poikkeuksellisen komea ja vauras rakennuskanta ilmentää 1800-luvun vaurasta pohjoispohjalaista talonpoikaisarkkitehtuuria. Temmesjoen rannoilla ovat kylän kantatalojen umpipihaiset rakennusryhmät, joista arkkitehtuuriltaan merkittävimmät ovat Pääkkö, Marttila, Teppo, Ala-Elsilä, Yli-Elsilä, Punttala, Ollila ja joen yläjuoksulla Pehkonen. Savikkoinen tasanko on tarjonnut hyvät edellytykset maanviljelylle. Tepon vanhan kantatilan pihapiiri noudattaa keskiajalla kehittynyttä rakennusten sijoittelutapaaa, joka lounaissuomalaisten kartanoiden ja virkatalojen esimerkin mukaan yleistyi vähitellen myös talonpoikaisissa pihoissa Pohjanmaalla. Rakennukset sijoitettiin umpipihaksi neliön muotoon. Pohjois-Pohjanmaalla rakennuksin rajattiin yleensä miespiha ja karjapiha jätettiin sen ulkopuolelle. Tepon umpipihassa on päärakennuksen lisäksi pitkä talli, vanha asuinrakennus, johon on liitetty leipä- ja viljapuoti sekä L-kirjaimen muotoinen navetta. Joukko vajoja ja aittoja sekä sauna sijoittuvat pihapiirin ulkopuolelle. Myös Pehkosen rakentamisessa heijastuu toisaalta pohjalainen traditio, toisaalta säätyläisasuntojen rakentamistapa. Jokivartta myötäilevältä maantieltä erkaneva Pehkosen tie ylittää joen ansassillan, ja joen länsirannalla Pehkosen tilan kaksikerroksinen väentupa muodostaa pihapiirin sulkevan muurimaisen rakenteen, jossa oleva läpikäytävä johtaa neliömäiseen pihaan. Rappaamaton ja yksityiskohdiltaan empiretyylinen päärakennus on muurattu tiilestä 1852. Salissa on koristemaalari Gustaf Holmqvistin rappauspinnalle liimavärillä tekemät harvinaislaatuiset maisemamaalaukset. Ala-Temmeksen kylän halki kulkeneesta vanhasta Savon maantiestä on säilynyt osuus Pehkosen talosta etelään, ulottuen Tyrnävän kunnan puolelle. Tie on oivallinen esimerkki siitä, miten tien linjaus on ollut kiinteä osa maisemaa ja asutusta. Ala-Temmeksen asutus liittyy laajaan aluekokonaisuuteen, joka tunnetaan Limingan niityt -nimellä ja jolle on tunnusomaista tasaisuus ja laaja näkyvyys. Limingan lakeus on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Temmesjoen varsi oli jo 1500-luvulla tiheään asuttua viljelyseutua. Tepon tilan maat kuuluivat 1500-luvulla Hyryn tilaan, josta muodostettiin 1600-luvulla neljä tilaa. Pehkosen tila perustettiin todennäköisesti 1500- ja 1600-luvun taitteessa. Vuonna 1846 jokivarren maisemaa ja asutusta kuvattiin näin: "Matkustavaista hämmästyttävät monet talonpoikaistalot, joita on miltei jatkuvasti milloin lähellä, milloin kauempana maantieltä. Talojen välissä virtaa joki, jonka yli on paikoitellen rakennettu kekseliäästi koristeltuja siltoja; ympäristössä on hyvin hoidettuja peltoja. Rakennuksia on paljon; vanhojen viereen pystytetään uusia. Monet täkäläistä taloista on rakennettu niin ylellisesti, että ne muistuttavat enemmänkin herraskartanoita kuin talonpoikaisasumuksia."
Ala-Temmeksen jokivarsitalot
Tuo etäinen pohjoinen kylä nimeltään Böle (Pasila), minä vuonna se liitettiin kaupunkiin? Pasila liitettiin Helsinkiin vuonna 1912. Wikipediassa tapahtuma selostetaan seuraavasti: Vähän Huopalahden kylässä olevan Böhlen maistraatintilan maille alkoi 1890-luvun lopulla syntyä asuntoja. Pasilan eli Fredriksbergin esikaupungiksi nimitetyn alueen asukkaat tekivät 1906 ensimmäisen aloitteen alueen liittämiseksi kaupunkiin. Vuonna 1908 Helsinki osti 67,86 hehtaarin alueen hallintaoikeuden itselleen. Kaupunkiin alue liitettiin 1. toukokuuta 1912.
Kustaanmiekan rantavarustus
Kunnostustyöt Kustaanmiekan rantavarustuksen lähtötilanteena oli arkkitehtonisesti ja historiallisilta kerroksiltaan selkeä varustus, joka oli yleiskunnoltaan huono eikä sen vedenpoistojärjestelmä kokonaisuutena enää toiminut. Muurin lakien turvepeite oli kulunut, mikä johti vesieristyksen turmeltumiseen ja veden pääsyyn muurin sydämeen. Korjaustyössä kivimuurin kunto saneli työn laajuuden. Muuria ja maakerroksia purettiin mahdollisimman vähän, muuria syvätäytettiin laastilla, joka oli sekoitettu hydraulisesta kalkista ja hautakalkista. Vesikouruja, vedenheittäjiä ja vedenpoistoaukkoja uusittiin ja korjattiin, maan kallistuksia kunnostettiin ja maapeitteitä turvetettiin. Korjaustyöhön käytettiin graniittia, laastia, tuohta, savea ja turvetta; samoja materiaaleja, mistä varustus on rakennettu. 1920-luvun korjauksen betoniset listakivet korjattiin betonilla. Vaikeissa vesieristyskohdissa käytettiin lyijypeltiä. Varsinaisen muurinkorjaustyön lisäksi kunnostustöihin sisältyi ranta-alueiden maisematöitä: puustoa karsimista ja maaston muotoilemista sekä kulutusta kestävien reittien perustamista. Sen lisäksi muutamia tykkejä palautettiin varustukseen vanhoille paikoilleen sekä rekonstruoitiin yksi 1700-luvun tykkilavetti. Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kustaanmiekan salmea äärimmäisenä etelässä suojaavan rantavarustuksen rakennustyöt käynnistyivät vuonna 1750 ja varustus oli pieniä viimeistelytöitä lukuunottamatta valmis jo vuonna 1753. Rantavarustus perustettiin suoraan kalliolle ja se seuraa taitteisena rantaviivaa aina keskuslinnoituksen eteläisimmästä kärjestä Kuninkaanportille asti. Kuninkaanporttia lähinnä oleva linnoitusluiska tukimuureineen rakennettiin vasta vuosien 1753-54 aikana Kuninkaanportin rakennustyön yhteydessä. Rantavarustuksessa on kaikkiaan 22 kasemattia, joista osa oli alkuaan selustaan päin täysin avoimia, osa taas varustettu lähipuolustusaukoin. Useimmissa kasemateissa oli tykkiaukot Kustaanmiekan salmen suuntaan. Kasemattoidun osan jatkeena pohjoisessa on kallioon louhittu ja holvattu yhdyskäytävä, joka yhdistää rantavarustuksen tenalji Kyhlenbeckin ja Kuninkaanportin väliseen yhdyskäytävään. Kasemattien päälle, ampumatasanteelle päästiin pohjoisosasta hiekkakiviporrasta myöten. Rantavarustuksen kolmessa kärkikulmassa oli alkuaan tiilestä muuratut, rapatut vartiotornit, joiden jalusta oli marmorista ja katto puuta. Varustuksen rintavarustuksen muodosti maavalli ja tykit ampuivat tämän yli. Etelässä rantavarustuksen kasemattoidun osan päätteenä oli ampumatasanteella varustettu puolustusmuuri, jonka päätteenä oli harmaakivinen rintavarustus. Ampumatasanteelle johti luiska muurin sisäpuolelta.Rantavarustuksen tämä osa oli periaatteessa itsenäinen varustus, tenalji Bethun. Vuonna 1801 rantavarustuksella suoritettiin korjaustöitä, joiden yhteydessä korjattiin ulko- ja sisämuureja ja maarakenteista rintavarustusta vahvistettiin kivellä. Ampumatasoa levennettiin puisen tason avulla. Näihin korjaussuunnitelmiin ei enää ole merkitty vartiotorneja, joten ne on purettu jo tätä ennen. Venäläisen kauden alussa rantavarustuksella tehtiin eri vaiheissa useampia muutostöitä. Vuonna 1830-luvulla kaikki kasematit muutettiin avokasemateiksi purkamalla harmaakiviset, kivääriaukoin varustetut sisäpihan puoleiset seinät. Osa merenpuoleisista tykkiaukoista muurattiin umpeen, toisia sen sijaan laajennettiin. Maanvaraisia rintavarustuksia vahvistettin kivisin tukimuurein. Lisäksi korjattiin huonokuntoisia merenpuoleisia muuriseinämiä. Krimin sodan jälkeen vuonna 1857 tenalji Bethunin puolustusmuuria vahvistettiin korottamalla sitä hakatusta graniitista rakennetulla rintavarustuksella, jossa oli ampuma-aukot kolmelle tykille. Tämän jälkeen Kustaanmiekan rantavarustuksella ei tehty enää merkittäviä muutostöitä. Puolustuksen painopiste siirtyi uudentyyppisten maapattereiden ja tykkiasemien rakentamiseen saaren muissa osissa. Osa tenalji Bethunin rakenteista yhdistettiin Kustaanmiekan patteriin IV, osa purettiin. Vuosina 1913-14 Kustaanmiekan salmea levennettiin ja syvennettiin räjäyttämällä ja nämä toimenpiteet aikaansaivat pahoja sortumia Kustaanmiekan rantavarustuksen muureissa. Venäläisten toimesta hyödyttömäksi katsottuja muureja ei enää yritettykään korjata ja näin korjaustyöt aloitettiin vasta suomalaisen kauden alussa Muinaistieteellisen toimikunnan johdolla. Vuosina 1929-1933 pahimmin vaurioituneet osat saatiin kunnostetuksi työllisyystöinä. Näiden korjausten pysyvyys ei kuitenkaan ollut kovin pitkäaikaista, rapautuminen säille alttiissa kylmissä varustuksissa on ollut nopeaa ja siellä täällä on tapahtunut sortumia jatkuvasti. Vuonna 1992 käynnistettiin Suomenlinnan hoitokunnan johdolla viimeisin korjausvaihe, joka jatkuu edelleen. (Helena Rosén 1995) Lähteet: KrA Ö 10a, 14-28a, 32-34 KrA G 17, 18b, 21, 22, 23, 28, 29, 36, 38, 45-48, 55-60, 64, 66, 68-70, 81 MV SL Rak.hist. Nieminen, Aulis: Kustaanmiekan rantavarustukset .1983 MV SL /SLHK Lind, Tuija -Nieminen Aulis: Suomenlinna.Kustaanmiekan rantavarustus. Korjaus- ja restaurointityön esiselvitys ja yleissuunnitelma .1992. MV SL VIK A 115-146, 157-163, 199, 200,231, 313,317,319, YP 49, 74, 106,308
Kustaanmiekan linnoitus on Suomenlinnan varhaisimpia varustuksia, toimihan se Helsingin tärkeimmän sisääntuloväylän puolustajana. Se on tarkasti jäsennelty, itsenäinen ulkolinnoitus, jossa on neljä perättäistä, toistensa yli ampuvaa epäsäännöllistä polygonilinjaa. Kustaanmiekan rantavarustus on puolustusjärjestelmän uloin linja. Kustaanmiekan rantavarustus on rakennettu kokonaisuudessaan vuosina 1750-53. Rantaviivaa seuraava kaksoistenalji on perustettu suoraan kallioille, josta ulkomuuri kohoaa kohtisuoraan. Harmaakivinen rantavarustus alkaa kontregardi Hoppesta ja päättyy Kuninkaanporttiin. Se on yhteydessä sisimpiin varustuksiin kallioon louhitulla käytävällä. Varustukseen kolmeen ulkokulmaan rakennettiin tiilestä rapatut vartiotornit, jotka hävisivät 1800-luvun vaihteessa. Rantavarustusta korjattiin ja ajanmukaistettiin osana puolustusta vielä venäläisenä aikanakin. Rihlattujen tykkien kantomatkan kasvaessa 1800-luvun jälkipuoliskolla puolustuslinjaa jatkettiin Kustaanmiekan eteläsivulle hiekkavallien suojaamina tykkipattereina. Venäläisten räjäytystyöt Kustaanmiekan salmen leventämiseksi 1910-luvulla murensivat varustuksen muurirakenteita. Suomen itsenäisyysajan alkuvuosina todettiin noin kolmasosan rantavarustuksesta sortuneen. Kustaanmiekan rantavarustus luokiteltiin kansallishistorialliseksi monumentiksi vuonna 1919. Varustuksen ulko- ja sisämuurien korjaukset tehtiin työllisyystöinä 1930-luvun vaihteessa. Varustukselle suunniteltiin sen jälkeen eri aikoina hyötykäyttöä esityspaikkana. 1980-luvun puolivälissä suurin osa alueesta suljettiin yleisöltä sortumavaaran vuoksi. kontregardi = ulkovarustus, joka on rakennettu bastionisivun eteen suojaamaan sitä ja kaksinkertaistamaan tulivoima polygonilinja = puolustuslinja, jossa bastionit tukevat toisiaan tulituksellaan tenalji = kurtiinia suojaava varustus, joka muodostuu kahdesta avoimen kulman muodostamasta siivestä
Kasarmikatu
Hyvinkään kirkko ja seurakuntakeskus
"Hesarin surkeiden deekujen tuskanvoihke/ inspiroi minua yhtä lailla kuin ensilumi." (s. 30)
Antikvariaatti Gordin
Helsingin Munkkiniemessä on Hollantilaisentie, joka poikkeaa alueen muusta katunimistöstä. Kuka tai mikä oli tämä hollantilainen? Munkkiniemen kartanon omistajana oli vuosina 1744-1837 hollantilainen Mattheiszenin kauppias- ja merenkävijäperhe. Katu sai nykyisen nimensä 1950. Aiempina niminä olivat Linnalle-Till Borgen (1917) ja Linnantie-Borgvägen (1932). Lähde: Helsingin kadunnimet. Helsingin kaupunki (1992) Kaija Hackzellin korttelikirjassa Rakas vanha Munkkiniemi (Helsingin Sanomat, 2001, s. 31-35) kerrotaan enemmänkin Munkkiniemen kartanosta ja myös Mattheiszenin suvun vaiheista.
Aalberg, Ida
Suvorovin sotakanavat ovat ensimmäinen yhtenäinen, loppuunsaatettu kanavoimistyö maassamme. Kenraali Suvorovin johdolla Saimaalle rakennetut neljä avokanavaa olivat osa Venäjän länsirajan puolustamiseksi suunniteltua linnoitusketjua. Kutvele (nyk. Taipalsaaren ja Ruokolahden kuntien rajalla), Käyhkää (nyk. Ruokolahden kunnassa), Kukonharju (nyk. Ruokolahden ja Puumalan kuntien rajalla) sekä Telataipaleen kanava (nyk. Sulkavan kunnassa) mahdollistivat Venäjän Saimaan laivaston purjehdusväylän Savonlinnan Olavinlinnasta Lappeenrantaan. Parhaiten historiallisen luonteensa säilyttänyt Kukonharjun kanava on noin 800 metriä pitkä. Kanavarakenteet ja niihin liittyneet hirsiset aallonmurtajat ovat säilyneet hyvin ja ne kertovat 1790-luvun rakennustekniikasta. Kanavan varrelle muodostui aikoinaan yhdyskunta, jossa eli upseeristoa, sotilaita, kaupustelijoita ja siviiliväkeä. Kukonharjulla oli myös kirkko ja hautausmaa. Kanavalla olleista rakennuksista on havaittavissa kivijalkoja, lattiarakenteita, uuneja, kuoppia ja painanteita. Kanavien sotilaallisesta käytöstä kertova rakennus on säilynyt Käyhkään kanavalla. Käyhkään Hovin päärakennus toimi aikoinaan tullivartioasemana ja toimii nykyisin virkistyskäytössä.
Turun rauhaan 1743 päättyneessä nk. hattujen sodassa Ruotsi menetti Venäjälle alueita Itä-Suomessa. Venäläiset eivät kuitenkaan saaneet vesiyhteyttä Lappeenrannan ja Savonlinnan välille, koska keskeisellä paikalla Saimaata sijaitseva Puumalan salmi jäi Ruotsin haltuun. Ruotsin ja Venäjän välinen ns. Kustaan sota päättyi Värälän rauhaan 1790 ilman että Kustaa III olisi kyennyt valtaamaan takaisin jo aiemmin Venäjälle menetettyjä osia Suomesta. Sodan seurauksena Venäjän Katariina II määräsi, että pääkaupunki Pietari oli suojattava kolmiportaisella linnoitusvyöhykkeellä. Linnoitusvyöhyke rakennettiin 1791-1792 kenraali Aleksandr Suvorovin (1730-1800) johdolla. Uusina uloimman puolustusvyöhykkeen linnoituksina rakennettiin nykyisen Kotkan kaupungin paikalle Ruotsinsalmen merilinnoitus, sen pohjoispuolelle Kyminlinna, Utti Valkealaan, Savitaipaleen seudulle Järvitaipaleen ja Kärnäkosken laivastotukikohdat sekä Anjalankoskelle Liikkala. Saimaan laivaston tarpeisiin rakennettiin Telataipaleen, Kukonharjun, Käyhkään ja Kutveleen kanavat. Kanavointitöitä tehtiin 1790-luvulla myös Savitaipaleen Solkeissa Kärnäkosken ja Suur-Saimaan yhteyden parantamiseksi, mutta Korholansalmen ja Taipalsaaren Vilsaaren alueen työt jäivät keskeneräisiksi. Kenraali Suvorovin johdolla toteutetut kanavat rakennettiin 1792-1798 ja niiden tarkoituksena oli sekä auttaa Venäjän laivaston tukikohtien, Savonlinnan ja Lappeenrannan, välistä huoltoliikennettä että parantaa välittömästi kanavareitin läheisyydessä olevan Ruotsin vastaisen rajan valvontaa. Kunkin kanavan yhteydessä oli sotilasvartio jota varten oli rakennettu kasarmeja, muona- ja asevarikkoja, saunoja ja muita talousrakennuksia. Myös paikallinen suomalaisväestö käytti kanavareittiä kauppamatkoillaan. Kanavien sotilaallinen merkitys väheni Suomen Venäjään liittämisen jälkeen. Kanavien merkitys paikallisina ihmisten ja tavaroiden liikenneväylinä säilyi kuitenkin merkittävänä. Suvorovin kanavien säilymisen turvaava restaurointihanke käynnistyi keväällä 2003.
Suvorovin kanavat (Käyhkääi)
Helsinki... Pieni ja vaatimatonhan se on Euroopan metropolien rinnalla, mutta kukapa voisi sitä olla rakastamatta? Sehän on kuin nuorukainen, jolla on intoa paljon, kokemusta vähän. On sentään hyvä, että saan asua edes näinkin siedettävässä paikassa. Hiljaisuudessa kasvoi tuska liian suureksi. Nyt ei ole muuta kuin hukkaan heitettyjen hetkien tuoma lamaannus. Jos tämä vihko sattuisi jäämään ainoaksi dokumentiksi elämästäni (mitä en usko), niin, siltä varalta kerron opiskelevani klassisia kieliä ja kirjallisuushistoriaa. Päivät kaupungissa ovat sisäisesti sangen verettömiä, joten saattaa hyvinkin olla, että tämäkin kirja vähitellen ryhtyy siittämään -. (22.9.1954)
Harry Alopaeus: Suomenlinnan vedenalaiset esteet
Pekka Herlinin lapsuudenkoti oli Kulosaaressa, osoitteessa Lars Sonckintie 14.
Jos vajaassa kolmessakymmenessä vuodessa voi syntyä kirjallinen klassikko, niin tässä se on. Torsti Lehtisen (s. 1942) vuonna 1982 ilmestyneestä esikoisromaanista Kun päättyy Pitkäsilta on otettu joka vuosikymmenellä loppuunmyytyjä painoksia sekä itsenäisenä teoksena että osana Topi Laaksosen värikkäitä elämänvaiheita kuvaavaa Jano-trilogiaa. Vuoden 2011 painos aloittaa Arktisen Banaanin Stadilaiset kertojat -sarjan. Topilla on kovalla tavalla kunniakas tausta ja vanhemmilta peritty tehtävä. Poika ei ollut mikään tavallinen luuseri, olihan hän pimeän viinan myynnissä ansioituneiden Vikin ja Alinan jälkeläinen. Helsingin Kalliossa oli sodanjälkeisenä aikana, vielä 1960-luvullakin eri säännöt kuin porvariskaupunginosissa. Karhea elämä tuotti vaurioita, mutta myös karhean osuvaa huumoria. Kertomus ällistyttää ja ehkä järkyttääkin nykylukijaa, koska sen tapahtumista on niinkin lyhyt aika. Kirvelevä köyhyys, taudit ja alkoholismi synnyttivät ihmisraunioita, pikkuhitlereitä ja – eksistentialistisiin kysymyksiin keskittyneitä filosofeja, kuten Torsti Lehtisen. Torstin ja Topin seurassa aika ei käy pitkäkseen odottamaan, että jotain tapahtuisi. Yhteisöhenki oli tiukka: jos Rööperin Albertinkatu 20 ohitti Kolmas linja yhdentoista poliisihälytysten määrässä, pidettiin Linjoilla hätäkokous maineen palauttamiseksi! Tästä taustasta jaloilleen kömpinyt Lehtinen tunnetaan nyt filosofina, kirjailijana ja kysyttynä luennoitsijana. Hänen aforismejaan voi löytää paitsi kokoelmateoksista, myös Princess-teepussien pidikkeistä! Kun päättyy Pitkäsilta on aina vain elävää ja haluttua tekstiä, niin nykyisessä Kalliossa kuin kaukana sen ulkopuolellakin. (www.sarjakuva.com)
DJPP
Pernjoen varrella sijaitseva Juvankoski edustaa alkuperäisessä asussaan säilynyttä 1800-luvun paperiteollisuuden tuotantoympäristöä. Koskiuoma on pääpiirteissään samankaltaisessa tilassa kuin maamme varhaisimpiin paperiteollisuuden laitoksiin lukeutuneen Juvankosken paperitehtaan toiminta-aikana 1820-luvulta aina 1900-luvun alkuun. Juvankoski sijaitsee Pernjärvestä Ylisjärveen laskevan Pernjoen varrella mäkisessä ja metsäisessä maastossa. Kosken korkeus on yli 21 metriä ja pituus 310 metriä. Juvankosken patoaltaan rannalla sijaitsee Juvankosken vanha päärakennus, jota on käytetty paperitehtaan aikana myös kartongin tuotannossa. Se on paperiteollisuuden alalta vanhin säilynyt tuotantoon käytetty tila maassamme. Korkean kallion laella seisova hirsirakennus periytyy 1800-luvun jälkipuoliskolta. Se on toiminut myöhemmin Juvankosken Voima Oy:n työntekijöiden asuin- ja yhteistilana. Kosken partaalla on kaksikerroksinen sahan rakennus 1900-luvun alusta. Sahan laitteistot ovat säilyneet. Lisäksi koskiuomassa on säilynyt korkeita kivisiä jalustoja, jotka liittyvät vesivoimalalle aikanaan johtaneeseen noin 200 metrin pituiseen puuränniin. Juvankoskelle johtavan tien varrella on muutamia sahan ja Juvankosken voimalaitoksen työntekijöiden rakentamia pieniä asuintaloja 1920-1930-luvulta. Juvankosken teollinen toiminta on loppunut 1960-1970-luvulla. Päärakennus ja saha on kunnostettu seurakunnan leiri- ja virkistyskäyttöön.
Perttelin Pöytiön kylän mailla olevia koskia hyödynnettiin viimeistään 1500-luvulta lähtien. Myllyjä rakennettiin ainakin Juvankoskelle ja Sahankoskelle. Sahankoskella toimi saha 1800-luvulla, mahdollisesti jo edeltävällä vuosisadalla. Juvankosken teollinen historia alkoi, kun Kiikalan lasitehtaan inspehtori sai luvan paperitehtaan perustamiseen 1820. Paperitehtaan toiminta käynnistyi 1824. Koskivoimalla toimineella tehtaalla työskenteli aluksi kahdeksan henkilöä, 1850 jo 39 henkilöä. Myöhemmin tehtaalle asennettiin kaksi höyrykonetta, toinen kuuden ja toinen kahdeksan hevosvoiman tehoinen. Raaka-aineena Juvankosken paperitehdas käytti lumppua, josta valmistettiin kartonkia ja hienopaperia. Kahdessa peräkkäisessä koskessa ja tehtaassa valmistettiin ylemmässä valkoista, alemmassa harmaata paperia. Paperitehdas paloi neljä kertaa. Viimeisin palo oli 1902, jonka jälkeen sitä ei rakennettu uudelleen. Juvankoski myytiin J.A. Kivelle, joka perustin koskeen sahan. Puutavara uitettiin järvelle josta se ohjattiin ränniä pitkin sahaan. Puutavaran kuljetuksia hoidettiin myös hevos- ja myöhemmin autokyydillä. Juvankoskelle sahan ja myllyn viereen perustettiin 1920-luvulla Juvankosken Voima Oy:n sähkövoimala. Voimayhtiö perusti lisäksi voimalat alavirralle Myllykoskeen ja Sahankoskeen ja tuotti sähköä Perttelin, Muurlan ja Kiikalan kuntiin. Juvankosken saha oli toiminnassa vuoteen 1965 ja voimaloiden energiantuotanto loppui 1970-luvulla.
Juvankosken historiallinen teollisuusympäristö
Virtanen, Lauri
Bragen juhlasali
Standertskjöld, Elina
50-luvun teinit : päiväkirjat ja kirjeet 1957-1960
Hannukkala, Veikko o.
"Hienot herrat ja rouvat ajelivat vosikalla Alppilan ravintolaan. Siellä he istuivat parvekkeella, joivat kahvia ja söivät makeita ruokia. Kelpasi herrojen. Saivat sinne mennä tavallisetkin ihmiset soittoa kuuntelemaan, kunhan seisoivat siivosti taempana." (s. 106)
"Punaiset rivitalot Jakomäen lähiössä Helsingin kupeessa seisovat uljaina kuin piparkakkutalot." (S. 7.)
Metrossa Tatu ja Patu leikkivät tarkastajia etsiessään Jori-serkkuaan valokuvan perusteella.
Didrichsen, Gunnar
'Metsätie oli niin huomaamaton, että olimme ajaa pimeässä ohi. Heti käännyttyämme tunsin savun hajun ja pian näin sinisiä ja keltaisia vilkkuvaloja. Tie oli niin kapea, että puiden oksat raapivat auton kylkiä.' (s.49)
Kafka ja Oksanen lähtevät katsomaan hälytyskeskuksen ilmoittamaa metsäpaloa Ilmalan postikeskuksen läheisyyteen.
Kruununhaassa kiertäneen tarinan mukaan Maurinkadun kukkulalla oli 1800-luvun alussa hirtetty palvelustyttö, joka oli surmannut emäntänsä.
Artikkelissa Tervasaaren pelastaja kerrotaan Hirttopuunmäestä, joka oli nykyisen Virkamiestalon sisäpihalla, Maurinkatu 8-12.
Kinttulan kartano sijainti edustaa vuosisataista asutuksen ja viljelyn jatkuvuutta maisemallisesti keskeisellä paikalla. Kartanon 1830-luvun lopulla valmistuneessa päärakennuksessa on suunnittelijansa A.F. Granstedtin kartanorakennuksille luonteenomaisia, klassisistisia tyylipiirteitä. Kinttulan kartano sijaitsee Artjärven kirkon eteläpuolella Pyhäjärven pohjoisrannalla, Villikkalan ja Säyhteen järvistä laskevan joen suussa olevalla niemellä. Niemen kärjessä on Artjärven Linnanmäki, josta on löydetty kehämuurin jäänteitä. Puolustusvarustuksien jäänteitä on lisäksi Nupilinnan mäellä. Linnojen tuntumassa, ranta-alueella sijaitsee autioitunut kylätontti. Kartanoon erkanee maantieltä pitkä suora koivukujanne, jonka päätteenä on empirekaudelta peräisin olevan päärakennuksen kätkevä tuuhea puisto. Kookkaat ja vaikuttavat talousrakennukset ovat puistoalueen ja peltoaukean rajalla. Rantavyöhykettä rajaa maisemapuiden hoidettu rivistö.
Kinttulan kartano muodostettiin 1640-luvulla kenraali Arvid Forbuksen hankkimasta ostorälssitilasta. Kinttula muutettiin säteriratsutilaksi 1691. Kartanoa edeltäneessä Kinttulan kylässä oli 1560-luvulla kymmenen taloa. 1800-luvulla kartano kuului Duncker suvulle, joiden aikana rakennettiin kartanon keskeiset rakennukset ja istutettiin puisto sekä koivukuja. Kartanon empiretyylinen päärakennus rakennettiin 1837-1838 arkkitehti A.F. Granstedtin suunnitelmien mukaan. Savesta ja kanervista muurattu talli on rakennettu 1800-luvun puolivälissä ja kivinavetta 1800-luvun loppupuolella. Talouspihaa itäpuolelta rajaavat arkkitehti Väinö Vähäkallion 1929 suunnittelema sivurakennus ja entinen pehtoorin asuinrakennus. Pellonrajassa olevat suuret talousrakennukset ovat 1900-luvulta.
Kinttulan kartano
Millaiset ovat Korkeasaaren talvitilat eläimille? Korkeasaaren eläimet ovat pääosin kotoisin kylmiltä alueilta. Niinpä ne ovat ulkona myös talviaikaan. Trooppisten talojen asukkaat nauttivat kesäisestä ilmastosta tarhoissaan ympäri vuoden. Joidenkin lajien elinkiertoon kuuluu talviuni tai -horros. Tällaisia ovat esimerkiksi karhut ja haisunäädät. Ne nukkuvat pesissään piilossa. Kokonaan näkymättömissä ovat myös mehiläishaukat ja riikinkukot sekä leijonat ja vallabit kovina pakkaspäivinä. Flamingot, hanhet ja emut ulkoilevat leudolla säällä, ja kylmällä ilmalla ne voi nähdä ikkunoiden läpi sisätilassaan. Tarkempia tietoja talvitiloista kannattaa kysyä suoraan Korkeasaaresta: Korkeasaaren eläintarha PL 4600 00099 HELSINGIN KAUPUNKI zoo@hel.fi http://www.korkeasaari.fi/
Mäkilä, Jarmo
Vaja B2
Traverssi Adlerfeltin pihapiirissä sijaitseva hirsirunkoinen laudoitettu vaja rakennettiin vuonna 1878. Venäläisellä kaudella vaja oli linnoitustykistön tarvikevarikko. Suomalaisella kaudella rakennusta on käytetty pääasiallisesti varastona, mutta 1940-luvulla sen pohjoispääty muutettiin pieneksi asunnoksi, jota käytettiin sittemmin työhuoneena.
Muutos- ja korjaustyö Vaja korjattiin traverssi Adlerfeltissa toimivan ravintolan lisätarjoilutilaksi, jota käytetään sesonkiaikaan. Lisäksi rakennukseen sijoitettiin ravintolan keittiön kylmälaitteiden koneet, oluttankit ja kylmäjätehuone. Varastohuoneet ovat puolilämpimiä tiloja. Vajan ravintolasali on talvisin kylmillään ja palvelee kesäterassin kalustevarastona. Rakennuksen rakenteet osoittautuivat purku- ja rakentamistyön kuluessa oletettua huonompikuntoisiksi. Runkoa ja alapohjaa täydennettiin ja korjattiin sekä ulkoverhousta kunnostettiin. Ikkunoita ja ovia tiivistettiin sekä lisättiin sisäpuolelle lasiovet. Rakennus liitettiin kaukolämpöön ja siihen asennettiin vesijohto ja viemäri. Kunnostus viimeisteltiin pääosin perinteisillä pintakäsittelyillä. Toteutusaika: 1996-97 Huoneistoala: 203,5 m2 Kerrosala: 221m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Vilhelm Helander, Juha Leiviskä Arkkitehdit SAFA Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy LVI-suunnittelu: Timo Penttilä-yhtiöt Sähkösuunnittelu: Konsultointi J W Majurinen Oy Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Hirsirunkoinen laudoitettu vaja rakennettiin vuonna 1878. Rakennuksessa oli alkuaan huopakatto. Venäläisellä kaudella vaja oli linnoitustykistön sotatarvikevarikko. Suomalaisella kaudella vajaa on käytetty pääasiallisesti varastona, mutta 1940-luvulla sen pohjoispääty muutettiin pieneksi asunnoksi, jota käytettiin sittemmin työhuoneena. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 36 Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 67 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL VIK B 1313-1318. Suullisia tietoja rva Katri Fribergiltä 29.9.1994
Niskalan tila
Groop, Monica
'Emme ottaneet taksia, koska halusin selvittää raittiissa ilmassa pääni, ja kävelimme Töölönlahden ympäri Linnunlauluun ja siitä Karhupuiston lävitse kotiini Torkkelinmäelle.' (s. 385)
Jyrki ja Mia ovat viettäneet kostean illan Kosmoksessa ja Bottalla.
Rautalammin empiretyylinen, Intendentinkonttorin konduktööri C.A. Engelin suunnittelema, puukirkko kuuluu aikansa kookkaimpiin. Kirkko sijaitsee maisemallisesti merkittävällä paikalla, pienellä kumpareella kirkonkylän raitin keskivaiheilla. Keskusraitti on muotoutunut kirkon länsipuolitse kulkeneen vanhan Vaasan ja Kuopion välisen maantien linjaan. Pohjakaavaltaan suorakaiteen muotoisessa pitkäkirkossa on lyhyet ristivarret ja niiden edessä ristivarsia kapeammat matalat huonetilat. Lehtereitä kannattavat pilarit jakavat kirkkosalin kolmeen tasalakiseen laivaan. Keskilaiva on kuorin levyinen ja sivulaivoja korkeampi. Kirkon seinät ovat epätavallisen korkeat. Loivan vesikaton keskeltä kohoaa neliskulmainen torni lanterniineineen. Kirkkoon liittyy raittia rajaava suuri ja lehtevä hautausmaa. Kirkkoa vastapäätä on 1938 valmistunut Rautalammin museon, entisen Peuran museon, rakennus. Keskusraitin linjaus on säilynyt, mutta sen varrella sijainneista vanhoista rakennuksista on nykyisin vain muutama jäljellä; kauppa ja liiketoimi ovat saaneet uudet rakennuksensa. Raitin valtaväyläluonnetta on korostettu puuriveillä, mikä antaa tielinjalle ominaisleiman. Puistomaisella Kirkkoharjulla sijaitsevan kirkon lähimaisemaan kuuluu seurakunnan edellisen kirkon yhteyteen 1768 rakennettu pohjalaistyyppinen kellotapuli.
Rautalammin kylänraitti alkoi rakentua 1900-luvun alussa ja yhtäjaksoiseksi se oli rakennettu viimeistään 1930-luvulla. Kirkonkylän raitti oli osa Vaasan ja Kuopion välistä maantietä, joka rakennettiin 1700-luvun loppupuolella yhdistämään läänien hallintokaupunkeja. Raitilla sijaitsivat kauppahuoneet ja makasiinit, kunnantoimisto ja ensimmäiset pankit. Sysmän alaisuuteen perustettu Rautalammin kappeliseurakunta itsenäistyi 1561. Rautalammin suurpitäjä käsitti laajat osat nykyistä Pohjois-Savoa ja Keski-Suomea. Nykyinen kirkko on seurakunnan kolmas kirkkorakennus. Seurakunnan edellinen, kirkonrakentaja Arvid Junkkarisen johdolla tehty ristikirkko sijaitsi nykyisen kirkon koillispuolella. Kirkko rakennettiin Intendentinkonttorin konduktööri Carl Alexander Engelin (1818-1843) 1841 laatiman suunnitelman mukaan. Vuonna 1844 valmistuneen kirkon rakennusmestarina toimi Axel Magnus Tolpo. Paanukatto muutettiin peltikatoksi 1854. Kirkon ensimmäinen huomattava korjaus tehtiin 1927 arkkitehti Kauno S. Kallion tekemän suunnitelman mukaisesti ja se käsitti mm. penkkien uusimisen, saarnastuolin siirron sekä sisä- ja ulkomaalauksen. Arkkitehti Hannele Arantolan suunnitelmien mukaan tehtiin kunnostus 1974.
Rautalammin kirkko ja keskusraitti
Löytyisikö teiltä tietoa Helsingin suurimmista työnantajista ja niiden työntekijämääristä? Aivan täydellistä tilastoa emme pystyneet löytämään, alla kuitenkin tilasto "Henkilöstömäärältään suurimmat yritykset Helsingissä vuonna 2004". Tässä ei ole kuitenkaan listattuna julkisen sektorin työnantajia lainkaan, Helsingin kaupunki joka tapauksessa olisi listan kärjessä. Listoissa on henkilömäärästä vain suuruusluokka, tarkempaa tietoa ei saanut toimittaa. Yli 3000 työntekijää: Nordea ja Nokia 2000-2999 työntekijää: Yleisradio, ABB, Suomen posti, Stockmann, Teliasonera, Elisa, HOK-Elanto ja VR 1000-1999 työntekijää: Sampo, YIT, Fazer Amica, Engel palvelut, Aker Finnyards, Tietoenator, Jakeluykkönen, WM-data Novo, Fujitsu, Sanoma, Tieliikelaitos, IBM, Valio ja Skanska. Tiedot on saatu Helsingin kaupungin tietokeskukselta.
Kolbe, Laura
Kauniaisten ja Kuljun kartanot lähekkäin sijaitsevine talouskeskuksíneen, puistoineen ja viljelyksineen muodostavat 1600-luvun läänityksestä juontuvan kartanomaiseman. Kartanoiden nykyistä rakennuskantaa ja ympäristöä leimaa 1900-luvun alussa toteutettu kokonaissuunnitelma. Kauniaisten ja Kuljun kartanot runsaine rakennuskantoineen ja puistoineen sijoittuvat laajaa viljelymaisemaan Kuloveden ja Piikkilänjärven rannalla entisen Suonimen kunnan alueella. Maisemallisesti yhteen liittyvät kartanot sijoittuvat peltoaukeiden keskelle, maantien eteläpuolelle. Molemmat kartanot edustavat 1900-luvun alussa vallinnutta kartanoarkkitehtuuri-ihannetta, jossa muuten yksinkertaisuutta tavoitteleviin julkisivuihin on yhdistetty edellisen vuosisadan tyylipiirteitä, voimakkaita nurkkaliseenejä, kaarevapäätteisiä frontoneja tai pylväikköjä. Kauniaisten kartano on päärakennusta lukuun ottamatta rakennettu 1900-luvun alussa laaditun suunnitelman mukaan. Kartano sijoittuu harjanteelle Piikkilänjärven ja peltoalueen väliin. Kaksikerroksinen päärakennus koostuu eri-ikäisistä osista. Puistosommitelma on voimakkaasti aksiaalinen. Päärakennus liittyy puistoperspektiivin kautta Kuloveteen ja istutettujen lehmuskujien välityksellä talouspihaan sekä 1920-luvun klassismia edustavan konttorin sekä kahden asuinrakennuksen ja suurten tiilisten karjarakennusten muodostamaan kompleksiin. Kauniaisten tiilinavetta on seudun suurin. Entisessä vaunuvajassa on erikoinen puinen kehärakenne. Tilakeskuksen länsipuolella on ryhmä mansardikattoisia entisiä muonamiesten asuntoja. Kartanoympäristöön kuuluu lisäksi puutarhurin asunto, Rajalan koulu vuodelta 1911, Maurin rukoushuone ja Wegeliuksen huvila. Kuljun kartanon monipuolinen rakennuskanta ulottuu vuodesta 1740 aina 1950-luvulle saakka. Kuljun kartanon 1700-luvun kaksikerroksista, klassistista päärakennusta on laajennettu matalammilla sivuosilla 1916. Päärakennus on hirsirakenteinen, mutta rapattu. Puiston puoleiseen fasadiin lisätyn altaanin välityksellä päärakennus liittyy järven puoleiseen puistoon ja puistoakselin välityksellä Kuloveden alavaan viljelysmaisemaan. Kartanon päärakennukselta talouspihalle johtavan kujan varrella on useita hyvin säilyneitä talous- ja asuinrakennuksia. Navetan runko on muurattu savesta ja kanervista 1740 ja verhoiltu tiilillä 1900. Kartanoon liittyy lisäksi entisten muonamiesten 1920-luvulla rakennettu yhtenäinen asuinrakennusryhmä ja torppia. Istutettu puisto ympäröi kartanoa. Järven rannalla olevaa puistoa reunustaa molemmilta puolilta puurivi ja etelässä kuusiaita, jonka takana kulkee Porin rautatie.
Kuljun ja Kauniaisten kylät asutettiin tiettävästi 1300-luvulla. Molemmat kylät annettiin läänityksinä Ruotsin armeijan ylipäällikölle, sotamarsalkka Herman Wrangelille 1641. Alueita hallitsivat pitkään kylien mukaan nimetyt kartanot. Kauniaisten kartano muodostettiin ratsutilaksi Hannu ja Kela –nimisistä tiloista 1690-luvulla Wrangellin läänityksen peruunnuttua. Kartanoon liitettiin myöhemmin myös mm. Maurin augmenttitalo. Kauniaisten kartanon ensimmäinen päärakennus sijaitsi joko peltosaarekkeella tai itäisen tulotien varressa. Kartanon nykyinen päärakennus valmistui 1810 tienoilla, länsisiipi 1821 ja itäsiipi 1937. Kauniaisten rakennuskannan suunnittelussa olivat mukana teollisuudenkin arkkitehteinä tunnetut Torkel Nordman, Birger Ferdeley ja Jarl Eklund. Arkkitehti Valter Thomé laati kokonaissuunnitelman 1916. Kartanon suurikokoisen navetan suunnitteli Birger Federley 1920. Paul Olsson laati puistosuunnitelman, joka perustui Bengt Schalinin aikaisempaan. Kartanon puisto oli ollut istutettu jo 1700-luvulla. Osa Kuljusta kuului Penttilän Niemenpään kartanon Pentti Lyytikänpoika Djäknille 1400-luvulla. Kuljun kartano muodostettiin 1670 säteriratsutilaksi. Kartano omisti maita aina Siuronkoskeen saakka, missä sillä oli myllyjä. Kartanon päärakennuksen runko rakennettiin 1767. Päärakennusta korjattiin ja laajennettiin sivuosilla arkkitehti Birger Federleyn suunnitelmin 1916-1917. Molemmilla kartanoilla oli 1700-luvulta lähtien useita torppia. Kartanoiden maaomistus pieneni toisen maailmansodan jälkeen, kun lähes puolet niiden maa-alasta pakkoluovutettiin siirtoväelle.
Kauniaisten ja Kuljun kartanot
Artturi Kanniston tie
Nikolai I
Poroerotuspaikat ja -aidat (Sallivaara)
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Patteri nro 3)
Lost & Found, ravintola
Hilding Ekelundin arkkitehtuuri Karjaalla (Katrinakodin vanhustentalo)
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Sandholm)
Paikallismajurin talo
Pohjois-Pohjalainen osakunta perustettiin Vanhalla, siellä toisessa kerroksessa olivat osakunnan ensimmäiset tilat. Osakunnan sadas vuosijuhla 2007 pidettiin Vanhalla ylioppilastalolla.
Kalevankatu 55
Tervasaaresta löydetään keski-ikäisen miehen tunnistamaton ruumis.
Luho, W.B.
Konosen työpaikka keskusrikospoliisissa.
Kallankarien kalastajatukikohta (Ulkokalla)
"Esplanadin leveällä puistokäytävällä palvelustytöt työnsivät valkomekkoisia poikia ja tyttöjä lastenvaunuissa. Rouvat ja herrat taluttivat pitkäjalkaisia koiranruipeloita. Simpukka-katoksen alla soitti orkesteri. Jäätelönmyyjät, veitsenteroittajat, kengänkiillottajat ja lehtipojat huutelivat." (s. 22)
Utsjokilaakson saamelaisasutus (Raudusskaidi)
Käskynhaltijantie
Tähtitorninkatu 22
Kirja on dokumenttiromaani Wallu Valpion elämästä.
Kärsämäen kirkko on arkkitehti C.L. Engelin piirtämä ja kuuluu Intendentinkonttorissa Engelin johdolla 1800-luvun alussa kehitettyyn ristikirkkojen ryhmään. Empiretyylinen puukirkko on pohjakaavaltaan tasavartinen ristikirkko, jossa sakaristo on kuorin takana itäisessä ristivarressa. Ulkoseinien jäsentely pilastereineen ja palkistoineen noudattaa tarkoin doorilaista järjestelmää. Kirkkosalissa hirsiseinät ovat sileiksi piilutut ja ristikeskuksessa on särmikäs kasetoitu keskikupoli. Kuoriseinällä on näyttävä klassillinen alttarilaite. Kellotapuli liittyy kirkon länsipäähän kapean yhdyskäytävän avulla. Kaksikerroksinen tapuli on rakennettu 1842 E.B. Lohrmannin suunnitelman mukaan. Tapuli ja kirkko ovat koivurivien reunustaman käytävän yhdistämiä.
Pyhäjoen emäseurakunnan kappeliksi 1764 perustettu Kärsämäki itsenäistyi 1857. Sen edellinen, 1764 rakennettu kirkko purettiin vanhuuttaan ränsistyneenä 1841. Kirkko rakennettiin arkkitehti C.L. Engelin Intendentinkonttorissa 1828 laatiman piirustuksen mukaan 1842. Samanaikaisesti rakennetun tapulin piirustus on vuodelta 1841. Kirkon ulkovuoraus valmistui 1878. Engel pyrki luomaan yksinkertaisen syrjäseudun puukirkkotyypin, jossa satulakattoista ristikirkkoa korostettiin vain pienellä lanterniiinilla. Sisäänkäyntien eteishuoneet lisättiin 1926. Kirkko korjattiin ensimmäisen kerran perusteellisesti lääninarkkitehti G. Strandbergin suunnitelman mukaan 1938, jolloin uusittiin mm. tiilikate ja kirkkosalin penkit. Kirkkoa korjattiin 1992 (Arkkitehtitoimisto Klemolat Ky).
Kärsämäen kirkko
Henrikin veli saa erinäisten toilailujensa jälkeen töitä Wäinö Aaltosen ateljeesta Kulosaaressa.
viinanpoltto
spirit distilling
brännvinsbränning
Suursuo
päähenkilöt ovat poliiseja, jotka työskentelevät Pasilan poliisiasemalla.
ruuti
krut
gunpowder
Seinäjoen kirkko, seurakuntakeskus, kaupungintalo, kirjasto, teatteri ja virastotalo muodostavat yhden maamme huomattavimmista sodanjälkeisistä kulttuuri- ja hallintokeskuksista. Kokonaisuus kuuluu myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosten valikoimaan. Aalto-keskus perustuu arkkitehti Alvar Aallon Seinäjoen kaupungin uuden keskustan ja sen julkisten rakennusten arkkitehtuurikilpailuvoittoon 1959. Aallon hahmottelemat Seinäjoen modernin kaupungin suuntaviivat näkyivät jo 1952 Seinäjoen kirkon, Lakeuden Ristin, suunnittelukilpailussa. Lakeuden Ristin valkoinen kirkko seurakuntakeskuksineen on osa 1960 perustetun kaupungin hallinto- ja kulttuurikeskusta. Kirkon pohjoispuolella, alueen maamerkkinä kohoaa 65 metrin korkuinen, tyylitellyn ristin muotoinen kellotorni. Kirkko, jossa on 1 200 istumapaikkaa, on sisältä hieman kiilanmuotoinen ja symmetrinen. Kuorin lattia, alttaripöytä ja -kaide sekä saarnatuoli ovat harmaaraitaista valkoista marmoria, penkit on tehty pohjoiskarjalaisesta punahongasta. Toimituskappelissa on Aallon suunnittelema lasimaalaus Etelä-Pohjanmaan virrat, sakaristossa Elämän lähde. Aalto on piirtänyt myös ehtoollishopeat, antependiumit, alttari- ja kirjaliinat. Seurakuntakeskus rajaa kirkon pääjulkisivun edustalla olevaa avointa tilaa. Yksi- ja kaksikerroksiset siipirakennukset ovat valkeiksi rapatut ja niissä on erilaisia toimitiloja ja asuntoja. Kirkkoon liittyy toiminnallisesti pieni lämpökeskusrakennus vahtimestarin asuntoineen. Myös kirkkopuisto on Aallon suunnittelema. Kaupungintalo on valmistunut 1962. Tummansinisin posliinisauvoin päällystetyn kaupungintalon pääjulkisivua hallitsee pilarihalli, josta on sisäänkäynti taloon. Korkea, epäsymmetrinen kaupunginvaltuuston istuntosali, joka toimii myös konserttisalina, antaa rakennukselle monumentaalisuutta. Valtuustosalin eteishalliin voi nousta myös rakennuksen eteläsivulle pengerretyiltä tasanteilta, jotka rajoittuvat kukkaistutuksiin ja suihkulähteeseen. Hallinto- ja kulttuurikeskuksen etelänpuoleisena rajana on valkoinen 1965 valmistunut kirjasto. Kirjaston viuhkamainen sisätilaratkaisu on avara. Rakennuksen etelänpuoleisia ikkunoita suojaa ikkunasäleikkö. Valtion virastotalo on valmistunut 1968 ja se rajaa Aalto-keskusta länsipäässä. Valkoisen rappauspintaisen rakennuksen tärkein sisätila on käräjäsali. 1987 valmistuneen teatteritalon julkisivu on valkoista posliinisauvaa. Teatterin lämpiössä on esillä viisi Aallon kuuluisaa puuntaivutustyötä sekä Alvar Aallon ja Aino Aallon suunnittelemien lasien kokoelma, jossa on yli 200 lasitaideteosta. Kirjaston, teatterin ja kaupungintalon väliin jää graniittikivetty sisäpiha eli Kansalaistori.
Seinäjoen kirkosta ja seurakuntakeskuksesta järjestettiin arkkitehtuurikilpailu 1951. Aallon ehdotus ylitti tonttialan, mutta palkintolautakunta piti sitä muita ehdotuksia parempana ja suositteli Aallon suunnitelmaa toteutuksen pohjaksi. Rakennustyö alkoi syksyllä 1957 ja kirkko valmistui keväällä 1960, suuri seurakuntakeskus rakennettiin 1964-1966. Kirkkoon tehtiin myöhemmin joitakin akustiikan parantamiseen liittyneitä korjauksia. 1984 tulipalo tuhosi sakariston sisustuksen ja myös kirkkosali kärsi savuvahinkoja. Aalto mainitsi koko Seinäjoen keskustan suunnittelun alkaneen kirkosta. Kirkko, jota voisi kokonsa puolesta nimittää katedraaliksi, määritti tulevien keskustarakennusten koon ja laadun. Seinäjoen seurakunnan rakentaessa kirkkoa Seinäjoen kauppala alkoi toteuttaa omaa osuuttaan kulttuuri- ja hallintokeskuksesta. Seinäjoen kauppala järjesti kauppalantaloa koskevan suunnittelukilpailun 1958. Kilpailuohjelma edellytti kokonaissuunnitelmaa kauppalantalon tontille, joten kirjasto, valtion virastotalo ja teatteritalo luonnosteltiin samaan aikaan. 1959 järjestetyn jatkokilpailun voitti Alvar Aallon ja Elissa Aallon ehdotus. Seinäjoen kaupungintalon rakennustyö aloitettiin 1961 ja talo valmistui 1962. Rakennuksen B-osan asunnot muutettiin toimistoiksi vuosina 1975 ja 1981. Kaupunginkirjasto-maakuntakirjasto rakennettiin 1964-65 ja virastotalo 1967-1968 useiden valtion virastojen toimitiloiksi. Kiinteistö siirtyi Seinäjoen kaupungin omistukseen 2003. Alvar Aalto esitti teatteritalon piirustukset jo 1969. Rakennus toteutettiin vasta 1986-87 Elissa Aallon johdolla. Kaupungintalon ja kirjaston väliin jäävä Kansalaistori sai Aallon jo suunnittelukilpailussa ehdottaman graniittilohkareilla ruudutetun luonnonkivipäällysteen 1988.
Seinäjoen Aalto-keskus
Westermarck, Edvard
Helsingin tullikamarin laatimassa muistiossa kerrottiin helsinkiläisillä kauppiailla olleen vuonna 1807 kaikkiaan 25 alusta. Kuinka monta raskasta laivalästiä niiden kantavuus yhteensä oli, ja kuinka paljon yksi raskas laivalästi on tuolloin ollut? Valitettavasti käytössäni ei ole mainitsemaanne tullikamarin muistiota. Eirik Hornborg kuitenkin esittää teoksessa Helsingin kaupungin historia 2. Kauppakollegion vastaavan tilaston vuoden 1807 viimeiseltä päivältä, joka sisältää tiedot 28 aluksesta, joista 18 oli tuolloin merimatkalla ja 10 kotona. Jos mittapuuksi otetaan vähintään 20 lästin kantavuus (joita 4 edellä mainituista ei ollut), lisäksi eräät vuoden aikana myydyt laivat, tulee yhteisluvuksi 3234 lästiä. Lästi on ollut sekä paino- että tilavuusmitta, jonka suuruus on vaihdellut mitattavan materiaalin mukaan. Laivan lastauksessa ja kantavuudessa lästi oli 18 kippuntaa rautapainoa. Tapulikaupungissa tämä kippunta oli 136 kiloa. Eli ilmeisesti lästi tässä yhteydessä oli 18 x 136 = 2448 kiloa. Lähteet: http://fi.wikipedia.org/wiki/L%C3%A4sti Tiima, tiu, tynnyri : miten ennen mitattiin / Jarmo Grönros...ym. - 3. p. - Turku, 2004. - (Turun maakuntamuseo. Näyttelyesite : 32).
Asuinparakki C104
Peltikattoinen pystylaudoitettu parakki rakennettiin vuonna 1980 Suomenlinnan työsiirtola-alueen rakentamisen toisessa vaiheessa. Majoitustiloja lisättiin silloin kolmella parakilla, jotka sijoitettiin vanhemman siirtola-alueen ja sarvilinna Hessensteinin väliin, sarvilinnan bastionirintaman eteen. Parakki on niistä äärimmäisenä, lähinnä Ison Mustasaaren eteläosan linnoitusrintamaa, Rantavarustusta, puistoa ja vesialtaita. Piirustukset ovat maaliskuulta 1979 ja suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela kuten ensimmäisessäkin vaiheessa. Rakennuksessa on kahdeksan huonetta, keittiö, wc ja suihkuhuone. Kirkkaan vaaleansiniseksi maalattu talo maalattiin uudelleen kesällä 1992. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Bertel Jungin kanssa.
Joroisten kartanot (Pasala)
Koska Helsingissä on avattu ensimmäinen katukahvila ja missä? Aivan varmaa tietoa ensimmäisestä katukahvilasta ei lähteistämme löytynyt. Yrjö Soini kertoo teoksessa Vieraanvaraisuus ammattina 1-2 (Otava 1963), että vuoden 1952 olympiakisojen aikana sijoitettiin ylimääräisiä kansanravintoloita ja kioskeja kilpailupaikoille johtavien teiden varsille ja lähipuistoihin. Olisivatkohan ne olleet ensimmäisiä helsinkiläisiä katukahviloita? Ainakin Tampereelle ensimmäiset katukahvilat tulivat olympiavuonna, Tammero oli niistä ensimmäinen. Vai voitaisiinko ensimmäistä kioskia pitää myös ensimmäisenä katukahvilana? Helsingin ensimmäisen kioskin rakennutti kondiittori Johan Daniel Jerngren Esplanadille nykyisen ravintola Kappelin paikalle vuonna 1840. Kivestä rakennetussa pientä temppeliä muistuttavassa kioskissa myytiin kesäaikaan sokerileipurin tuotteita ja limonadia - "Confecturer od Limonader, men icke några spirituösa drycker". Toimiluvan mukaan asiakkaat eivät saaneet oleskella kioskin sisällä. Kappeli -nimitys muuten juonsi alkunsa Vasikkahakaan (myöh. Kappeliesplanadille) rakennetusta maidonmyyntikojusta. Maitoa myyvää paimenta kutsuttiin latinan kielen mukaan pastoriksi ja rakennus sai näin nimen kappeli. Kioski oli paikoillaan vuoteen 1865 asti, jolloin se purettiin uuden ravintola Kappelin alta. Lähde: Mäkinen, Anne: Kioski, kipari, kiska, snagari: Helsingin kioskeja 1800- ja 1900-luvulla (Helsingin kaupunginmuseo, 2003)
Alueen arkkitehti yhdessä Hilding Ekelundin kanssa.
Helsingin suomalainen tyttökoulu
Hämeentie 20
Uspenskin katedraali
Lupari, Eero
Kapteeninkatu
Pohjois-Karjalan hovit (Suorlahti)
Ruohonleikkaaja on tiheätunnelmainen kaupunkidekkari, joka kuvaa tarkkasilmäisesti sekä Töölöä että töölöläisiä.
Traagiset elämäntarinat leikkaavat toisiaan Helsingin ydinkeskustassa Joel ja Merja Itälä asuvat Helsingissä Runeberginkadulla lähellä Kauppakorkeakoulua. Mies on työssä ympäristöministeriössä, vaimo on terapeutti. Kun Merja saa tiedon miehensä äkillisestä kuolemasta, hänen miespotilaansa on juuri kertomassa vaimonsa väkivaltaisuudesta. Tilanne muuttuu silmänräpäyksessä, mutta jotain jää kytemään. Vähän ennen hautajaisia Merja huomaa lehdessä kuolinilmoituksen, jossa on hänen edesmenneen miehensä nimi ja syntymäaika, runo ja allekirjoitus Rakkaasi. Onko miehellä ollut toinen, salainen elämä? Eevamaria Jungman hoitaa uskollisesti pihan istutuksia, mutta hänen todellisesta elämästään tuskin kukaan talossa tietää mitään, vaikka hänen hahmonsa on kaikille tuttu. Outi Pakkanen tekee dekkarissaan jälleen tarkkoja havaintoja tästä ajasta ja kaupunkilaisten elämästä ja luo yllätyksellisen tarinan turvallisen arkipäivän taakse kätkeytyvistä salaisuuksista. (www.otava.fi)
"Suunnitelmien mukaan uuden poliisitalo kakkosen piti olla nimenomaan johdon talo, ei rikospoliisin. Tämä oli aiheuttanut ongelmia, erityisesti työtiloissa. Vanhassa poliisitalossa suurella osalla tutkijoista oli ollut oma huone, mutta uudessa dekkarit olivat joutuneet hälyisiin maisemakonttoreihin. Hollituviksi kutsuttuja kuuden-seitsemän paikan huoneita oli yritetty pilkkoa hyllyillä ja Ikeasta haetuilla kasveilla, mutta radiot, puhelimet ja muu meteli kantautuivat ikävästi." (s. 21)
Murharyhmä on joutunut evakkoon alun perin Helsingin poliisin johdolle tarkoitettuun rakennukseen vanhan poliisitalon tieltä. Uudesta poliisitalosta käsin Takamäki johtaa ryhmänsä tutkintaa.
Kirjan luku "Seremoniamestari" kertoo Ehrenströmistä.
Mä dallaan Hagikseen ja venttaan sporaa. Tää rundi pyörii niinku ennenkin. Spurgujengi flänäpäissään joraa, tai sit ne flaidaa, mä en maindaa - olkoon niin.
Nummijärven kylä edustaa yhtenäistä 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun talonpoikaista rakennuskulttuuria. Kylässä on useita vanhoilla paikoillaan hyvin säilyneitä kantatilakokonaisuuksia. Kulttuurimaisema on pinnanmuodostukseltaan vaikuttava. Kylää kehystävät kumpuilevat pellot ja metsäiset ja kallioiset mäet. Kylän läpi kulkee kaartuva kylätie, jonka molemmin puolin ovat kantatilojen rakennusryhmät. Kylä viljelyksineen avautuu lounaaseen Nummijärven lahdelle. Heinon tilakeskus on kylätien länsipuolella, peltoaukeiden laidalla. Sen eteläpuolella, metsän ja kallion reunalla on Seppälän tilakeskus. Tien varressa on Heikkilän talouskeskus, Pakkanen sitä vastapäätä tien toisella puolella. Eskolan talo on järven rantaan viettävässä rinteessä. Tilakeskukset ovat hyvin säilyneitä ja yhtenäisiä. Pitkänurkkaiset päärakennukset ovat jokseenkin samalta ajalta 1800-luvun puolivälin vaiheilta. Talouskeskuksiin liittyy nuorempia asuin- ja talousrakennuksia mm. 1900-luvun alusta. Kumpuilevat pellot ympäröivät asutusta.
Nummijärvi on alaltaan Karjalohjan suurin kylä pitäjän pohjoisosassa. Kylän keskustaa hallitsee Nummijärvi. Nummijärven kylän pellot ja ulkoniityt mitattiin ja jaettiin 1778, muut tilukset 1780. Jakoa korjattiin 1790. Kylän tilat olivat silloin Heinu (Heino), Pakkanen, Eskola, Heikkilä ja Seppä (Seppälä). Eskolan tilakeskus siirrettiin 1906-07 Nummijärven rannasta muutaman sata metriä alkuperäisestä paikasta länteen.
Nummijärven kylä ja kulttuurimaisema
Mimin ja Watin Helsinki-loma alkaa tutustumisella Talvipuutarhaan.
Greenaway, Roger
Eläintarhan kalliot
Vuosaaren kirkko
Vallgren, Ville
Viima, Hannaleena
Taiteilijayhdistys
Muu henkilö
"Autoja, ihmisiä, ratikoita/ katkeamattomana virtana/ Stockan kulmassa/ talvi-illan neonkelmeässä/ kun pakokaasuja ei/ erota pakkashuurusta, hengityshuurua/ sielun savusta" (runosta Stockan kulma, s. 216-217)
Vanha Rauma on yksi Suomen kuudesta keskiajalla perustetusta kaupungista. Vanhan Rauman rakennuskanta on eheä ja hyvin säilynyt ja sen katuverkko periytyy osin keskiajalta. Se on laajimpia suurilta kaupunkipaloilta säilyneitä historiallisia puukaupunkialueita Pohjoismaissa. Vanha Rauma on nimetty Unescon maailmanperintökohteeksi 1991. Vanhaksi Raumaksi lasketaan alue, joka jää 1700-luvulla vakiintuneen tulliaidan sisäpuolelle. Tontteja on noin 250. Kaupungissa on kaksi toriaukiota, raatihuoneentori ja Kalatori. Katuverkko on kehittynyt keskiajalta lähtien niin, että valtakadut kulkevat itä-länsi -suuntaisesti ja niitä yhdistävät kapeat poikkikadut ja kujat. Viimeisen laajan, 1682 tapahtuneen, kaupunkipalon jälkeen pääkatuja on suoristettu. Rakennuskantaan kuuluu 1700-luvun rakennuksia, mutta enin osa puurakennuksista on kuitenkin pystytetty 1800-luvulla. Rakennuksia on laajennettu useaan otteeseen ja niiden julkisivut on koristeltu rikkaasti muotoiluilla uusrenessanssityylisillä vuorilaudoilla ja listoituksilla. Tontit ovat pienehköjä ja niissä on usein monta ulkorakennusta. Tontit ovat aidattuja lauta-aidalla, jossa on koristeellinen ajo- ja käyntiportti. Näin syntynyt katutila on tiivis ja suljettu. Huomattavimpia julkisia rakennuksia ovat kanaalin pohjoispuolella sijaitseva entinen fransiskaaniluostarin kirkko ja torin varrella oleva barokkiklassistinen raatihuone. Pyhän Ristin kirkko on arvokas muisto keskiaikaisen kaupunkirakenteen pohjoispuolelle perustetusta fransiskaanikonventista. Kirkon pohjakaava noudattaa fransiskaaneille luonteenomaista muotoa, jossa runkohuoneessa on kuorin levyisen keskilaivan ohella kapea sivulaiva. Kirkon länsipään korkea torni on 1800-luvun alusta. Arkkitehti Jac. Ahrenbergin johdolla 1891 tehty kirkon restaurointi on Suomen ensimmäisiä tietoisia vanhan kirkkorakennuksen kokonaisrestaurointeja. Suorakaiteen muotoinen sakaristo on kirkon eteläpuolella. Kuorin seinä- ja holvimaalaukset, joiden pääaiheena on Neitsyt Maria, esittävät tiivistetysti koko raamatullisen pelastushistorian. Kirkon kiinteään sisustukseen kuuluva pohjoissaksalainen saarnastuoli 1620-luvulta on hienoimpia renessanssiajan puunveistotaiteen tuotteita maassamme. Länsi- ja pohjoislehterien kaiteissa olevat apostolimaalaukset ovat 1760-luvulta. Urkufasadi on vuodelta 1787. Kaksikerroksinen kivinen raatihuone Kauppakadun ja Kuninkaankadun väliin muodostetun Raatihuoneentorin laidassa on valmistunut 1776 ja sen on suunnitellut Turun kaupungin muurarimestari C.F. Schröder apunaan muurari J. Schytt. 1700-luvulla rakennetuista raatihuoneista ovat säilyneet kivirakenteiset Turun, Porvoon, Haminan ja Rauman raatihuoneet, joista vain Hamina on edelleen virastokäytössä. Rauman raatihuone on ollut 1900-luvun alkupuolelta osittain ja 1930-luvulta kokonaan Rauman museon käytössä. Porvaristaloista erikseen voidaan mainita Pinnala, Kirsti ja Marela, jotka ovat yleisöllekin avoinna museoina. Kauppa- ja Kuninkaankadun varressa on vilkkaasti toimivia kauppaliikkeitä. Muutoin Vanha Rauma on asuinaluetta, jossa siellä täällä on pieniä työpajoja.
Rauma sai kaupunkioikeudet 1443. Jo sitä ennen paikalla oli kauppapaikka ja kirkko. Kaupunkialue asutettiin vähitellen Kalatorilta länteen kohti maan nouseman vuoksi pakenevaa merta. Fransiskaaniluostarin kirkko rakennettiin 1400-luvun lopulla. Sen kuoriosan maalaukset tehtiin 1520-luvulla. Luostari lakkautettiin 1538 ja luostarialueelle sijoitettiin kuninkaankartano. Kirkosta tuli kaupunkikirkon palon jälkeen 1640 kaupunki- ja maaseurakunnan yhteinen pyhäkkö. Kirkon länsifasadin eteen rakennettiin torni 1816. Kirkko restauroitiin 1891. Kirkon pohjois- ja itäpuolella sijainneista luostarin muista rakennuksia ei ole säilynyt. Paikalla tehtiin kaivauksia 1890-luvun lopulla. Kaupungin pääkadun leventymästä muodostettiin 1500-luvulla tori, jonka varrelle sijoitettiin raatihuone. Nykyinen raatihuone valmistui 1776. Raatihuone restauroitiin 1976 arkkitehtitoimisto Laiho-Pulkkinen -Raunio suunnitelmien mukaan. Kaupungin porvarit ehostivat asuinrakennukset rikkain puujulkisivuin purjehduksen kukoistuskaudella 1800-luvun lopussa. Kaupunki oli 1800-luvun loppupuolella rakennuskiellossa toteutumattomiksi jääneiden uudiskaavoitusyritysten vuoksi. Kaupunkikuva muodostui näin varsin yhtenäiseksi. Kauppatoria laajennettiin korttelin kokoiseksi 1900-luvun alussa ja nykymuotonsa se sai 1910-luvulla. Torille rakennettiin katokset 2007.
Vanha Rauma
Minä vuonna Auroran sairaala on perustettu, ja kuka on ollut hankkeen takana? Vanhimmat rakennukset ovat ilmeisesti vuodelta 1910. Marian sairaalaan perustettiin 1894 epideeminen eli kulkutautien osasto. Se osoittautui piankin liian pieneksi ja vaikeasti hoidettavaksi. Marian sairaalan vuosikertomuksessa 1902 kulkutautien osaston ylilääkäri Max Björkstén selosti epäkohtia ja esitti uuden kulkutautisairaalan rakentamista. Seuraavana vuonna terveydenhoitolautakunta tutkimustensa perusteella esitti kaupunginvaltuustolle ajanmukaisen ja riittävän suuren kulkutautisairaalan välttämättömyyttä. Marian sairaalan tontille ei katsottu mahtuvan lisärakennusta ja muutenkin pidettiin toivottavana paikkaa, jossa olisi tilaa myöhemmälle laajentamiselle. Ensimmäistä 1906 valtuustolle jätettyä arkkitehti M. Schjerfbeckin suunnitelmaa ei hyväksytty, mutta vuonna 1908 saatiin uudet luonnospiirustukset ja kustannusarvio. Kaupunginvaltuusto lähetti kokouksessaan 1909 asian uudelleen valmisteltavaksi komiteaan, johon valittiin Max Björkstén, kaupunginarkkitehti K. Hård af Segerstad, arkkitehdit Lars Sonck ja M. Schjerfbeck, senaattori Th. Wegelius ja professori Hj.von Bonsdorff. Komitea piti uutta kulkutautisairaalaa välttämättömänä ja ehdotti paikkaa Pasilan aseman lähellä. Kaupunginvaltuusto hyväksyi esityksen 1910 ja vahvisti piirustukset kokouksessaan 1911. Alustavat rakennustyöt oli aloitettu jo 1910 ja uusi sairaala luovutettiin käyttöön 1914. 1947 valmistui alueen lounaiskulmaan uusi yksikerroksinen tarkastusosasto "Tukholman paviljonki" Rakennusaineet ja piirustukset oli oli lahjoittanut Tukholman kaupungin varoilla toiminut Pohjoismaisen Avun komitea. 1952 kaupunginvaltuusto päätti sairaalalautakunnan ehdotuksesta muuttaa sairaalaan nimen 23.4. alkaen Auroran sairaalaksi. Entinen nimi Kulkutautisairaala ei enää vastannut varsinaista toiminta-alaa. Uusi kaksisiipinen lastenosastonrakennus seitsemine kerroksineen ja parvekkeineen valmistui 1955. Lähde: Helsingin kaupungin sairaalalaitoksen historia (Helsingin kaupunki, 1968)
Rantakasarmi
Ison Itä-Mustasaaren pohjoisrantaan suunniteltiin kivirakenteista päävartiota 1850-luvulta alkaen. Arkkitehti Greifon aloitti nykyisen Rantakasarmin suunnittelun vuonna 1862, mutta holvattu, peltikattoinen kivikasarmi rakennettiin vasta vuosina 1868-1870. Se oli tarkoitettu rauhanaikaisessa käytössä 250 sotilaalle. Greifon suunnitteli Viaporiin myöhemmin myös maneesin C 77. Rantakasarmin laajaan hankkeeseen liittyi louhintatöitä sekä laiturin, teiden, tallien, ympäröivien pihojen ja rantabulevardin rakentamista. Saaren pohjoisrannalla sijainnut kivirakenteinen vartiorakennus purettiin rantakasarmin perustusten tieltä. Rinne tasattiin voimakkaan kallioleikkauksen avulla ja kasarmi rakennettiin kapean kujan etäisyydelle talon takana olevasta kallioseinämästä. Lähteistä ei selviä, minkä joukko-osaston kasarmiksi talo alun perin rakennettiin, mutta ainakin osaa rakennuksesta käytettiin päävartiona, jossa oli arestikopit, pidätettyjen kopit ja huoneet vartioille ja päivystävälle upseerille. Niiden lisäksi kasarmissa oli keittiö, kanslia, miehistön majoitushuoneet ja käymälät. Kattorakenne vahvistettiin holvien päälle kuormatulla hiekalla, joka oli ilmaraon erottamana laajan peltikatteisen mansardikaton alla. Vuosina 1873-74 parannettiin rakennuksen kosteuseristystä holveissa ilmenneiden ongelmien vuoksi. 1875 korjattiin samasta syystä rappauksia. Vuonna 1876 poistettiin osa katolla olleesta maatäytöstä ja katto pellitettiin. Kellotornin mekanismi korjattiin. Katto maalattiin 1880-luvun alussa. 1885 ruvettiin käymälöihin kulkemaan ulkokautta, koska ilmanvaihdon parantamiseksi ja löyhkän poistamiseksi suorat sisäänkäynnit oli suljettava. Savupiiput uusittiin. 1887 käymälät rakennettiin kuitenkin uudelleen, niihin tehtiin siirrettävät istuimet ja lämmitysuunit ja hatulliset ilmanvaihtokanavat. Likakaivot muutettiin umpikaivoiksi ja niihin tehtiin uudet kannet, jotka peitettiin mukulakiveyksellä. 1889 uusittiin kellon koneistohuoneen lattiat ja roomalaiskatolinen kappeli siirrettiin bastioni Bielkestä, C 52, Rantakasarmiin. Vuonna 1890 miinakomppania sijoitettiin väliaikaisesti kasarmiin ja sen vuoksi vartiohuone poistettiin ja väliseiniä ja uuneja purettiin. Miinakomppanian aikana kasarmissa oli majoitussalien lisäksi välskärin vastaanotto sekä suutarin ja räätälin verstaat. Rakennuksessa toimi myös opetuskomennuskunta, jonka hallussa oli kaksi luokkaa, mutta niiden lisäksi opetusta annettiin myös miinamuseossa ja työhuoneissa. Ruokahuoltoa varten oli keittiö, leipomo, jauho- ja leipävarastot, ruokasali ja "tarjoiluhuone". 1892 uusittiin koko kasarmin puulattiat ja vanhat kannatinhirret vaihdettiin. Keittiötä ja ruokalaa pienennettiin lautarakenteisten, rapattujen väliseinien avulla, jotta saatiin luokkia ja työhuoneita opetuskäyttöön. 1893 korjattiin ympäröiviä teitä. 1894 peltikatto uusittiin ja tornin valurautainen majakkalyhty korjattiin. Lyhdyn alapuoliset puupalkit vaihdettiin rautaisiin I-palkkeihin. Ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä 1916 suunniteltiin toisen kerroksen rakentamista, mutta hanketta ei toteutettu. Itsenäisyyden ajan alussa 1918-19 rakennuksessa oli vankikasarmi I:n lisäksi vankipiirin kanslia, kasvatusosaston kanslia, pakettisensuuritoimisto ja satamakonttori. Myös saareen tulevien passintarkastus suoritettiin Rantakasarmissa. Rakennus oli puolustuslaitoksen käytössä vuoteen 1972 asti, siinä toimi mm. Suomenlinnan komendanttivirasto. Suomenlinnan hoitokunnan hallinnan aikana itäinen puolisko otettiin puusepän verstaan käyttöön ja länsipää kunnostettiin Pohjoismaisen Taidekeskuksen näyttely- ja varastotiloiksi. Vuonna 1992 Rantakasarmin läpikulkuholvin itäpuolella oleva kasematti kunnostettiin vartiomiesten taukotilaksi sekä R-kioskia ja yleisöwc:tä varten. Suomenlinnan postin lakkauttamisen jälkeen R-kioski on toiminut myös saaren postipisteenä. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 85 Vuonna 1927 rakennusnumero C III 75 Lähteet: MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1983. Suomenlinnan rantakasarmi. MV SL VIK C 670-729. KA VSA 17044 17098 15275 15390 15634 15652 15783 15995 16004. Kuva: MV SL VIK C 702.
Kaapelitehdas, Munkkisaaren merikaapelihalli
1998: Marianne antoi Jackille mustavalkoisen käyntikortin; se oli pikkuisen pelottava. Paikan nimi oli The Duck's Tattoo... "Ja tatuoijan nimi on Diego", nainen sanoi... Diego oli pieni mies, jolla oli ystävälliset silmät ja pukinparta; hänen käsivartensa olivat tatuointien peitossa. Yksi oli aika sovinnainen naisen muotokuva, melkein kuin valokuva. Toinen oli tyystin epäsovinnainen alaston nainen; itse asiassa nainen joka oli ilkosillaan ankan kanssa. Diegolla oli muitakin tatuointeja, mutta Jackin mieleen jäi parhaiten alaston nainen ankan kanssa.
'Jälkeenpäin muistellen, eniten suretti osuma Helsingin Yliopiston rakennukseen, jossa mm. Albert Edelfeltin ja Eero Järnefeltin maalaamat freskot tuhoutuivat tulipalossa. Wäinö Aaltosen korkokuvaveistos "Vapaus seppelöi nuoruuden" tuhoutui ja osa Lääketieteen historian museon kokoelmista niinikään.' (s. 59)
Kirjailija suree yhteisten kulttuurihistoriallisten teosten tuhoutumista.
Kotkaniemi kuuluu poliittisen historian merkkimieskotien ryhmään, sillä tila on ollut Suomen ensimmäisen valtionpäämiehen ja tasavallan kolmannen presidentin P. E. Svinhufvudin koti. Kotkaniemen tilan suuri, jugendvaikutteinen huvilamainen päärakennus sijaitsee Kivijärven rannalla, männikköisessä mäessä. Päärakennus on peräisin 1890-luvun lopulta laamanni Thoménin ajalta. Huvilan suunnittelijana pidetään arkkitehti Lars Sonckia. Kotkaniemen läheisyydessä on toisen maailmansodan linnoitusketju Salpalinjaan ja Kivijärven sulkujärjestelmiin liittyviä sotahistoriallisia muistomerkkejä.
P.E. Svinhufvud, jonka lakimiesura oli alkanut Turun hovioikeudessa, pääsi Lappeen tuomiokunnan kihlakunnantuomariksi ja muutti perheineen Luumäelle Kotkaniemeen 1908. Toukokuussa 1918 Svinhufvud valittiin itsenäisen Suomen korkeimman vallan käyttäjäksi eli ensimmäiseksi valtionpäämieheksi. Svinhufvud vietti kesiään Kotkaniemessä vielä presidenttikaudellaan 1931-1937, jolloin presidentin virkahuvilana oli Naantalin Kultaranta. Presidenttikauden päättymiseen loppui myös Svinhufvudin yhteiskuntapoliittinen päivätyö ja hän vietti vapaapäiviä Kotkaniemessä. Kotkaniemessä on ollut majoituspalveluja vuodesta 1916 lähtien, kun presidentin puoliso Ellen Svinhufvud sijoitti täyshoitolalaisia yläkerroksen huoneisiin. Kansalaissodan aikana Kotkaniemi oli punaisten hallussa. Kotkaniemi siirtyi Museoviraston omistukseen 2000, ja osa huoneista on Svinhufvud-museona avoinna yleisölle.
Kotkaniemen tila
Luvian rikkonaisessa, useista saarista ja luodoista muodostuvassa ulko- ja sisäsaaristossa on säilynyt arvokkaita kalastuselinkeinoon liittyviä entisiä kalastustiloja ja kalastajakulttuurista kertovaa rakennuskantaa, vaikka ympäristö ja elinkeinot ovatkin muuttuneet. Yksittäisten kalastustilojen ja -torppien lisäksi saaristossa on myöhempää huvila-asutusta. Kalastustilojen sijoittelu poikkeaa myöhemmästä rakentamisesta. Kalastustilat ovat sijoittuneet selkeästi erilleen, usein omille saarilleen ja rakennuspaikaksi on valikoitunut saaren suojaisa paikka. Kohde jakautuu kahteen alueeseen, laajaan ulkosaaristoon ja suppeampaan sisäsaaristoon. Ulkosaaristossa saariketjun muodostavat Pastuskerin, Kuiskerin, Kinaskerin, Parskerin, Pirskerin ja Etelän-Pirskerin saaret. Ehyitä ja säilyneitä pihapiirejä ovat Pastuskerin Takholmin kalastustila (päärakennus 1832). Kuiskerin eteläpuolella olevan Väipäreenkarin kalastustorpan päärakennus on valmistunut 1883. Kinaskerin itärannalla olevan kalastustilan rakennuskanta on 1900-luvun alkupuolelta. Vanhempaa asutusta edustaa Pohjan Pirskerin entinen luotsitalo, jonka päärakennuksen ensimmäinen vaihe on valmistunut 1786. Etelän-Pirskerissä on neljä 1800-luvun alkupuolella perustettua kalastustilaa. Saaren pohjoispäässä ovat Haapaniemi (päärakennus 1925) ja Saaristo (1800-luvulta), joiden yhteydessä on säilynyt myös pieni peltoalue. Saaren eteläosassa, Ulko-Rounoorissa, on kaksi kalastustilaa, joiden päärakennukset on rakennettu 1850 ja 1890. Sisäsaaristossa Hyviluodon saaressa on kolme vanhaa kalastustilaa. Saaren itärannalla olevan Hyviluodon 1700-luvulla perustetun torpan rakennuskanta on säilynyt tiiviinä kokonaisuutena. Päärakennus on 1800-luvun puolivälistä. Takskerin kalastustilan neliöpihan asuinrakennuksen ulkoasu on 1920-luvulta. Anteskerin kalastustilan päärakennus on 1910-luvulta. Sen pihapiirissä on muinaisjäännöksiksi luettuja historiallisen ajan kiviröykkiöitä.
Luvian saariston muodostuminen ja asutus liittyy länsirannikolla esiintyvään maankohoamisilmiöön. Varhaiskeskiajalla veden pinta oli noin kuusi metriä korkeammalla kuin nykyisin. Tällöin nykyinen Lankoorin niemimaa muodostui vielä neljästä luodosta. Luvian saaristo muodostui vähitellen asutuskelpoiseksi. Ensimmäiset kalastustilat tai -torpat perustettiin 1700-luvun loppupuolella. Varsinainen asuttaminen tapahtui 1800-luvun aikana. Maannousun lisäksi vaikutti asukasluvun kasvu ja maanjakoprosessien käynnistyminen 1700-luvun loppupuolella. Saarten keskeinen elinkeino oli kalastus, mutta asuinpaikat valittiin suojaisan aseman lisäksi paikoista, joissa oli mahdollisuus pienimuotoiseen viljelyyn tai laitumiin. Harva asutus muodostui yksittäisistä kalastustiloista ja torpista. Ensimmäisiä asuinpaikkoja 1700-luvulla olivat Hyviluodon ja Säpin saarien kalastustorpat sekä Pohjan Pirskerin luotsitalo. Kalastuksen lisäksi rannikolla ja saaristossa harjoitettiin laivanrakennusta. Ulkosaariston pohjoisosassa olevasta Klopan saaresta kerättiin katukiviä ja louhittiin kiveä Poriin 1900-luvun alkupuolella. Varhaisimmat huvilat rakennettiin 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella yleensä mantereen puolelle mm. Lankooriin. Sotien jälkeen elinkeinoissa ja asutuksessa tapahtui suuria muutoksia. Kalastuksen rinnalle tuli rannikolla turkistarhaus ja saariston kalastustilat alkoivat autioitua, varsinainen autioituminen tapahtui 1960- ja 70-luvuilla. Kinnaskerissa kalastustilan käyttäjäksi tuli merivartiosto 1961. Osa kalastustiloista ja saarista on muuttui 1900-luvun loppupuolella vapaa-ajan asunnoiksi ja kesämökkitonteiksi. Ulkosaariston länsipuolella oleva pienten saarien ja luotojen ryhmä on määritetty Natura-alueeksi.
Luvian saariston kalastajatilat
Kaukopään tehtaan asuinalueet (Lättälä)
Mäkelänrinteen uintikeskus
'Eteläisen ja Pohjoisen Hesperiankadun väli oli vain satakunta metriä. Joutsamo hidasti taas vauhtia puolihölkkään. Hän ei nähnyt autoja ja oli jatkamassa asfalttipätkän yli. Hän ehti ottaa kaksi nopeampaa askelta, kun hän kuuli takaoikealta moottorin äänen.' (s. 161)
Joutsamon juoksulenkki saa ikävän käänteen.
Heinonen, Regina
Borg, Elsi
Kaipiaisten rautatieasema (asema-alue)
Davis, Mac
Längelmäen kirkonkylä on poikkeuksellisen hyvin 1900-luvun alkupuolen asussa säilynyt pienen ja syrjäisen, mutta vauraan pitäjän keskus, missä 1770-luvun kirkon ympäristöön on rakennettu 1800-luvulta 1950-luvulle mennessä tyypilliset kunnalliset ja kaupalliset palvelut. Längelmäen kirkonkylä on rakentunut rikkonaiseen, kapeiden lahtien ja laaksojen muodostamaan viljelymaisemaan, jossa pellot viettävät Kirkonlahteen, Junkilanlahteen ja osin Pitkäjärven rannoille. Kylän nykyinen rakennuskanta ulottuu 1700-luvulta 1950-luvulle. Kirkonkylä peltoaukeineen ja talonpoikaistaloineen on säilyttänyt hyvin 1900-luvun alun aikaisen luonteensa. Maisemaa hallitsee rakennusmestari Antti Piimäsen johdolla 1772 rakennettu länsitornillinen pitkäkirkko. Kirkon lähellä on Längelmäen pitäjän lainamakasiini. Kirkonkylän keskustassa on kylän tärkein rajattu raittitila, jonka varrella on mm. entinen pankin rakennus. Kylän länsiosassa on kirkonkylän entinen kansakoulu ja kunnalliskoti. Kirkon ja hautausmaan välillä ovat Vanhatalon ja Uusitalon tilat. Poukan tila on Junkinlahdenlahden rannalla kirkonkylän keskustasta länteen.
Längelmäen seurakunta perustettiin 1640, jolloin myös Orivesi sai Längelmäen kappelikseen. Ensimmäinen kirkko rakennettiin 1641 Karvian kylään. Kirkko oli ahdas ja sen maapohja oli huono, joten uusi kirkko päätettiin rakentaa toisaalle. Sijainnista oli useita ehdotuksia, mutta lopulta kirkon paikaksi valittiin Hakosalmi aiempaa keskempää pitäjää. Kirkolle päätettiin samalla rakentaa uusi tie Hiukkaalta. Hakosalmen kylän vanhimpien talojen, 1797 halotun Talolan ja Poukan historia ulottui 1500-luvulle. Mestari Antti Piimänen valittiin kirkon rakennusmestariksi 1767 ja paanukattoinen kirkko valmistui syksyllä 1772. Kirkon tornia korjasi mestari Matti Åkerblom-Pärnä 1794. Laudoituksen tekivät mestarit Matti Fri ja Elias Enqvist 1846-1848. Kirkko korjattiin 1896 arkkitehti J. Stenbäckin suunnitelmin. Pitäjän lainamakasiini rakennettiin mahdollisesti 1824.
Längelmäen kirkonkylä
Saaren kartanoympäristö on keskiajalta asti asuttu ja viljelty, maisemallisesti merkittävä kokonaisuus talouskeskuksineen, yhtenäisine rakennusryhmineen, puutarhoineen, tiestöineen, siltoineen ja luonnonpuistoineen. Kartanoon ja sen ympäristön liittyy myös henkilö- ja kulttuurihistoriallisesti merkittäviä vaiheita. Saaren kartano sijaitsee Tammelan Pyhäjärven ja Kuivajärven väliin jäävässä saaressa, jonka Venesillan kannas yhdistää nykyisin mantereeseen. Kirkonkylästä etelään johtava maantie kulkee saaren viljelysmaiseman ja metsän rajalla. Saaren kartanon ympäristöstä tunnetaan lukuisia kivikautisia asuinpaikkoja ja kartanoa edeltänyt kylänpaikka. Kartanon päärakennus, talouskeskus ja puisto ovat Kuivajärven puoleisella peltoaukealla. Kartanon 1800-luvun alkupuolella valmistunut päärakennus on kaksikerroksinen, mansardikattoinen ja rungoltaan valkeaksi rapattu. Julkisivussa on pilasterijäsentelyä. Päärakennusta ympäröi rantaan asti ulottuva puisto. Talouspihan ympärillä on 1700-luvun loppupuolella rakennettu kaksikerroksinen ja taitekattoinen asuinrakennus. Kaksikerroksinen konttorirakennus on 1920-luvulta. Talouspihaan kuuluvat lisäksi tiiliset navetta- ja tallirakennukset. Puiston rakenne perustuu Paul Olssonin 1920-luvulla ja 1940-luvulla tekemiin suunnitelmiin. Päärakennuksen keskiakselia korostaa etelässä järven rantaan rakennettu klassisistinen, parasol-kattoinen huvimaja ja pohjoisessa kellotornillinen viljamakasiini ns. leipäkirkko 1790-luvulta. Talousrakennukset muodostavat oman ryhmänsä metsärajaan. Jalopuiden reunustaman tulotien varrella on 1920-luvulla rakennettu Fabritiuksen huvila. Seikkolinnanmäen rannassa on 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa rakennettu huvila. Kartanoon liitetyn Kankaisten ratsutilan aumakattoinen päärakennus on kartanon entinen päärakennus, joka rakennettiin 1700-luvulla ja siirrettiin 1800-luvun alkupuolella nykyiselle paikalle. Kankaisten pihapiiriin kuuluvat lisäksi aitta- ja riihirakennukset. Kartanoon liittyy olennaisesti Saarensalmen eteläpuolella kartanon 1932 perustama kansanpuisto näkötorneineen. Kaukolanharjun luonnon kauneutta ovat monet suomalaiset taiteilijat kuten Albert Edelfelt, R.W. Ekman ja Magnus von Wright ikuistaneet. Kansanpuistossa on niin ikään alkuaan yksityinen kesäteatteri sekä Lounais-Hämeen pirtti. Saarensalmen tukikaarellinen betonisilta on osa Saaren kartanon miljöötä. Saaren kartanomaisema on osa "Mustiala - Porras - Kaukolanharju" -nimistä valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Saaren kartano muodostettiin 1559 kuudesta tilasta, kylän seitsemäs tila liitettiin kartanoon 1650. Pohjoispuolella oleva Kankaisten ratsutila liitettiin kartanoon 1793 ja ratsutilalle siirrettiin kartanon vanha päärakennus. Saari ehti olla lyhyen aikaa myös ruotujakoarmeijan ratsumestarin virkatalona. Perintöluontoiseksi se määriteltiin 1700-luvun lopussa. Nykyisen päärakennuksen rakennustyöt aloitettiin 1805 eversti Lagerborgn aikana ja lopullisesti rakennus valmistui 1820 kapteeni Lepsenin aikana. Rakennuksen hirsinen runko päällystettiin tiililevyin, jotka rapattiin. Leveän frontonin koristama mansardikattoinen rakennus liittyy kustavilaiseen kartanoarkkitehtuuriin. Saaren kartanon ohi kulkeva maantie erkanee Vanhasta Härkätiestä Kuivajärven eteläpäässä. Maantieksi se oli raivattu jo 1700-luvulla. Saarensalmen yläpuolisilla tukikaarilla varustettu teräsbetonisilta valmistui 1923 rakennusliike Oy Granitin suunnitelmien mukaan. Kaukolanharju oli suosittu näköalapaikka jo 1800-luvun loppupuolella. Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys rakennutti Kaukolanharjulle Saaren kartanon maille näkötornin 1923 forssalaisen rakennusmestari A. Nummen piirustusten mukaan. Näkötorni siirtyi sittemmin Tammelan kunnan hallintaan. Saaren kansanpuiston perusti 1932 kartanonomistaja Erik von Frenckell, joka myi puiston Forssan kaupungille ja Tammelan kunnalle. Puistoon rakennettiin Lounais-Hämeen pirtti 1946-1948 ja ulkoilmateatteri arkkitehti Veikko Kyanderin piirustusten mukaan. Saaren kartano oli teatterinjohtaja, akateemikko Vivica Bandlerin (1917-2004) hallussa hänen kuolemaansa saakka. Bandler peri kartanon isältään Eric von Frenckelliltä.
Saaren kartano ja kansanpuisto
varastot
Ammusvarasto / Patteri 1 E18
Kaksiosainen ruutikellari rakennettiin v.1867patteri 1:n yhteyteen.Kellaria kunnostettiin v. 1876 ja se peitettiin maalla. 1880-luvulla suoritetun patterin uudistustyön yhteydessä rakennettiin ruutikellarin ja tykkiasemien välille kiskot ammustenkuljetusvaunuja varten. Toisen maailmansodan aikana kellarin päälle rakennettiin betonoitu it-tykkiasema. Itse kellari on ollut käytössä varastokellarina. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: v. 1918 E 18 Lähteet: KA VSA17044 MV SL VIK E 104 a-127, E 205 Heiskanen,Seppo: Länsi-Mustasaaren venäläis- aikaiset patterit. 1978.
Sydväst, asunto-osakeyhtiö
Kristiina Carlson asui lapsuudessaan Merikadulla ja kuvaa seutua 1950-luvulla artikkelissaan "Kotikaupunkini Helsinki".
Romaanin tapahtumat saavat alkunsa Messukeskuksesta, Kirjamessuilta, kun eläkkeellä oleva lankakauppias Salme Malmikunnas kohtaa messuhulinassa kirjailijan, jolta aiheet ovat loppuneet. Kirjailija haluaa ostaa Salmen elämäntarinan 7000 eurolla uutta kirjaansa varten. Ja Salme suostuu.
Palander, Misa
Mäkelänkatu 37-43
Ylihärmän puukirkko on kuuluisan pohjalaisen Hakolan kirkonrakentajasuvun edustajan Kaapo Hakolan johdolla rakennettu, sekä sisä- että ulkonurkista viistetty pohjalainen 1700-luvun loppupuolen ristikirkko, joka muodostaa pappilan kanssa hyvin säilyneen kirkkoympäristön. Ylihärmän kirkko on muodoltaan 24-kulmainen ristikirkko, jonka keskeltä kohoaa sipulipäätteinen kattoratsastaja. Korkea aumakatto on paanutettu. Ikkunat ovat segmenttikaariset. Kirkon kiinteä sisustus on uudistettu 1938 Ilmari Launiksen suunnitteleman korjauksen yhteydessä. Intendentinkonttorin suunnittelema tapuli vuodelta 1828 on tehty Oravaisista kotoisin olleen rakennusmestari Olof Häggblomin johdolla. Hän on vastannut tapulin rakentamisesta myös 1830 Kuortaneella, missä on nähtävissä Ylihärmän tapulista omaksuttuja aiheita. Kirkkoa ja tapulia ympäröi vanha hautausmaa. Sankarihautausmaa on J.S. Sirénin suunnittelema. Kirkon eteläpuolella on vanha pappilarakennus ja vanha pitäjänmakasiini, joka on museokäytössä. Ylihärmän pappila on rakennettu 1889 edeltäneen pappilan paikalle. Pappilaa ympäröi puutarha ja pihapiirissä on vanha aitta. Vuodesta 1976 pappila on toiminut seurakunnan toimisto- ja harrastetiloina.
Härmän jokivarsien alue kuului asutuksen vakiintumisesta lähtien Kyrön kirkkopitäjään, sittemmin vuodesta 1581 siitä irtautuneeseen Lapuan kirkkoherrakuntaan. Talot elivät 1600-luvulla niittyihin perustuvasta karjatalousvaltaisesta maataloudesta ja nousevasta tervanpoltosta. Asutus laajentui 1700-luvulla talojen halkomisen sekä uudistilojen ja torppien perustamisen myötä. Härmän Peräkylän ja Keskikylän asukkaat rakensivat 1785-1787 oman kirkkonsa Kaapo Hakolan piirustusten mukaan. Kirkon ympärille muodostui Lapuan alainen Ylihärmän saarnahuonekunta 1816. Vanhan Härmän pitäjän eteläosasta muodostettiin Ylihärmän seurakunta 1859. Kauhavan kappeliseurakunta Ylihärmästä tuli 2009.
Ylihärmän kirkonseutu
Lönnrotinkatu 35
päällekkäin ajassa
overlaps in time
As Oy Jussila
Averardi, G.
Karviankylä edustaa pitäjän vanhinta kyläasutusta, ja sen rakennuskanta antaa hyvän kuvan pohjoissatakuntalaisesta talonpoikaisesta rakennustavasta. Syrjäisen kylän viljelykset ovat pienimuotoisia Karvianjärveen laskevia rantapeltoja. Karvianjärven rantaviivaa myötäilee vanha maantie, jonka varrella kantatalojen talouskeskukset ovat. Kylän keskustassa on Vähä-Karvian, Hiedanpään, Kanniston, Sulosen ja Lähdeniemen talot. Lähdeniemen talo puotiriveineen, pitkine solarakennuksineen ja lukuisine talousrakennuksineen ja puistoineen on huomiota herättävä ja arvokas kokonaisuus.
Ylä-Satakunnan ja Pohjanmaan välinen laaja suo- ja metsävaltainen seutu pysyi pääosin asumattomana aina uuden ajan alkupuolelle saakka. Se on ollut pysyvästi asuttu 1600-luvun puolivälistä lähtien.
Karviankylä
T.I.Itkonen oli Kansallismueson etnografisen osaston johtaja, Marja Itkonen - Kaila kertoo lapsuutensa käynneistä museossa.
Meilahden huvila-alue, joka on 1800-luvun lopulta alkaen rakentunut kaupungin ulkopuolelle, ilmentää aikansa näyttävää huvilakulttuuria. Alueella sijaitsevat päämiesten virka-asunnot Kesäranta, Tamminiemi ja Mäntyniemi. Meilahden tilan pää- ja sivurakennukset 1800-luvun alkupuolelta sijaitsevat Saunalahden rannan tuntumassa. Tilan aikanaan laajaa maisemapuistoa on säilynyt ja sen rakennelmista on jäljellä mm. rannan puoleinen terassi rantaan laskeutuvine portaineen sekä nykyisessä Tamminiemen puutarhassa sijaitseva 1800-luvun alun huvimaja, jonne tilan päärakennukselta on johtanut suora puistotie. Meilahden tilan päärakennuksen eteläpuolella puistossa on kaupungin taidemuseo 1970-luvulta. Meilahden huvila-alueella on kymmeniä huviloita, joista vanhimmat 1800-luvun puolelta ovat koristeellisten yksityiskohtien, parvekkeiden, verantojen ja tornien, leimaamia. Huviloiden puistot ja puutarhat edustavat aikansa puutarhakulttuuria. Pääministerin virka-asuntona oleva Kesäranta on alueen vanhimpia huviloita, se on rakennettu 1873. Päärakennus on kaksikerroksinen, tornillinen ja koristeellinen puuhuvila. Pihapiiriin kuuluvat myös 1950-luvulla rakennettu rantasauna sekä talousrakennus, vahtitupa, huvimaja, laituri ja tenniskenttä. Villa Nissen on 1904 valmistunut Meilahden ensimmäinen tiilestä muurattu huvila, joka on ollut 1940-81 tasavallan presidentin virka-asunto Tamminiemi. Erityisesti presidentti Kekkosen aikana Tamminiemi on läheisesti liittynyt Suomen valtiolliseen ja hallinnolliseen historiaan. Vuodesta 1987 Tamminiemeä on esitelty yleisölle Urho Kekkosen museona presidentti Kekkosen ajan asussa. Päärakennuksen lisäksi puistomaisella tontilla sijaitsee mm. paanutettu puinen henkilökunnan asuinrakennus, jonka jatkeena on Kekkosen aikana rakennettu hirsinen rantasauna. Tasavallan presidentin 1993 valmistunut virka-asunto on Mäntyniemessä mereen pistävällä niemellä. Virka-asunnon rinnalla ovat portti- ja talousrakennukset. Tonttia hallitsevassa virka-asunnossa ovat presidentin yksityisasunto, edustustilat, toimistosiipi sekä henkilökunnan tilat. Mäntyniemen rakennukset noudattavat paikan kallioperän ja kasvillisuuden muotoja, julkisivut ovat Viitasaaren punaista graniittia. Virka-asunnon tilat avautuvat merelle, ulkohahmossa edustustilat näkyvät korkeina, asuintilat ovat matalia ja nauhamaisia.
Meilahden huvila-alueen vanhimmat rakennukset ovat kuuluneet Meilahden tilaan, jonka paikkeilla sijainneesta maatilasta on maininta jo vuodelta 1476. Meilahti oli 1820-luvulla kenraalikuvernööri Fabian Steinheilin omistuksessa. Säilyneen päärakennuksen eteläpuolinen maisemapuisto ulottui aina nykyiselle Tamminiemen tontille, jonka puutarhassa on mahdollisesti Steinheilin 1820-luvulla rakennuttama empiretyylinen huvimaja Solkulla. Helsingin kaupunki osti Meilahden tilan 1871 ja palstoitti Meilahden eteläniemeen seitsemän huvilapalstaa tarjotakseen niitä vuokralle. Toivola ja Kesäranta rakennettiin ensimmäisenä 1870-luvulla. Palstat 5-8 vuokrattiin ja rakennettiin 1884 jälkeen. Palstat 11-21 muodostettiin 1892. Meilahden tilan pää- ja sivurakennus jäi palstalle 21, joka sai nimekseen Villa Bredablick, muitakin tilan rakennuksia palstoitettiin, kuten 18 Sommarro. Vuosina 1900 ja 1910 muodostettiin lisää palstoja niin, että Meilahden tilan maista muodostui kaikkiaan 34 palstan huvila-alue. Palstojen asuinhuviloiden (bostadsvilla) rakentamisesta kesänviettoon tai ympärivuotiseen asumiseen ei ollut määräyksiä. Käytännössä tien ja vesireitin päässä kaupungista sijaitsevalle alueelle muodostui aluksi kesäasutusta, mutta ympärivuotisesti alueella asuivat alusta alkaen ainakin talonmiehet. Päärakennukseen liittyi yleensä muutama sivurakennus, ulkorakennuksia sekä puutarha. 1910-luvulta perustetut huvilat rakennettiin ympärivuotiseen asuinkäyttöön. Arkkitehtien ja rakennusmestareiden suunnittelemissa huviloissa on asunut monia tieteen ja taiteen harjoittajia, kuten arkkitehti Gustaf Nyström, säveltäjä Ilmari Hannikainen ja kirjailija Maila Talvio. Pääministerin virka-asuntona toimiva Kesäranta rakennettiin 1873 ja sai nimekseen Bjällbo. Kesäranta oli alkuaan arkkitehti F.L. Caloniuksen kesähuvila. Huvilan siirryttyä 1887 Suomen Pankin kassanhoitajan C. R. Ignatiuksen omistukseen rakennusmestari Elia Heikel suunnitteli rakennukseen mm. 20 metrin korkuisen näkötornin ja merenpuoleisen kuistin. Valtio hankki huvilan 1904 kenraalikuvernöörin kesäasunnoksi. Arkkitehti Jac. Ahrenberg teki Kesärantaan muutoksia, suurimpia lisäyksiä olivat keittiösiipi ja lasikuisti meren puolelle. Itsenäisyyden aikana Kesäranta on toiminut pääministerin virka-asuntona. Kesäranta peruskorjattiin 1981-83. Ulkoasultaan päärakennus palautettiin laajimpaan asuunsa, missä se oli ollut vuosisadan alussa. Tämä merkitsi 1950-luvulla puretun näkötornin ja kuistin uudelleenrakentamista. Villa Ekudden rakennettiin 1889 arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnitelmin kunnallispormestari Elias Öhmanille. Öhman myi Tamminiemen 1902 tukkukauppias Jörgen Nissenille, joka rakennutti paikalle uuden kivihuvilan Sigurd Frosteruksen ja Gustaf Strengellin 1903 suunnitelman mukaan. Huvila siirtyi liikemies ja kustantaja Amos Andersonille 1924. Hän lahjoitti sen 1940 valtiolle presidentin viikonloppuasunnoksi. Kyösti Kallio ei asunut Tamminiemessä, mutta Risto Ryti asui 1941-44. Mannerheimin aikana 1944-46 rakennettiin päärakennuksen alle kalliosuoja ja Seurasaarentien varteen antikisoiva vahtitupa, joka nyt toimii lipunmyyntipaviljonkina. Tamminiemi uudistettiin 1956 presidentin pääasialliseksi virka-asunnoksi. Rantasauna rakennettiin 1956 (arkkitehdit Kokko & Kokko) ja uima-allasosasto 1969. Päärakennuksen laaja uudistus tehtiin 1974. Talousrakennus on 1900-luvun alusta, sen paanuseinäisen osan laajennuspiirustukset vuodelta 1915 ovat Albert Nybergin tekemät. Kekkosen virka-aikana 1956-1981 Tamminiemi oli Suomen poliittisen elämän keskiössä. Kekkosen 1980 julkaistu teos, jota on kutsuttu hänen poliittiseksi testamentikseen, sai nimen Tamminiemi. Urho Kekkosen erottua presidentin tehtävistä 1981 Tamminiemi oli hänen yksityiskotinsa. Kekkosen kuoleman jälkeen 1986 Tamminiemestä muodostettiin Urho Kekkosen museo, joka esittelee myös Suomen itsenäisyyden ajan historiaa. Raili ja Reima Pietilän suunnittelema presidentin virka-asunto valmistui Mäntyniemeen 1993. Pietilät tunnetaan orgaanisia muotoja kokeilevista teoksistaan, kuten Oatniemen Dipoli ja Tampereen pääkirjasto Metso. Virka-asunnon päätilojen kalustuksen suunnitteli sisustusarkkitehtitoimisto Antti Paatero. Näiden tilojen tekstiilit ovat Irma Kukkasjärven suunnittelemia. Pitkälle luonnontilaisen alueen vihersuunnitelma on maisema-arkkitehti Maj-Lis Rosenbröijerin. Niemellä olleesta Villa Tallbon huvilasta on jäljellä huvimaja. Taidemuseo Meilahden valkotiilinen näyttelyrakennus valmistui 1976 huvila-alueelle alun perin lahjoituksena saatujen kokoelmien esittelyä varten arkkitehti Tero Aaltosen suunnittelemana.
Meilahden huvila-alue
infanteri
jalkaväki
infantry
Mitä tarkoittaa sana torkkeli (vrt. Torkkelinmäki)? Ei löydy edes nykysuomen sanakirjasta. Torkkelinmäki (Torkelsbacken) on nimetty Viipurin perustajan marski Tyrgils (Torgils) Knutssonin, suom. Torkkeli Knuutinpojan muistoksi. Torkkeli Knuutinpoika kohosi marskina kuningas Birgerin alaikäisyyden (1290-98) aikana valtakunnan todelliseksi johtajaksi. Hän teki Ruotsin vallan vahvistamiseksi Karjalaan niin sanotun kolmannen ristiretken 1293, jolloin perustettiin Viipurin linna, ja 1300 retken Nevalle. Kun Birger sopi veljiensä kanssa, Tyrgils vangittiin majesteettirikoksesta syytettynä ja mestattiin 1306. (Webfacta 2003) Vuonna 1901 nimi oli Torkelsgatan, suomalainen nimi Torkkelikatu vahvistettiin 1909 ja nykyinen asu vuonna 1928. Viereinen puistikko on Torkkelinpuistikko (Torkelskvären). Torkkelinkuja (Torkelsgränden) on Torkkelinkadun poikkikuja. Torkkelinmäki (Torkelsbacken) tuli kaupunginosan osa-alueen nimeksi 1959. 1990 nimettiin vielä Torkkelinkadun ja Franzeninkadun välinen puistoalue Torkkelinaukioksi (Torkelplatsen). Alueella on muuten useita historiallisten merkkimiesten mukaan nimettyjä katuja: Agricolankatu, Fleminginkatu, Franzeninkatu ja Porthaninkatu. Väestörekisterikeskuksen nimipalvelun mukaan Torkkeli on ollut 1900-luvulla Suomessa etunimenä kahdella miehellä, Torgils neljällä ja Tyrgils yhdeksällä. Sukunimenä Torkkeli on ollut 1900-luvulla kaikkiaan 1346 henkilöllä, nykyisenä nimenä 667 henkilöllä. Väestörekisterikeskuksen sukunimikartasta selviää vielä, että ennen vuotta 1944 syntyneiden Torkkeleiden syntymäpaikkana olivat mm. rajantakaiset Koivisto, Räisälä ja Uusikirkko. Myöhemmin Torkkelit ovat muuttaneet muun muassa Helsingin, Kotkan ja Järvenpään alueille. Nimi Tyrgils (alunperin Tyrgisl) tulee muinaispohjoismaisesta Tor-jumalasta ja sanasta gisle, joka tarkoitti nuolta tai sädettä. Lähteet: Helsingin kadunnimet 2 (Helsinki 1979) Helsingin kadunnimet 3 (Helsinki 1999).
Maamme tärkeimpiin risteysasemiin aikanaan kuuluneen Haapamäen laaja asemayhdyskunta levittäytyy radan suuntaisena. Risteysaseman ympärille kasvaneessa asemataajamassa on eri-ikäistä rakennuskantaa risteysaseman eri vaiheista. Ennen vilkkaan asemanseudun rakennuskannassa on monia eri rautatietoimintoja palvelevia rakennuksia. Asemarakennus on rakennettu 1897 Bruno Granholmin suunnitelmien mukaan. Alueella on lisäksi mm. asemaravintola, lepohuonerakennus, vesitorni, suuri veturitalli sekä suuri määrä asuinrakennuksia talousrakennuksineen. Haapamäen aseman erikoisuus on vanhoihin rakennuksiin sijoitettu Höyryveturipuisto. Alueeseen liittyy noin kilometrin päässä radan Jyväskylään johtavan rataosuuden varressa sijaitseva Leponiemen vahtitupa pihapiireineen. Haapamäellä on säilynyt myös noin kilometri harvinaiseksi käynyttä lennätinlinjaa radan varrella.
Vuonna 1883 valmistuneen Vaasan radan asemista yksi rakennettiin Keuruun pitäjän rajojen sisälle, ei kuitenkaan kirkonkylään, vaan Kangaslammen rannalle Haapamäen kylään. Aseman nimeksi tuli Keuru. Ensimmäinen asemarakennus Haapamäen Keurun asemalle rakennettiin 1883. Kun Jyväskylän rata valmistui 1895-1897, siirrettiin Keuru-niminen asema kirkonkylään ja Haapamäelle rakennettiin uusi suurempi asemarakennus. Haapamäen aseman seutu oli harvaan asuttua erämaata, mutta aseman ja siihen liittyvien rautatieläisten asuinrakennusten ympärille kehittyi vähitellen asemataajama. Radan jatkaminen Jyväskylästä Pieksämäelle alkoi Haapamäeltä radan uusimisena 1916. Poikkirata Haapamäeltä Poriin rakennettiin puolestaan vuosina 1929-1938, jolloin Haapamäestä mudostui neljän radan risteysasema. Uusi funkis-asemaravintola valmistui 1940 samaan aikaan kun ratalinjaa viimeisteltiin. Haapamäen risteysaseman ympärille kehittyi vireä yhdyskunta, jonka ytimen muodostivat asema ja rautatieläiset. Haapamäelle syntyi rautatiehenkilökunnan ansioista jossain määrin palveluita, varsinaista teollisuutta tai muita elinkeinoja sinne ei syntynyt. Keuruun seudun liikennettä hoidettiin aina 1930-luvulle asti pääasiassa rautateitse ja Haapamäen kautta kulkenut rautatieliikenne oli huipussaan 1970-luvun alussa. Parhaimmillaan höyryveturikauden loppupuolella Haapamäellä oli VR:n palveluksessa n. 700 henkilöä. Ensin henkilöstöä vähensi kaluston muuttuminen dieselvetureiksi. Lopullinen isku Haapamäen risteysasemalle ja yhdyskunnalle tuli 1970-luvulla, jolloin valmistuivat Tampere-Parkano-Seinäjoki -oikorata (1971) ja Jämsänkoski-Jyväskylä -rata (1978). Autoilun ja tiestön kehittyminen samaan aikaan vähensi myös henkilöliikennettä rautateillä. Oikoratojen jälkeen henkilö- ja tavaraliikenne vähentyivät ja toimintoja vähennettiin. Keuruun kaupunki perusti 1980-luvulla Haapamäen asemalle Höyryveturipuiston, joka sijoitettiin VR:n entisen polttoainevaraston paikalle veturitallin kaakkoispuolelle.
Haapamäen rautatieasemanseutu (Leponiemen vahtitupa)
Staden - må den flyta på vågor av granit
Länsi-Turunmaan saaristoasutus (Västra Saverkeit ja Östra Saverkeit)
'Casa Marena ravintola on ollut jo pitkälle toistakymmentä vuotta, ja siitä on tullut lauttasaarelaisten todellinen kortteliruokakapakka. Nuhjaantuakin se ehti, kunnes koko sisustus viime vuonna pantiin uusiksi. Kokonaisuuteen kuuluu tyylikäs tilava baari ja aurinkoisen kodikas keltasävyinen kaksiosainen ravintolasali. Looseja on riittävästi niin että oma ruokarauha säilyy.' (s. 139)
Ruskeasuon iso risteys
Aurora
Aamun miesystävä, roskakuski Lainetukka on kotoisin Pajamäestä ja hänen lapsuuttaan ja nuoruuttaan kuvataan esimerkiksi isän kanssa tehtyjen retkien kautta.
Yksi Tipin ihastuksista oli töissä Stockmannin hajuvesiosastolla.
Weckström, Johannes
Sammatin Haarjärven kylän alueella sijaitsee kolme Elias Lönnrotin, kansanrunouden kerääjän ja Kalevalan kokoonpanijan eriaikaista kotitaloa, lapsuuden koti Paikkarin torppa, vanhuudenkoti Lammin talo sekä 1862-1876 Lönnrotin kotina ollut Nikun talo. Sammatin kirkko liittyy Elias Lönnrotin elämänvaiheisiin ja hänet on myös haudattu Sammatin kirkkotarhaan. Paikkarin torppa on Elias Lönnrotin syntymä- ja lapsuudenkoti, joka senaatin 1889 tekemällä päätöksellä päätettiin säilyttää muuttumattomana muistona tämän suomalaisen suurmiehen varhaisvaiheista. Torppa sijaitsee Haarjärven kylässä Valkjärvestä nousevan rinteen yläreunassa. Se on tyypillinen lounaissuomalaisen pieneläjän asunto. Rakennus on säilynyt 1800-luvun alun asussa maalaamattomana ja malkakattoisena. Torpan pihapiiriin kuuluu myös 1800-luvun alkupuolelta oleva aittarakennus ja entinen vahtimestarin asunto. Paikkarin torppa on ensimmäinen kansallisen muistomerkin aseman saavuttanut merkkimieskoti ja nykyään Museoviraston hallinnassa oleva museo. Niku on yksi Sammatin Haarjärven kylän kantatiloista. Tilakeskus sijaitsee korkealla mäellä kylän peltoaukean eteläpuolella, lähellä Paikkarin taloa. Elias Lönnrotin aikana kaksikerroksiseksi ja 15 huonetta käsittäväksi muutetun päärakennuksen runko on mahdollisesti peräisin 1780-luvulta. Rakennuksen sisätiloja on muutettu, mutta sen ulkoasu on säilynyt 1800-luvun asussa. Kallioinen pihamaa on muutettu puutarhaksi Lönnrotin aikana. Pihapiiriin kuuluvat ulko- ja talousrakennukset ovat uudempia ja peräisin 1900-luvulta. Lammin 1846 rakennettu tilakeskus päärakennuksineen sijaitsee erillään Haarjärven kylän muista kantatiloista ja viljelymaisemasta, pienen peltoaukean länsipuolisella mäentöyräällä. Pihapiiriin kuuluu myös piharakennus Lönnrotin tyttärille rakennettu "Paratiisi". Museona toimivan Lammin talon omistaa Suomen Kulttuuriperinnön säätiö ja sen päärakennus on kunnostettu 1800-luvun lopun asuun. Sammatin kirkonkylän keskustassa sijaitsee pieni, paanukattoinen ja punamullattu puukirkko tapuleineen. Kirkko on vaatimaton pitkäkirkko, jonka sisätilaa kattavat lautaholvit. Seinät on käsitelty vaaleanpunaisella rappauksella. Kirkossa oleva Kristusta esittävä Adolf von Beckerin maalaama alttaritaulu on Lönnrotin lahjoittama 1879 kuolleen tyttärensä Teklan muistoksi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirkkomaalle pystyttämän, mustasta graniitista tehdyn Elias Lönnrotin hautamuistomerkin on suunnitellut Gustaf Nyström 1886.
Elias Lönnrot syntyi Paikkarin torpassa 1802 ja kuoli Lammin talossa 1884. Paikkarin talon alunperin Valkjärvi-niminen torppa perustettiin Haarjärven kylän yhteismetsään 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, jolloin Elias Lönnrotin isä, pitäjänräätäli Fredrik Johan Lönnrot tuli sinne torppariksi. Elias Lönnrot syntyi torpassa ja muutti sieltä 1814 lähtiessään Tammisaareen kouluun. Valtio osti torpan 1880-luvulla säilytettäväksi kansallismuistona. Torpan pihapiiriin rakennettiin 1926 vahtimestarin asunto, joka toimi aluksi myös matkailijakotina. Haarjärven Nikun talon Elias Lönnrot osti 1859 jäätyään 1862 eläkkeelle Helsingin yliopiston suomenkielen ja kirjallisuuden professorin virasta. Nikun talo on pitkäaikaisin Lönnrotin Sammatin kodeista. Vuonna 1876 hän myi tilan Uno Cygnaeukselle. Lönnrot osti Nikun rajanaapurina olevan Lammin talon 1869 ja vietti siellä viimeiset elinvuotensa 1876-1884. Lammin tila on ns. kruunun uudistila, joka muodostettiin 1840 Haarjärven kylän jakamattomista metsämaista. Elias Lönnrot laajensi paritupaa rakennuttamalla siihen eteisen, makuuhuoneen, ruokasalin sekä muuttamalla tupakamarin työhuoneeksi. Salin takana olleet kamarit siirrettiin muualle 1899. Myös "Paratiisi" siirrettiin muualle, mutta tuotiin 1980-luvulla takaisin Lammin talon pihapiiriin. Sammatin puukirkko rakennettiin 1700-luvun puolivälissä. Kirkon sisäasu on peräisin 1879 tehdystä korjauksesta. Kirkko korjattiin 1954 arkkitehti Paavo Riihimäen johdolla. Kirkkotarhan kiviaitaan liittyvä kellotapuli vuodelta 1763 on yksinkertaistettu variaatio lounaissuomalaisesta tapulista. Lönnrotin oppineisuus ja avarakatseisuus vaikutti siihen, että Sammattiin perustettiin jo 1863 kunnallinen kirjasto ja 1867 kansakoulu, molemmat ensimmäisten joukossa maassamme. Lönnrot ajatteli myös kotiseutunsa tulevaisuutta jälkisäädöksessään, mikä johti Elias Lönnrotin emännyyskoulun toiminnan alkamiseen 1897.
Elias Lönnrotin Sammatti (Sammatin kirkko ja Lönnrotin hauta)
Dekkarisarjan päähenkilö Viktor Kärppä on inkeriläissyntyinen puolittain alamaailmassa liikkuva liikemies.
Kana
Korsnäsin kirkko on yksi intendentinkonttorissa 1800-luvun alussa suunnitelluista ja tunnetun pohjalaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun johdolla rakennetuista puisista ristikirkoista. Samaan aikaan rakennetut kirkko ja kirkkoherranpappila ympäristöineen muodostavat rakentamisajaltaan säilyneen yhtenäisen kirkkomaiseman. Korsnäsin puinen tasavartinen ristikirkko on rakennettu Heikki Kuorikosken johdolla 1831. Seurakunnan järjestyksessään kolmannen kirkon ulkoasua leimaa ristikeskuksesta kohoava aumakattoinen, torniin päätyvä attikaosa. Alttarilaite on sijoitettu poikkeuksellisesti keskelle kirkkoa, ristivarsien kulmaan. Kirkon vierustalla on erillinen kellotapuli vuodelta 1757. Tapuli on saanut uusklassillisen nykyasunsa siirron yhteydessä noin 1860. Kirkkomaisemaan liittyy pitäjänmakasiini sekä 1831 rakennettu kirkkoherranpappila. Lehtevän puiston ympäröimä rakennus toimii pappilamuseona, jonka pihapiirissä on vanha tilanvuokraajan tupa, luhti, sauna ja tuulimylly.
Korsnäsin saarnahuonekunnasta on tietoja jo keskiajalta. Se liitettiin Närpiöön 1604. Korsnäsin seurakunta kuului Närpiöön 1887 saakka. Korsnäsin kirkko ja pappila rakennettiin yhtäaikaisesti 1830-luvulla. Kirkon suunnitelmat tehtiin Intendentinkonttorissa C.L. Engelin ja A.W. Arppen toimesta. Kirkkoherran muutettua pois pappilasta, rakennus restauroitiin pappilakulttuuria 1900-luvun alussa kuvastavaksi museoksi 1982.
Korsnäsin kirkko ja pappila
"Brondalla istui pöytäkunnittain maalareita, nuoria runoilijoita ja sen sellaisia. Sanoisiko sitä nyt taiteelliseksi eliitiksi, ehkä se oli senaikuista boheemisakkia. Sitä saattoi istahtaa melko vapaasti johonkin pöytään, joukko oli välitöntä. Kieltolain jatkuessa Brondalla ei ollut alkoholitarjoilua. Sinne piti viedä omat eväät. Jollakulla oli aina kanisteri povessaan." (s. 55)
Salpalinja (Puumalantie)
Miltä näytti Helsinki sata vuotta sitten?
Miltä näytti Helsinki sata vuotta sitten? Millainen oli Esplanadi? Millainen Kauppatori? YLEn Elävän arkiston vuonna 1906 kuvatussa ainutlaatuisessa filmissä välittyy kuva idyllisestä pikkukaupungista.
Ruotsin suurlähetystö
Vuosi 1998 oli Vallilan kirjaston 90-vuotisjuhlavuosi. Juhlavuonna järjestettiin kirjoituskilpailu "Vallilan rapsodia", jonka tarkoituksena oli kerätä perinnetietoa Vallilasta.
Fleminginkatu 4
Kymijoen varren Anjalan paperitehtaan ja Inkeroisten kartonkitehtaan teollisuuslaitokset ovat sekä teollisuushistorian että modernin arkkitehtuurin muistomerkkejä. Aluekokonaisuus on vuosikymmenten kuluessa teollisuuden kasvun myötä syntynyt ja kehittynyt yhtenäinen ja monikerroksinen, sosiaaliseen hierarkiaan pohjautuva yhdyskunta. Keskelle Ankkapurhan koskimaisemaa sijoittuvat Inkeroisten tehdasalueen tuotantorakennuksista vanhin, tiilinen kartonkitehdas vuodelta 1887 (A.M. Hedbäck) ja 1921-1922 rakennettu arkkitehtien S. Frosterus, O. Gripenberg suunnittelema vesivoimalaitos. Inkeroisten vanhassa, sisätiloiltaan alkuperäisenä säilyneessä kartonkitehtaassa säilynyt maamme ensimmäinen jatkuvatoiminen satavuotinen kartonkikone on kunnostettu ja yleisön nähtävissä. Inkeroisten tehtaiden asuntoalueen vanhimmat rakennukset ovat 1800-luvun jälkipuolelta. Keskuskonttori on vuodelta 1879 ja Tehtaan kerho, entinen koulu, on peräisin 1890-luvun keskivaiheilta. Inkeroisten kirkko on vuodelta 1910 (B. Federley). Inkeroisissa on merkittäviä Alvar Aallon 1930-luvulla ja 1950-luvulla suunnittelemia toimihenkilöiden ja työväestön yhtenäisiä asuma-alueita: ns. Mestaritalot, Insinööritalot ja Tervalinja. Tehtaanmäen valkoiseksi slammatut tiiliset kerrostalot ovat 1950-luvulta. Tehtaanmäen pohjoispuolella sijaitsee Inkeroisten tehtaiden sodanjälkeisen asuntopulan lievittämiseksi rakennettu Karhunkankaan asuntoalue. Myös Tehtaanmäen 1939 valmistunut kunnallinen kansakoulu on Alvar Aallon suunnittelema. Inkeroisten tehtaan pohjoispuolella olevan Anjalan paperitehtaiden julkisivut ja ulkoasu ovat Alvar Aallon suunnittelemat 1937-1938. Myös tehdasalueen selluosaston korjaamo ja sosiaalitila, jälkikäsittely- ja tuotevarasto sekä PK 1 ja PK 2 ovat Aallon suunnittelemat.
Kymijoen koskia otettiin varhain sahateollisuuden käyttöön. Varsinainen teollistuminen ja suuret puutavaran yhteisuitot alkoivat 1800-luvun lopulla ja Kymijoen varteen keskittyi useita tehdaslaitoksia. Kymijoen Ankkapurhan kosken partaalle 1872 rakennettu Inkeroisten puuhiomo oli ensimmäinen puuhiokkeen valmistaja Kymenlaaksossa. Tehtaaseen hankittiin 1873 kaksi paperikonetta, joista toisella valmistettiin silkkipaperia ja toisella mm. sanomalehtipaperia. Tehdas ja sen koneet tuhoutuivat tulipalossa 1881. Uudessa tehtaassa valmistettiin puumassaa sekä puu- ja lumppupahvia. Uutta hiomoa alettiin rakentaa 1887. Tehdasta laajennettiin edelleen 1890-luvulla, jolloin sinne hankittiin mm. Suomen ensimmäinen kartonkikone. Vanhat hiomo-osastot korvattiin uudella, yhdestä rakennuksesta koostuvalla hiomolla 1921-1922. Insinööri August Sandsundin suunnitelmin valmistunut hiomo rakennettiin samaan aikaan arkkitehtien Sigurd Frosteruksen ja Ole Gripenbergin suunnitteleman vesivoimalaitoksen kanssa. Inkeroisten uusi kartonkitehdas valmistui 1960-luvulla. Anjalan paperitehtaiden perustamisesta päätettiin 1936 ja rakentaminen toteutettiin 1937-1938 funktionalismin suunnitteluperiaatteita noudattaen. Paperitehdas koostui hiomosta, paperikonesalista sekä jälkikäsittely- ja tuotevarastosta. Tehdasta laajennettiin 1980-luvulla.
Anjalan paperitehdas sekä Inkeroisten kartonkitehdas ja yhdyskunta
Tuijotan Töölönlahtea sydän kamppaillen. Ei löydy sellaista mahtia, joka estää vois muutoksen.
Rantala, Jari Olavi
Englund, Einar
värmekraftverk
thermal power stations
lämpövoimalat
'Mukana oli: Muodoton mopsi Munkkiniemestä. Roteva rotta Rööperistä. Suloinen siili Suomenlinnasta. Keimaileva kettu Kumpulasta.'
Kaupungin eläimet kokoontuvat Ullanlinnaan juhlistamaan karkausyötä.
Kuhan kylä edustaa Ranuan vanhinta kiinteätä asutusta, kylä on yksi Ranuan kolmesta varhaisimmin asutetusta kylästä. Kuhan kylässä, Kuhajärven kaakkoispään niemessä on säilynyt rakennusryhmä, joka koostuu neljästä päärakennuksesta. Talousrakennuksineen ne muodostavat kaksi vierekkäistä pihapiiriä. Järven rannassa on lisäksi kaksi aittaa 1700-luvun alusta. Pikkuniemen asuinrakennus on rakennettu 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa, Leinolan päärakennus on vuodelta 1890, Törmälän kaksikerroksinen päärakennus vuodelta 1845 ja Kuhan päärakennus vuodelta 1903.
Ranuan varhaisimmat asutusvaiheet liittyvät Sisä-Suomen, Kainuun ja Kuusamon erämaiden asuttamiseen 1600-luvun loppupuolelta alkaen. Kuhan kylän asuttaminen kuuluu Ranuan kaukaisten erämaiden asuttamisen ensimmäiseen vaiheeseen, kun Iin ja Pudasjärven asukkaat asettuivat pitäjiensä takamaille, entisille nautinta-alueilleen 1600-luvun jälkipuolella. Taloja perustettiin kuitenkin vain vähän ja Kuha oli yksi ensimmäisistä pysyvästi asutetuista paikoista Ranualla. 1700-luvulle tultaessa Ranualla oli viisi asuttua taloa.
Kuhan kylä
Pihlajisto
Silvennoinen, Lauri
"Helsinki oli Ros-annalle outo, liian suuri kaupunki, ja Mannerheimintie niin pitkä, ettei sen päätä näkynyt. --- Vähitellen Ros-anna tottui Mannerheimintien meluun, raitiovaunujen kirskuntaan ja ambulanssien ulinaan. Lhellä oli suuri sairaala, joten ambulansseja kulki lähes yhtenään Ros-annan kodin ohitse." (S. 17.)
Ros-annan uusi koti on Mannerheimintiellä.
näyttely
exhibition
Lahti, Juhana
Lahden suurradioasema on lajissaan maan ensimmäinen ja sen radiomastot ja asemarakennukset kertovat maamme yleisradiotoiminnan vahvasta kehityksestä 1920-1930-luvulla. Kaupungin keskustan eteläpuolitse kulkevalla Salpausselän harjulla on kaksi 150 metriä korkeata teräsristikkomastoa, jotka sijaitsevat 310 metrin päässä toisistaan. Mastot, jotka ovat kannatelleet suurta T-antennia, hallitsevat hyppyrimäkien ohella Lahden kaupunkinäkymää ja muodostavat maamerkkinä yhden Lahden kaupungin tunnuskuvista. Mastojen välissä ovat suurasemarakennukset vuosilta 1928 ja 1935. Klassismia edustavista rakennuksista nuoremman arkkitehtuuri on niukempaa. Uudemmalla radioasemalla, missä on jäljellä runsaasti teknistä laitteistoa, toimii radio- ja tv-museo. Radioaseman rakennuskantaa on täydennetty ja uusittu 1930- ja 1940-luvuilla. Radiomäellä on myös kaupungininsinööri Kaarlo Tavastin 1909 suunnittelema vesisäiliö ja vuoden 1918 sodan aikaisia kaivantoja.
Yleisradiotoimintaa ryhdyttiin kehittämään Suomessa 1920-luvulla. Vuonna 1926 perustetun Oy Suomen Yleisradion pitkäaaltoasema päätettiin sijoittaa sijainniltaan edulliseen Lahteen 1927, jotta valtakunnallisille radiolähetyksille saataisiin mahdollisimman kattava kuuluvuus. Toinen vaihtoehto olisi ollut useiden pienempien paikallisten asemien perustaminen. Lähetysaseman ja muun laitteiston hankintaa, rakentamista ja ylläpitoa hoiti kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö ja sen alainen lennätinlaitos. Radiomastot pystytti 1927 berliiniläinen Lehmann & c:o ja ensimmäinen radioasema valmistui seuraavana vuonna. Aseman rakennuksen suunnitteli arkkitehti Georg Wigström Yleisten rakennusten ylihallituksessa. Lahden suuraseman rakentaminen paransi huomattavasti kuunteluolosuhteita eri puolilla Suomea. Radioasema, josta ensimmäinen virallinen lähetys välitettiin 22. huhtikuuta 1928, oli valmistuessaan Euroopan voimakastehoisimpia. Avajaisjuhlien yhteydessä aseman ilmoitettiin kuuluvan hyvin Kuopiota ja Sortavalaa myöten. Kuuluvuus ylsi myös Rovaniemelle ja Petsamoon. Uuden, entistä tehokkaamman radioaseman asemarakennus valmistui 1935 Lahden kaupunginarkkitehti Kaarlo Könösen piirustusten mukaan. Radiomäelle rakennettiin jatkosodan aikana Könösen piirustuksin vartiotupa, jota laajennettiin 1945 ja jota myöhemmin käytettiin radioaseman päällikön toimistona. Könösen suunnittelemat radioaseman päällikön asuinrakennus ja jännitteen säätöasema valmistuivat 1945.
Lahden suurradioasema
Mistä eräs Mannerheimintien varrella sijainnut kerrostalo sai nimekseen "Sipoon kirkko"? Helsingin kaupunginmuseon kysy/vastaa -sivulla kerrotaan seuraavaa: Raitiotie- ja Omnibus Osakeyhtiön henkilökunta meni lakkoon helmikuussa 1904. Lakko päättyi työläisten murskaavaan häviöön, koska yhtiö irtisanoi henkilökunnan ja värväsi rikkurityövoimaa Sipoosta ja lähipitäjistä lakonmurtajiksi. Kielipoliittisista syistä lakonmurtajiksi värvättiin tarkoituksellisesti ruotsinkielistä väkeä. Yhtiö halusi kiinnittää uuden henkilökunnan tiukasti itseensä ja antoi arkkitehti Valdemar Aspelinille tehtäväksi suunnitella heille asuintalon Töölöön. Koska 1905 valmistunut talo oli komea kuin kirkko torneineen, helsinkiläiset pilkkasivat sitä "Sipoon kirkoksi". Ruotsinvoittoisesti suomea puhuvia rikkurirahastajia nimiteltiin "sipoolaisiksi". Mannerheimintie 76:n jugendtalo purettiin 1978.
Ravintola Eliel
Majuri, Tauno
Lapuan tuomiokirkko on C.L. Engelin puurakentamiseen sovittaman uusklassillisen keskikupolilla varustetun ristikirkkotyypin huomattavin edustaja. Vuonna 1956 perustetun hiippakunnan tuomiokirkko on eteläpohjalaisen hengenelämän keskeisimpiä paikkoja. Kirkkoympäristöön kuuluvat kirkkotarha lukuisine muistomerkkeineen, useita seurakunnallisia rakennuksia sekä maaseutukirkonkylälle tyypillisiä julkisia rakennuksia 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Lapuan kirkonkylä on muotoutunut Lapuan- ja Nurmojokien yhtymäkohtaan 1500-luvulta lähtien. Lapuan tuomiokirkko on muodoltaan tasavartinen, sisäviisteinen ristikirkko, jonka ristikeskuksesta kohoaa kahdeksankulmainen kupoli. Kirkon nykyinen sisäasu on pääasiallisesti arkkitehti Kauno S. Kallion suunnittelemasta uudistuksesta vuodelta 1927. Taiteilija Paavo Leinonen on maalannut keskikupolin pendentiivien ilmestyskirjan maalaukset sekä ikkunoiden lasimaalaukset. Kangasalan urkutehtaan 1938 valmistamat urut 85-äänikertoineen ovat Suomen suurimmat. Tapuli on seurakunnan edellisen, 1749 rakennetun kirkon aikainen. Se on kunnostettu ja korotettu 1838. Kirkkotarhassa on Lapuan taistelussa 1809 kuolleiden lapualaisten muistomerkki, lähes 300:n kaatuneen sankarihauta-alueen sekä vapaussodan muistomerkit on tehnyt Yrjö Liipola. Kirkon lähiympäristöön kuuluvat Nurmojoen varrella Lapuan hiippakunnan kanslia ja piispala sekä tien toisella puolella Virranniemen pappilan rakennukset sekä niitä ympäröivä laajahko puistoalue. Virranniemen 1793 rakennettu pappila on sijoitettu julkisivu kirkkoa kohti ja poikittain jokeen nähden. Pappila on juhla- ja kokoontumiskäytössä ja sen vierelle on rakennettu 1950-luvulla seurakuntatalo. Siiriläntien varrella on kouluna toimiva Hautasen talo, joka on rakennettu maatilan päärakennukseksi ja kauppiastaloksi 1897. Entinen emäntäkoulu sijaitsee Lapuan järjestyksessään toisen kirkon 1597-1650 paikalla. Koulun rakennuksia ovat olleet 1800-luvun puolimaissa rakennettu Leskelän yksikerroksinen Vanhatupa sekä 1930-luvulla rakennettu klassistinen päärakennus. Emäntäkoululla on matkailu- ja puutarhatoimintaa. Kirkon läheisyydessä on lisäksi arkkitehti Matti Visannin suunnittelema kaksikerroksinen vanha apteekkitalo sekä Nurmojoen varrella kaksikerroksinen puinen jugend-huvila Raparanta. Kirkkoon nähden Lapuanjoen vastarannalla on kaksikerroksinen Kosolan talo, joka tunnetaan Lapuanliikkeen perustajan ja IKL:n puheenjohtajan Vihtori Kosolan talona 1930-luvulla. Talon on rakennuttanut vaasalainen kauppias A.G. Wikman 1861 ja 1880-luvulla talossa on toiminut Suomen ensimmäinen maaseutukirjakauppa. Se on kuulunut jokivarren nauhamaiseen pohjalaistalojen rivistöön, joka on sijoittunut perinteiseen tapaan päärakennus joen suuntaisesti takanaan maantien varren talousrakennukset. Vihtori Kosolan isä osti talon 1890 ja se on ollut mm. jääkärien värväyspaikkana.
Lapualla oli 1415 verokirjan mukaan 10 taloa ja vuoden 1500 tienoilla jo 40 taloa. Lapua sai oman kappelioikeuden Kyrön kirkkopitäjästä 1555. Tuolloin rakennettiin myös ensimmäinen saarnatupa. Omaksi seurakunnaksi Lapua itsenäistyi 1581. Hallintopitäjänä se mainittiin ensimmäisen kerran 1608. 1600-luvulla alkanut tervanpoltto lisäsi merkittäväksi talonpoikien varallisuutta. Myöhemmin alueen vauraus perustui alajoen viljelyslakeuteen, joka syntyi vuosisatoja kestäneen raivauksen ja kydönpolton tuloksena. Nykyinen kirkko on seurakunnan viides. Kirkko suunniteltiin arkkitehti C. L. Engelin johtamassa Intendentinkonttorissa 1824 ja se valmistui Heikki Kuorikosken rakentamana 1827. Arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitteleman korjauksen yhteydessä 1927 kirkkosaliin rakennettiin kaksi uutta lehteriä, penkit ja saarnastuoli uusittiin. Uusklassillinen ulkolaudoitus tehtiin 1835. Kirkkoa kunnostettiin 1977 arkkitehti Seppo Rihlaman suunnitelman mukaan. Tuomiokirkko siitä tuli 1956 Lapuan hiippakunnan perustamisen yhteydessä. Lapuan keskusta oli tiivis jo 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa Lapua oli Etelä-Pohjanmaan suurimpia keskuksia. Lapuan keskusta-alue muodostettiin taajamaksi 1904, kauppalaksi 1964 ja kaupungiksi 1977.
Lapuan tuomiokirkko ympäristöineen
Lagerstam, Hillevi
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Toivo Jäntin kanssa.
Salmi, Vexi
OTK, keskusvarasto
Old House Jazz Club
street name
kadun nimi
Merimiehenkatu neljässätoista oli kaksi rakennusta: kivinen nelikerroksinen, jonka huomasi jos nosti katseensa, mutta joka ei jäänyt mieleen juuri mitenkään - samanlainen tummanhileä se oli kuin muutkin kadun talot, porttiholvi siinä oli ja rapunovet, ja ikkunoita, joiden edessä oli verhot ja niiden takana ihmisten elämä - ja toinen, jonka olisi kyllä muistanut jos vain olisi huomannut sen; se oli pihan puolella piilossa kuin sitä ei olisi ollutkaan, ja ehkä se olikin säästynyt juuri siksi. Se oli puinen ja kaksikerroksinen, sellainen kuin talot olivat vuosisadan alkukymmenillä, eikä ollu vaikea huomata että kymmeniä vuosia oli siitäkin kun talo oli viimeksi merkinnyt omistajilleen jotain - ruoste oli pureutunut kattoon piestä huolimatta, vesikouruissa oli piipuista rapautunutta laastinmuraa, maali hilseili niin seinissä kuin ikkunanpuitteissakin, ja koko ensimmäisen kerroksen korkuisen sokkelin rappaus oli lohkeillut niin että tiilet pilkottivat näkyvissä kuin verestävä liha.
Dödö eli Raikas perheineen asuu Merimiehenkatu 14:ssä.
Lauttasaaren kirkko on korkeatasoiselta sisustukseltaan ja viimeistellyiltä yksityiskohdiltaan hyvin säilynyt ja edustava esimerkki rationalististen suunnittelupyrkimysten esiintymisestä kirkkorakentamisessa. Seurakuntatoiminnan monipuolistumisesta kertova kirkko muodostaa pihasommitelmineen, portaineen ja pengermineen vaikuttavan kaupunkirakennustaiteellisen kokonaisuuden. Myllykallion rinteessä sijaitsevalle kirkolle nousee Tallbergin puistotien jatkeella olevalta sankarihauta-alueelta kivilohkaremuurien rajaamat leveät portaat. Laatoitettu kirkkopiha yhdistää rakennuksen eri osat toisiinsa. Suomenkielisen seurakunnan ja ruotsinkielisen P. Jaakopin (Sankt Jacob) seurakunnan kirkkojen taustalla on niitä yhdistävä kaksikerroksinen seurakuntatoimintojen siipi. Kirkkopihan keskellä kohoaa kookkaaseen ristiin päättyvä solakka kellotapuli. Kirkkokokonaisuuden pintamateriaalina on hiekkapuhallettu valkobetoni, ikkunavyöhykkeet on kuparilla päällystetty. Suomalaisen kirkon sisääntuloa juhlistaa eteishallin taustaseinässä oleva klinkkerisommitelma. Kuoria kohti alenevaa korkeaa kirkkosalia kattaa hoikkien pylväiden kannattava puuritiläkatos, lattia on Tervolan marmoria. Valo siivilöityy seinien yläosassa olevien nauhaikkunoiden ja kuorin korkean ikkunan kautta. Penkit ja niiden yläpuolella riippuvat kirkkosalin yleisilmeen ja tunnelman kannalta keskeiset messinkivalaisimet ovat sisustusarkkitehti Ilmari Tapiovaaran piirtämät. Alttariseinällä on suomenkielisen seurakunnan kirkossa paljas metalliristi, ruotsinkielisen seurakunnan kirkossa kuvanveistäjä Viktor Janssonin tekemä kookas krusifiksi. Kirkollisissa astioissa ja tekstiileissä toistuu kirkkojen kuparipakotteisten ulko-ovien ristiaihe. Molempiin kirkkoihin liittyy niihin yhdistettävissä olevat seurakuntasalit.
Lauttasaari kuului seurakunnallisesti Helsinkiin vuodesta 1939, vaikka se kunnallishallinnollisesti tuli vasta 1946 toimeenpantujen alueliitosten kautta osaksi kaupunkia. Omaksi seurakunnaksi se erotettiin 1956. Lauttasaaren kirkollisesta työkeskuksesta pidettiin yleinen arkkitehtuurikilpailu 1953. Vuonna 1958 valmistunut rakennuskokonaisuus toteutettiin arkkitehtien Marja ja Keijo Petäjän laatiman, kilpailussa lunastettuihin kuuluneen ehdotuksen mukaan.
Lauttasaaren kirkko
Topelius kuvaa keisari Aleksanteri II:n ensimmäistä vierailua Helsingissä 1842 kirjan luvussa "Keisarivierailuja".
"Berghällissä/ sytyttää aurinko läntiset paadet,/ mäntyjen kruunut./ Ehtooauringon kuparinen roiske/ paimenen nähdä./ Laulattaa./ Ja sen laulun kauin liepeessä roikun/ kun tänäänkin/ Kallion slummien yllä taivas/ kuparina hohtaa." (s. 10, runosta Kaukainen kaiku)
Steiner-koulu
Lempinen, Pepe
Maisemallisen kohokohdan Suuren Rantatien varressa muodostava Postimäki on poikkeuksellisen hyvin säilynyt käsityöläis- ja mäkituparakennusten ryhmä 1700- ja 1800-luvun rakennuksineen. Pienten tupien pihapiirit ovat säilyttäneet alkuperäisen leimansa ja kuvastavat maaseudun sosiaalisia kerrostumia. Ilolan kylän Postimäki sijaitsee rannikolta ja saaristosta Lillpernåvikenin ja Ilolanjoen länsirantaa kulkevan maantien ja Suuren rantatien risteyksessä viljelykseen kelpaamattomalla kumpareella. Ilolan rakennuskanta muodostuu kahdesta Illbyn kartanon torpasta ja Postimäen mäkitupa-asutuksesta. Rakennuskanta, tuvat, aitat ja pienet talousrakennukset ovat suurimmaksi osaksi peräisin 1800-luvulta, vanhimmat rakennukset 1700-luvulta.
Postimäki on osa Ilolan kylää, jota ei jaettu isossajaossa. Postimäen juurella, Suuren rantatien varressa sijaitseva Nikuksen tila toimi 1700- ja 1800-luvuilla postitilana, mistä Postimäki on saanut nimensä.
Postimäki
Saalem-temppeli
Paraisten hyvin alkuperäisessä asussaan säilynyt keskiaikainen kivikirkko on ollut laajan saaristoalueen emäseurakunnan kirkkona ja sijoittunut Turunmaan etelä- ja kaakkoissaaristosta Turkuun johtavan Kirkkosalmen tuntumaan. Kirkko on rakennettu useassa vaiheessa, joista yksi on entisestä sakaristosta 1600-luvulla tehty nk. Suomalainen kirkko. Kirkon kupeessa sijaitsee vanhalla kauppapaikalla Paraisten historiallinen keskus, Vanha Malmi, joka on aikanaan käsityöläisten ja merimiesten asuttama ja poikkeuksellisen hyvin 1800-luvun asussa säilynyt laaja puutaloalue. Paraisten keskiaikaisen harmaakivikirkon itäpäätyyn liittyy 1600-luvulla rakennettu ns. Suomalainen kirkko, nykyinen Agricolan kappeli. Sen länsiosa on entinen sakaristo, kirkon vanhin osa. Asehuoneen vieressä on luuhuone. Kuusitraveisessa kirkkosalissa on kahdeksankulmaisten pilarien kannattamat ristiholvit. Basikaalisen kirkkosalin leveä keskilaiva on sivulaivoja korkeampi. Pietari Henrikinpojan koulukunnan tekemiin kalkkimaalauksiin sisältyy lukuisia vaakunoita, joista harvinaisin on paavi Innocentius III vaakuna pohjoisseinällä. Keskiaikaista esineistöä ovat pohjoissaksalainen krusifiksi ja kalkkikivinen kasteallas. 1600-luvun sisutukseen kuuluvat penkistö, saarnatuoli ja alttarilaite. Alkuperäinen saarnatuoli on siirretty Kansallismuseoon ja kirkossa on Amos Anderssonin lahjoittama jäljennös. Alttarilaite komeine Matias Reimanin tekemine rustobarokkikehyksineen kuvastaa suurvalta-ajan vahvan aateliston asemaa seudulla, sen on lahjoittanut 1666 maaherra Erik von der Linde ja hänen vaimonsa Anna Leijonsköld. Sisustuksen marmoroidut paneelit on maalannut Gustaf Finnberg ja lehterinreunojen taulut Gustaf Lucander 1771. Kirkon eteläpuolella olevan kellotapulin kivinen pohjakerros on keskiaikainen ja puinen yläosa on vuodelta 1709. Kiviaidan ympäröimässä kirkkotarhassa on kaksi porttirakennusta 1800-luvun puolivälistä sekä Suomen ensimmäisen arkkipiispan Jacob Tengströmin ja hänen perheensä hautakappeli vuodelta 1819. Kirkon itäpuolella oleva valkeaksi rapattu siunauskappeli on rakennettu 1929-1930 ja sen on suunnitellut arkkitehti Erik Bryggman. Vaikuttava esifunktionalistinen kappeli kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Kirkonmäkeä reunustavan tien varrella sijaitseva seurakuntakoti on arkkitehti Lars Wiklundin suunnittelema ja vuodelta 1938. Vanhan Malmin tiivis asuinalue reunustaa kirkonmäkeä itä- ja eteläpuolella. Mittakaava ja perinteinen rakennustapa luo alueelle yhtenäisiä katunäkymiä. Rakennuskanta koostuu käsityöläisten ja merimiesten perinteisistä puisista rakennuksista, jotka sijoitettu pitkä sivu kujalle päin. Talousrakennukset muodostavat suljettuja pihapiirejä. Alueella sijaitsee mökki, jossa Fredrika Runeberg äiteineen on asunut Turun palon jälkeen.
Paraisten seudulle syntyi pysyvää asutusta 1100-1200-luvulla ja pitäjänkirkko mainittiin ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä 1329. Kivikirkon vanhin osa, entisen sakariston länsipää toimi paikalla sijainneen puukirkon sakaristona. Se muutettiin 1600-luvun lopussa suomalaiseksi kirkoksi, pidennettiin ja holvattiin tynnyriholvilla. Varsinaisen kirkkosalin sisustus restauroitiin 1927-1928, jolloin mm. vasta 1873 peitetyt kalkkimaalaukset otettiin esille. Kirkossa suoritettiin 1963 restaurointi arkkitehtien Eeva-Kaarina ja S. Eklundin suunnitelmin. Vanhan Malmin alue oli pitkään käsityöläisten ja merimiesten asuinalueena ja siellä pidettiin mm. salakapakoita kirkkomatkalaisille. Isonjaon yhteydessä 1770 Malmin tontit mitattiin ja erotettiin. Lopullisen ulkoasunsa Malmi sai vasta isojaon lopullisessa toimituksessa 1882-1886. Alueen kaavallinen järjestäminen tapahtui 1890.
Paraisten kirkko ja Vanha Malmi
Tarharyhmä
Goldbeck-Löwe, Albert
Tuovilanlahti on tyypillinen Sisä-Suomen vesiliikenteen kehityksen myötä syntynyt kyläkeskus, jollaiset sotien jälkeisessä taajamakehityksessä ovat lähes tyystin hävinneet. Tuovilanlahden kyläasutus on tiivistynyt Maaninkajärven pohjukkaan vesireitin ja maantien risteyskohtaan. Säilynyt rakennuskanta kuvastaa hyvin kylän sosiaalista rakennetta. Laivaliikenteen päätepiste sijaitsee Maaninkajärveen kuuluvan kapean Tuovilanlahden pohjukassa. Kylän kauppahuoneet ovat ryhmittyneet sataman äärelle ja pienasumukset mukailevat vanhaa itä-länsi -suuntaista maantietä. Kylän pellot levittäytyvät lahden molemmille rannoille. Tuovilanlahti on osa Maaninkajärven valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Maaninkajärven Tuovilanlahden pohjukassa sijainneessa kylässä oli 1560-luvulla kaksi taloa. Kylän elinvoimaisuutta lisäsi 1864-1949 toiminut laivaliikenne, joka toi ihmisiä tutustumaan kylän kolmeen luonnonnähtävyyteen. Vuolas Korkeakoski Tuovilanlahden pohjoispuolella oli jo 1800-luvulla tunnettu maisemanähtävyys ja matkailukohde. Muita vanhoja nähtävyyksiä olivat Pirunpesä ja Mustalähde. Tuovilanlahden maisemien kauneus välittyi laajalti jo 1900-luvun alkupuolella mm. I.K. Inhan ja Z. Topeliuksen ansioista.
Tuovilanlahden kylä
Helsingin Työväenyhdistyksen toinen "koti" ja ravintola 1888-1898.
Euran kirkonkylän historialliset julkiset rakennukset, kirkko, pappila, koulu ja seurantalo Euran Pirtti muodostavat historiallisen saarekkeen kirkonkylän halki kulkevan raitin varrelle. Pirtti on ulkoasultaan ja interiööreiltään kokonaistaideteos ja maamme edustavimpia seurantaloja. Pappilanmäellä historialliset rakenteet yhdistyvät ajallisesti syväksi ja monipuoliseksi kokonaisuudeksi. Raitin varrella, laajan viljelystasangon laidalla kohoavalla jyrkällä kummulla sijaitsee Euran pappila. 1840-luvulla rakennettu päärakennus sijaitsee puistoksi istutetun kummun korkeimmalla kohdalla ja talousrakennukset mäen alarinteessä. Päärakennuksen ulkoarkkitehtuuri noudattaa empirekauden rakentamistapaa ja tyylipiirteet korostuvat erityisesti kuistin yksityiskohdissa. Pappilan alueella on nuoremmalta rautakaudelta periytyvä kalmisto. Vanhan hautausmaan keskellä sijaitsevan tornillisen, punatiilestä ja graniitista muuratun pitkäkirkon on suunnitellut arkkitehti Josef Stenbäck. Kirkkoa on korjattu 1920-luvulla arkkitehti Erkki Huttusen johdolla. Taidemaalari Aleksandra Soltinin maalaama Jeesuksen ylösnousemusta kuvaava alttaritaulu on vuodelta 1899. Hautausmaan laidalla on tiilinen makasiinirakennus. Euralaisen taiteilija Jalmari Karhulan suunnittelema nuorisoseuran talo, Euran Pirtti, sijaitsee vastapäätä kirkkoa, raitin toisella puolella. Jugendtyylisessä, osittain kaksikerroksisessa rakennuksessa on Karhulalle tyypillinen massiivinen katto-osa ja pieniruutuiset ikkunat kuten hänen lähistöllä sijaitsevassa omassa talossaan, Karhulassa. Rakennuksen kaikki yksityiskohdat ja alkuperäinen kalustus ovat Jalmari Karhulan suunnittelemat. Hautausmaan itäpuolella virtaa Eurajoki, jonka ylittää kaksiaukkoinen Luukkalan kylän tielle 1800-luvulla rakennettu kivisilta. Kirkonkylän vanha koulu on vuodelta 1880.
Eura mainitaan emäseurakuntana 1425. Nykyinen, lähinnä uusgotiikkaa edustava kirkko valmistui 1898. Samalla paikalla sijaitsivat aiemmat 1640 ja 1728 valmistuneet kirkot. Vanha nelihuoneinen pappila oli 1840-luvulla papiston asumisstandardin mukaan pieni. Vanhan pappilan laajentamisesta päätykamareilla luovuttiin ja seurakunnan rakennustoimikunta ehdotti kokonaan uuden pappilan rakentamista. Suunnitelmat laati Turun kaupunginarkkitehti P.J. Gylich ja rakentamisesta vastasi mouhijärveläinen M. Roos. Pappila valmistui 1843. Euran Pirtti valmistui 1908. Rakennus aiottiin 1970-luvulla siirtää Seurasaareen, mutta euralaisten yhdistysten perustama Kotiseutuyhdistys Euran Pirtti korjasi rakennuksen alkuperäisellä paikallaan euralaisten juhlapaikaksi.
Euran kirkkoympäristö
Maailman rauha-monumentti
Vanhoihin Hämeen asutusseutuihin nähden syrjäinen Puutikkala-Karvialan kaksoiskylä on ollut keskiajan lopulla Kukkiajärven suurimpia kyliä. Kylä sijaitsee Kokemäenjoen vesistöön kuuluvien järvien välisellä kannaksella ja kylänraitti on osa vanhaa maantietä. Puutikkalan kylässä on säilynyt isojakoa edeltävään kylärakenteeseen perustuva, tiivis pohjoishämäläinen ryhmäkylä, joka on myöhemmin levinnyt nauhakyläksi maantien suuntaisesti sekä näitä kylärakenteen kehitysvaiheita kuvastava rakennuskanta. Kylä edustaa Hämeessä yleistä talonpoikaiseen maanomistukseen perustuvaa ryhmäkylätyyppiä, jossa kantatilat tukeutuvat kylän läpi kulkevaan raittiin. Nykyinen rakennuskanta on pääasiassa 1800- ja 1900-lukujen taitteesta. 1800-luvulla syntyneet mäkitupalaisasumukset ovat selkeästi erillään omalla mäkialueella kylän keskustassa tai raitin varrella viljelyyn huonosti kelpaavalla maa-alueella kylätonttien jatkona. Puutikkalan kylä sijaitsee laajan Kukkia-järven ja pienemmän Vihajärven välisellä kannaksella olevalla matalalla harjanteella. Järvet ovat osa laajempaa Kokemäenjoen vesistöä. Tiivis kyläasutus muodostuu Puutikkalan lisäksi Karvialan kylästä, jotka ovat kasvaneet yhteen jo hyvin varhain. Kylän maisema muodostuu rakennusten lisäksi vesistöihin rajoittuvista pelloista ja kyläjärvestä sekä kivisestä ja metsäisistä harjanteesta. Kylää halkoo maaston muotoja seuraava loivasti kaartuva maantie, jonka varsilla on säilynyt vanhan raittiasutuksen leima. Tien varrella ovat kanta- ja vanhojen osatalojen mm. Yli- ja Väli-Anttilan, Hukin, Ali- ja Yli-Mattilan tilojen lisäksi seurantalo, koulu ja kauppana toimiva Rekolan tilakeskus. Kylässä on myös runsaasti vanhoja mäkitupa- ja itsellisasumuksia, jotka raitinvarren lisäksi keskittyvät kylän keskustassa olevalle pienelle mäelle. Kylän rakennuskanta on peräisin 1875 syttyneen tulipalon jälkeiseltä ajalta. Rakennuskanta on osin uudistunutta ja levinnyt pääosin maantien varrelle. Kylään rajoittuvalla metsäharjanteella on mahdollisesti laiduntamiseen liittyviä vanhoja kiviaitoja. Kylän pohjoispuolelle siirtyivät isonjaon ja tulipalon jälkeen Saksalan, Koiviston ja Rantin talonpoikaistilat, joiden pihapiirissä on säilynyt perinteistä rakennuskantaa.
Puutikkalan asutus periytynee 1400-luvun alkupuolelta. 1500-luvulla Tuuloksen pitäjään kuuluneessa Puutikkalassa ja Karvialassa oli jo seitsemän taloa, joka teki siitä huomattavan kylän Kukkiajärven ympäristössä. Puutikkalan kyläkeskus paloi 1875, mutta rakennettiin tulipalon jälkeen keskustan osalta lähes yhtä tiiviinä. Kylän pohjoispuolelle siirtyivät tulipalon jälkeen Kyläkeskustan taloista Saksala, Koivisto ja Rantti. Nykyinen nauhamainen raittiasutus syntyi 1900-luvun vaihteessa. Kylän rakennuskanta on osin uudistunut. Syrjäisestä sijainnista huolimatta Puutikkalasta oli hyvät yhteydet eri suuntiin. Kylän sijainti vesistöjen välisellä kannaksella tarjosi vesireittejä pohjoisen erämaihin ja etelän vanhoihin emäpitäjiin. Tuuloksessa Ylisestä Viipurintiestä erkaneva maantie pohjoiseen kulki Puutikkalan kautta jo 1600-luvulla.
Puutikkalan kylä
Löytyykö Kannelmäestä leppää (harmaa- sekä tervaleppää)? Jos, niin mistä? Helsingin kaupungin rakennusviraston luonnonhoitoyksikön mukaan Kannelmäestä löytyy niin harmaa- kuin tervaleppääkin. Tervalepän kasvupaikka on märillä alueilla, rantavyöhykkeillä ja ojien varsilla. Siellä se saattaa kasvaa metsikkönäkin toisin kuin harmaaleppä jonka kasvupaikkoina on kuivemmat paikat, esimerkiksi pellon reunat. Tervaleppä on huomattavasti tummarunkoisempi kuin vaalea harmaaleppä, nimikin jo antaa viitteitä rungon väriin. Kannelmäen alueella kätevimmin bongaa tervalepän tekemällä retken Mätäojan varteen.
Mikä on Helsingin vanhin rakennus? Helsingin kantakaupungin vanhin kivitalo on Sederholmin talo osoitteessa Aleksanterinkatu 16–18. Sederholmin talo oli aikoinaan Helsingin edustavin yksityistalo. Sen suunnittelija oli luultavasti saksalaissyntyinen muurarimestari Samuel Berner. Kaksikerroksinen mansardikattoinen kivitalo valmistui 1757. Nykyisin Sederholmin talo on Helsingin kaupunginmuseon hallinnassa. Kantakaupungin vanhin paikallaan säilynyt puutalo on Ruiskumestarin talo osoitteessa Kristianinkatu 12. Talo rakennettiin 1817–1818 merimiehenleski Christina Wörtinille. Ruiskumestari, myöhempi kaupunginvouti Alexander Wickholm osti talon 1859. Tämän jälkeen rakennus oli ruiskumestarin suvulla, kunnes Helsingin kaupunki osti sen 1974. Rakennuksessa on nykyisin museo, joka on esittelee 1860-luvun pienporvariskotia.
Kiuruveden asemarakennus on komea mansardikattoinen, osin kaksikerroksinen, 1920-luvun rautatierakennus. Asema-alueella on kaksi asuinrakennusta talousrakennuksineen ja vesitorni. Asemarakennuksen lähellä on kaivo koristeellisine kansirakennelmineen.
Ensimmäisen kerran ratahankkeet sivusivat Kiuruvettä 1880-luvulla poikittaisratoja suunniteltaessa. Seuraavan kerran Kiuruvesi tuli ajankohtaiseksi suunniteltaessa Savon radan jatkamista Kuopiosta pohjoiseen 1890-luvulla. Kuntakokous päätti 1899 anoa poikkiradan rakentamista Iisalmesta Ylivieskaan, mutta yhdysrata ratkaistiin vasta 1909 valtiopäivillä. Töiden alkaminen sai odottaa vuoteen 1917, jolloin vapautui rautatietyövoimaa muilta ratatyömailta. Rata valmistui 1925, mutta Kiuruvesi-Iisalmi osuutta liikennöitiin jo vuonna 1923. Kiuruvedeltä vietiin etupäässä puutavaraa ja karjataloustuotteita.
Kiuruveden rautatieasema
Helsinki (Tiedätkö, miss' on Suomen suloisin paikka-)
'Hän osti Freesenkatu 4:stä itselleen 47 m² suuruisen kaksion marraskuun alussa 1924.' (s. 57 - 58) 'Kuuluisin ja eniten jälkimainetta saanut salonki sijaitsi hänen Freesenkadun kodissaan. Sen huomiota herättävin osa oli turkkilainen huone. Värikästä sisustusta pehmensi sopiva valaistus. Materiaalit olivat upeita. Siellä oli itämaisia mattoja aina seinille asti, messinkisiä tupakkapöytiä ja suuri määrä tyynyjä, joilla istutiin.' (s. 87)
Minna Craucherin sadunomainen salonki sijaitsi tässä osoitteessa.
Museosilta (Männikön silta)
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Kotisaari)
Marjamäki, Viljami
Romaani kuvaa helsinkiläisten taksikuskien työtä.
Filmiyhtiö Aho & Soldanin iloinen hiihtohetki on ilmeisesti kuvattu Helsingin Alppilassa. Tarkka kuvausvuosi ei ole tiedossa, mutta ilmeisesti filmi on kuvattu 1930-luvun alkuvuosina.
Lyytikkälä on tyypillinen Kaakkois-Suomen talonpoikainen suurtila, jossa isännyys on siirtynyt sukupolvelta toiselle samassa suvussa. Se on edesauttanut tilan rakennusten ja jopa asuinrakennuksen sisätilojen ja sisustuksen säilymistä ilman suuria muutoksia. Lyytikkälä on harvinainen ja arvokas esimerkki kansanomaisesta elämäntavasta ja työympäristöstä. Lyytikkälän asuin- ja piharakennukset muodostavat laajalla peltoaukealla tiiviin kokonaisuuden. Talo on saavuttanut suorakulmaisen pihan ympärille ryhmittyneen umpipihan luonteensa 1900-luvun alkuun mennessä. Asuinrakennuksen luonteenomaisena piirteenä on ikkunoiden yläpuolelle jäävä huomattavan korkea "otsa". Kuusiruutuisten ikkunoiden ylimmissä ruuduissa on käytetty värillistä lasia, jonka arvellaan olevan peräisin samasta lähetyksestä kuin Suomenniemen kirkossa olevat värilliset lasi-ikkunat. Tiedetään nimittäin, että Lyytikkälän 1867 valmistunutta asuinrakennusta on ollut rakentamassa sama mestari kuin 1866 valmistunutta kirkkoakin. Pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi kolme aittaa, jotka ovat tilan vanhimmat sekä talli (1827), uudempi talli (1843) ja ns. korkia aitta. Asuinrakennuksen ikäisiä ovat mahtava kivinavetta edessä olevine patsaskujineen, erityisen huolellisesti rakennettu isännän viina-aittana palvellut nk. ryytimaan aitta sekä Lehmäkahdesta siirretyt kaksi myötäjäisaittaa, joista toinen on yläkujan varrella oleva riista-aitan parina ja toinen nk. kartanonmaan aittana vastapäätä asuinrakennusta. Asuinrakennuksen takana on ollut omenapuita ja marjapensaita kasvanut eturyytimaa. Navetan takana rinteellä on ollut takaryytimaa ja päädyssä aidattu keittiökasvitarha.
Lyytikkälä oli 1900-luvun alkupuolella Suomenniemen pitäjän suurtiloja, pinta-alaltaan lähes 400 ha. Taloudenhoito oli sen mukaista, parhaimmillaan - 1920-luvulla - tilalla oli töissä 12 henkeä. Lyytikkälän omisti lähes 200 vuotta sama suku; tilan isäntänä 1800-luvun alkupuolella ollut Elias Lyytikäinen kuoli 1850. Hänen poikansa Filip eli Vilppu Lyytikäinen (1835-1909) lunasti isännäksi tultuaan tilan perintötilaksi 1859. Lyytikkälä oli sitä ennen ns. augmenttitila, joka veronmaksussaan osallistui rusthollin ratsupalvelusta aiheutuviin kustannuksiin. Lyytikäisen suku myi tilan pihapiirin rakennuksineen ja irtaimistoineen Museovirastolle 1984. Lyytikkälä oli tullut kansatieteilijöille tutuksi jo 1960-luvun alussa, jolloin siellä kuvattiin kolme maatilatalouden vuotuiskiertoon kuuluneita perinteisiä työtapoja tallentanutta lyhytfilmiä: 1) Suomenniemen kesää. Talon kesätöitä (1962), 2) Suomenniemen syksy. Talon syystöitä (1962) sekä 3) Suomenniemen talvea. Talvitoimia maalaistalossa (1963). Lyytikkälän talonpoikastilan restauroinnissa 1985-89 käytettiin perinteisiä työtapoja ja -tekniikoita sekä rakennusaineita.
Lyytikkälän talonpoikaistila
Kalastajatorppa
pesula
laundry
table tennis
bordtennis
pöytätennis
Monet toiminnat pohjakerroksessa ja suuri asuntokokojen vaihtelu oli ajalle luonteenomaista. Asukasjoukko oli kirjava; asukkaita oli alkuvuosina kaksi kertaa niin paljon (noin 300) kuin nykyään (noin150). Lapsiluku oli ennen suurempi, kotiapulaiset kuuluivat kuvaan ja yksiöihin ahtautui useampi henkilö; niitä lunastivat useat talon rakennuksella työskennelleet muurarit - huhu kertoo, että tämä merkitsi heille pääsyä talon rakennustöihin, mutta toimi myös palkan vakuutena aikana, jolloin rakennusyritykset menivät helposti nurin.
Punatiilinen Joukola Kapteeninkadun ja Vuorimiehenkadun kulmassa on Vähäkallion suunnittelema (1929).
'Minun on mentävä Karhupuiston pysäkille, odotettava raitiovaunua ja noustava siihen ja leimautettava lippu rahastajalla. Ja sitten katsottava että osaan jäädä Kasvitieteellisen puutarhan jälkeen Kaisaniemen kansakoulun pysäkillä pois.' (s.244)
Äiti keksii siirtää nuorimmaisensa Kaisaniemen kansakouluun, jotta tämä näkisi siellä opettajana työskentelevää isäänsä.
Paasikiven muistomerkki
Nurmes on asemakaavahistorian ja kaupunkirakentamisen tärkeä ja hyvin ilmeensä säilyttänyt esimerkki. Puu-Nurmes, joka sijaitsee Pielisen ja Lautiaisjärven välisellä kapealla harjulla, on laaja osa Nurmeksen kaupungin keskustaa. Korttelisto on rakennettu ensimmäisen, 1879 laaditun asemakaavan mukaan. Katuverkolle on ominaista väljyys, koivurivien reunustamat kadut sekä korttelien väliset palokujat. Nurmeksen kirkko sijaitsee puutalokortteleiden keskellä, harjun korkeimmalla kohdalla. Harjun pohjoispäässä on vanha hautausmaa kellotapuleineen. Pielis- ja Nurmesjärvien välisellä kannaksella, aivan Pielisjärven rannalla sijaitsee Nurmeksen rautatieasema.
Nurmes perustettiin kauppalaksi 1876 edistämään Pielisjärven seudun taloudellista kehitystä. Kauppala rakennettiin parin kilometrin päähän 1800-luvun mittaan keskukseksi muotoutuneesta kirkonkylästä, lähes asumattomalle harjulle Pielisen ja Nurmesjärven väliin. Arkkitehti Julius Basilierin laatima asemakaava vahvistettiin 1879. Kaava tukeutui julkisten rakennusten puistomaiseen akseliin sekä sen leikkaavaan pääkatuun. Asemakaavassa noudatettiin 1856 annettua mallirakennusjärjestystä, jossa painotettiin paloturvallisuutta. Katuverkko jakautui kaksinkertaisten koivurivien reunustamiin esplanadeihin, tavallisiin katuihin ja palosoliin. Kortteleiden keskelle sijoitettiin palotoreja. Rakentaminen alkoi 1880-luvulla kauppatorin ympäristöstä. Nurmeksen kirkonkylän, nykyisen Porokylän, tuhouduttua tulipalossa 1891 sen asukkaat muuttivat kauppalaan ja alueella virisi voimakasta rakennustoiminta. Myöhemmin harjun tonttimaan loputtua rakentamisen painopiste siirtyi jälleen Porokylän alueelle.
Nurmeksen vanhan kauppalan alue
Visa Degerlund on menettänyt vanhempansa traagisissa olosuhteissa ja lakannut puhumasta. Asiat alkavat saada erikoisia käänteitä, kun hän muuttaa setänsä ja tämän vaimon luokse Puu-Pasilaan. Samoihin aikoihin Helsinkiä puhuttaa raaka ryöstömurha. Saalis on maamme rikoshistorian suurimpia. Visa ja häntä lähellä olevat ihmiset tulevat sotkeutuneeksi monisyiseen ja vaarantäyteiseen ajojahtiin, johon kytkeytyy ravisuttavia ihmiskohtaloita. Vaitelias poika on inhimillisten teemojen ympärille kietoutuva omaperäinen rikosromaani. Kirjan väkevä miljöökuvaus, monipolvinen juoni ja syvällinen henkilögalleria tarjoavat vaikuttavan aikamatkan 1950-luvun Helsinkiin ja sodasta toipuvaan Suomeen. (www.karisto.fi) ”Vaitelias poika” on kauhuviritteinen jännitysromaani ja siinä on aineksia myös maagisesta realismista. Tapahtumat sijoittuvat kevääseen 1958. Pauli Degerlund hakee veljenpoikansa Visan koulukodista Pasilaan. Samana päivänä Helsingin keskustassa tapahtuu ryöstömurha. Visa on menettänyt vanhempansa tulipalossa ja lakannut sen myötä puhumasta. Pojassa on myös jotain outoa. Arjen tapahtumat alkavat saada erikoisia käänteitä, ja Visaa lähellä olevat ihmiset huomaavat pian joutuneensa vaaran vyöhykkeelle… (www.timosaarto.com/wordpress/)
Vaitelias poika voitti Kariston 110-vuotisjuhlan kunniaksi järjestetyn kirjoituskilpailun
seura
yhdistys
järjestö
Robert ja Virpi lenkkeilevät Mustavuoren maisemissa. (s. 115-116)
"Liikenteen äänet kuuluivat kadulta kuten aina. Aada asui kerrostalossa keskellä kaupunkia. Kodin ohi kulki leveä ja vilkas katu. Aada astui ikkunan eteen. Hän näki bussien seisovan peräkkäin liikennevaloissa.Sisemmällä kaistalla oli pitkä henkilöautojen jono, keskellä katua täysinäinen raitiovaunu porhalsi kiskoilla eteenpäin." (s.5)
Aada asuu Mannerheimintien varrella äitinsä kanssa. Samassa rapussa asuvat myös Aadan ukki ja mummi.
Kantolan taloryhmä on edustava esimerkki eteläpohjalaisesta tiiviistä kylärakentamisesta. Kantolan kylä sijaitsee Lapuanjokeen laskevan Kauhavanjoen latvaosilla, Pelkkikankaantien varrella. Kylän taloryhmässä on kuusi talonpoikaistalon pihapiiriä. Osa puolitoistakerroksisista pohjalaistaloista on rakennettu tien suuntaisesti niin, että ne muodostavat yhtenäisen seinämän kylätielle. Kookkaiden talousrakennusten sulkemista pihapiireistä on yhteys ympäröiville pelloille. Tilojen rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Kauhavalta tultaessa kapean kyläraitin varrella on ensimmäisenä Latvatalo ja sitä vastapäätä Yllituvasta ja Erkintuvasta muodostettu Yrjölän pihapiiri, jonka kuisteilla varustettu päärakennus on kaksifooninkinen. Tietä reunustavat vielä Uusituvan ja Pelttarin talot sekä vastapäätä Pelttaria kylän osuuskauppa. Kantolan kylätalo, entinen 1840-luvulla rakennettu asuinrakennus, sijaitsee Kauhavajoen varrella Kantolan kylän eteläosassa.
Lapuanjokeen laskevan Kauhajoen varrelle perustettu Kantolan kylä asutettiin uuden ajan alkupuolella. Latvatalon ja Uusitalon päärakennukset sekä Yrjölän kaksifooninkinen pohjalaistalo rakennettiin 1800-luvulla. Pelttarin vanha osa, Vilhentupa valmistui niinikään 1800-luvun puolivälissä. Osuuskaupan rakennus, puuelementeistä tehty ns. levytalo, valmistui 1947.
Kantolan kylän raittiasutus
stöldgods
varastettu tavara
Emil toipuu Eiran sairaalassa ja ikävöi Sofia. Eiran sairaala oli tarinan tapahtuman aikaan vasta nelivuotias ja käynyt jo pieneksi.
Angerkoski, Siiri
Juhani Ahon tie 5
Irmeli Valanki-Liukkonen: Elämää Wivi Lönnin piirustamassa talossa ja sen ympäristössä
Wecksellin hattutehdas
Siikaisten talonpoikaisarkkitehtuuri (Hirsimäki)
Hanna Lönnin työpaikka elokuun loppuun vuonna 1939 ja välirauhan aikana.
Marja-Liisa Lampinen: Osberg & Bade 1860-1882. Ensimmäinen helsinkiläinen suuryritys kaupunginmuseon kokoelmien valossa.
Saarinen, Eliel
Holmberg, Annina
Ekberg
Hakaniemen halli
Laiska Karhu, ravintola
Cutugno, Salvatore
Suomalainen, Tuomo
Lokalahden 1700-luvun puukirkko kuuluu lounaissuomalaisiin pitkäkirkkoihin, joita on rakennettu 1600-luvulta vielä 1800-luvulle. Nykyisen asunsa se on saanut lääninarkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnittelemana 1800-luvun puolivälissä. Lokalahden kirkko on muodoltaan torniton pitkäkirkko, johon liittyy kolmisivuinen kuoriosa. Se on järjestyksessään seurakunnan kolmas kirkko ja se on valmistunut rakennusmestari Johan Höckertin johdolla. Satulakatto on korkea ja jyrkkälappeinen. Sakaristo ja asehuone ulkonevat runkohuoneesta tätä matalampina ja kapeampina. Kirkkosalin tynnyriholvin yllä on säilynyt vanhempi lautaholvaus. Kirkkosalin kiinteä sisustus on lääninarkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnittelemasta korjauksesta. Erillinen, vanhakantainen kellotapuli lienee rakennettu 1600-luvulla. Se on kauttaaltaan paanutettu. Nykyiseen asuunsa se on uusittu 1700-luvun alkupuolella. Kirkkomaata ympäröivä kivimuuri periytyy vuoden 1833 kirkkomaan laajennuksesta. Hautausmaalla on Jussi Vikaisen Sankaripatsas sekä 1917-1918 kaatuneiden muistopatsas. Suomen sodan aikana 17.-18.9.1809 käydyssä Lokalahden taistelussa kaatuneiden sotilaiden hauta-alue on kirkkoa vastapäätä tien toisella puolella.
Lokalahti mainittiin Vehmaan kappelina jo 1490, ja vuosisadan lopulla seurakuntaan rakennettiin ensimmäinen kirkko. Omana seurakuntanaan Lokalahti toimi 1639-1690 ja uudelleen vuodesta 1930 lähtien. Tapuli rakennettiin nykyistä kirkkoa edeltäneen, 1639 valmistuneen kirkon yhteyteen. Tapulia uusittiin 1655 ja nykyasunsa se sai 1728. Lokalahden nykyinen kirkko rakennettiin 1763 rakennusmestari Johan Höckertin suunnitelmin. Kirkon ulko- ja sisäasun yksityiskohtiin tehtiin muutoksia 1859-1862 korjauksessa, jonka suunnitteli lääninarkkitehti G.Th. Chiewitz.
Lokalahden kirkko
"Kaivohuoneelle haluavat kaikki. Historia tuntee toinen toistaan kekseliäämpiä sisäänpyrkimisyrityksiä, joista perinteinen 'etsä tiedä kuka mä oon' on kevyimmästä päästä. Eräs nykyään jo laajalti tunnettu suomalainen malli ja hänen lakimiesystävänsä kyllästyivät jonottamiseen ja päättivät käyttää kiertotietä. Kaivon iso ja kesäiltoina täpötäysi terassi on kehystetty Kaivopuiston puolelta korkealla aidalla, jonka yli parivaljakko keksi kiivetä. Terassin puolelle, keskelle samppanjaa kumoavaa seuruetta mätkähti polvilleen ensin malli, joka onnistui - tosin myötähäpeilevien katseiden saattamana - pääsemään mukaan juhlintaan. Muutamaa metriä sivummalta korkeushyppynsä suoritti lakimies, joka ehkäpä hienoisesta humalatilastaan johtuen putosi aidan sisäpuolelle vatsalleen - suoraan terassia valvovan portsarin jalkoihin. Turha varmaan mainita, että portit aukesivat lainoppineelle ulospäin.
Senaatintori
Prästkullan kartano edustaa maisemallisesti ja historiallisesti Uudenmaan rannikon vanhinta aatelin maaomaisuutta. Monipuolinen kartanokokonaisuus, rakennukset, arkkitehtuuri, istutukset ja sommittelu, on keskeisiltä osiltaan kustavilaisen kauden hyvin säilynyt edustaja. Kartanoympäristön olennaisia osia ovat lisäksi viinanpolttimo ja koulurakennus 1800-luvulta. Alueen pitkästä asutushistoriasta kertovat matalan lahden ympäristössä olevat lukuisat esihistoriallisen ja historiallisen ajan kiinteät muinaisjäännökset. Kartano sijaitsee pienen, mereen yhteydessä olevan Heimlaxvikenin itärannalla peltoviljelysten keskellä. Pihapiiriin johtaa peltojen halki puukujanne, jonka eteläpäähän kartanon alkuperältään kustavilainen ja myöhemmin empirehenkisellä poikkipäädyllä korotettu päärakennus on sijoitettu. Puistoakselin itäpuolella ovat talouspihan keltaiseksi rapatut 1700-luvun lopun karjasuojat ja 1819 valmistunut empiretyylinen viljamakasiini, jotka on sijoitettu 1700-luvun lopulla tehdyn kokonaissuunnitelman mukaisesti. Puukujanteen pohjoispäässä on rakennusryhmä, jossa on työväenasuntoja, 1800-luvun alkupuolella rakennettu viinanpolttimo ja Prästkullan 1890-luvun alkupuolella valmistunut koulu.
Prästkulla on keskiaikainen rälssisäteri ja asuinkartano, jonka omistajat tunnetaan 1200-luvun lopulta lähtien. Kartano tunnettiin 1300-luvulla läheisen lahden mukaan Heinälahtena (Heimlax). Prästkulla on kulkenut perintötilana Illen, Gjösin ja 1700-luvulta lähtien Tauben sukujen omistuksessa. Päärakennuksen runko ja talouspihan talli ja navetta rakennettiin 1700-luvun loppupuolella, jolloin kartanon omisti majuri Johan Reinhold Taube. Hän suunnitteli Karl Wijnbladin mallikirjaan pohjautuvan symmetriseksi tarkoitettu pihasommitelman, johon kuului asuinrakennusten lisäksi talousrakennukset. Päärakennuksen vastapainoksi tarkoitettu rakennus jäi kuitenkin rakentamatta Tauben kuoleman vuoksi. Rakennuksiin liittyi laaja puisto ja hedelmätarha. Päärakennusta jatkettiin ja siihen lisättiin 1868 ristipääty sekä vilpola, jotka saivat nykyasunsa 1925.
Prästkullan kartano
Mitä sinä oikein tuijotat? Mikael vilkaisi nopeasti olkansa yli. Pelkkiä lounasvieraita muutamassa pöydässä. Ei mitään erityistä. Tavallinen iltapäivän alku Kosmoksessa. - Ihmettelen tätä epäsymmetriaa, Virpi sanoi. - Siis mitä? Mikael kääntyi uudelleen, mutta ei vieläkään huomannut mitään erityistä. - No katso tuota oviaukon ja ikkunan välistä seinänpätkää, Virpi sanoi. - Miksei peili voi olla symmetrisesti sohvan yläpuolella?
Mikael ja Virpi tekevät lounastreffit Kosmokseen.
"Kononen nousi ravintola Pikku Vallilan jyrkät puuportaat tasan kahdeksalta. Viehättävä ei kuulunut rikostarkastajan sanavarastoon. Ei hätää. Pieni kapakka oli jotain paljon parempaa. Ei puhettakaan hienostelusta. No. Pitsiä ikkunoissa, mutta ei liiaksi. Lattialla lojui pitkäkarvainen vaalea koira. Viisi neljän hengen pöytää."
Mannonen, Seppo
Asuinparakki C102
Parakki pystytettiin vuonna 1980 Suomenlinnan työsiirtola-alueen rakentamisen toisessa vaiheessa. Majoitustiloja lisättiin silloin kolmella parakilla, jotka sijoitettiin vanhemman siirtola-alueen ja sarvilinna Hessensteinin väliin, sarvilinnan bastionirintaman eteen. Tämä parakki on niistä lähinnä toimistorakennusta C 86. Piirustukset ovat maaliskuulta 1979 ja suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela kuten ensimmäisessä vaiheessakin. Toisen vaiheen parakkien ulkonäkö oli pitkälti samanlainen kuin ensimmäisessä vaiheessakin, ne olivat peltikattoisia ja pystylaudoitettuja. Rakennuksessa on neljä kahden miehen huonetta, kaksi keittiötä, wc ja suihkuhuone. 1990-luvun vaihteessa rakennuksen pohjoispää kunnostettiin työnjohdon sosiaalitiloiksi ja eteläpääty oli tilapäismajoitustilana. Kirkkaan vaaleansiniseksi maalattu talo maalattiin uudelleen kesällä 1992 ja sisäänkänti varustettiin katoksella. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Talin kartano
"Hän näki Porkkana-jengin kaukaa... he maleksivat urheilukentän bussipysäkillä." (s. 66)
Porkkana-jengin eräs jäsen, nimeltään Porkkana oli yhdeksännellä luokalla kyseisessä koulussa.
Rauhankatu
Pasalan kylänä tunnettu alue on edustava esimerkki hajakylätyyppisestä maanviljelyskylästä. Pasala on Pasalanjärven ympärillä ja Kolimajärven kannaksella sijaitseva peltokylä, jossa on asuttu 1600-luvulta lähtien. Pasala on osa laajempaa Koliman maakirjakylää, joka levittäytyy Kolimajärven eteläpäähän, Matoselän ympärille. Maastossa on huomattavia korkeuseroja ja tilakeskukset sijaitsevat hajallaan kumpuilevassa maastossa. Pellot viettävät rantoja kohden. Maisema on niin avara, että keskeisesti sijaitsevan Paanalan talon pihapiiristä ovat kaikki keskikylän talot näkyvissä. Vaurasta talonpoikaista rakentamistapaa edustavat rakennukset ovat 1800- ja 1900-luvulta. Perinteisistä pihapiireistä edustavimpia on Uusi-Valkama, ja näyttävin päärakennus on Kangas-Variksessa. Pihoissa on 1800-luvun yksittäisaittoja ja kokonaisia aittarivejä. Entinen koulu sijaitsee Kolimajärven rannalla ja on rakennettu 1890-luvulla. Seurojentalo on 1900-luvun alkukymmeniltä.
Pasalan kylän ensimmäinen talo perustettiin 1550-luvun tienoilla. Kylän taloluku kasvoi nopeasti: 1560-luvulla siellä oli kolme taloa ja 1707 kylässä mainitaan olleen Purala, Pietilä, Varis, Pasala, Kumpumäki, Kokkonen ja uutena talona Kuhala. Isojaon aikaan 1700-luvun lopulla taloja oli 17. Lisäksi oli kolme torppaa. Kylän vanhin talo oli 1600-luvulla sijoittunut nykyisten Paanalan ja Kangas-Variksen talojen väliselle peltoaukealle. Nykyisin taloja on viitisentoista.
Pasalan kylä
Parakki C38
Tasakattoinen parakki sijaitsee viereisen rakennuksen C 37 vuoden 1944 pommituksissa tuhoutuneen osan paikalla. Se on koottu parakkielementeistä vuonna 1996 Suomenlinnan työsiirtolan toimistoparakiksi. Nykyisin parakkiin on sijoitettu varikon varasto- ja sosiaalitiloja. Vuonna 1998 parakin keltaiset julkisivut maalattiin punaisiksi. Varikon yleissuunnitelmassa parakki on esitetty purettavaksi ja korvattavaksi uudisrakennuksella. (Reetta Amper 2007)
Rikhardinkatu
Pitääkö paikkansa, että Pietari Brahe olisi aikanaan 1600-luvulla ehdottanut Helsingin siirtämistä tai uuden kaupungin perustamista Santahaminaan? Helsingin Sanomien artikkelissa "Rannassa oli laituri jo 1652" (HS 18.07.1993) kerrotaan muun muassa seuraavaa: "Helsinki on ollut merkittävä tuonti- ja vientisatama Ruotsin vallan ajoista lähtien. Kustaa Vaasa perusti 1550 Helsingin kilpailijaksi Tallinnan satamalle. Satama pysyi kuitenkin hiljaisena 1740-luvulle asti. Väylät olivat hyviä, mutta ulkomaankauppa Suomenlahdella pysyi virolaisten ja Viipurin käsissä. Kenraalikuvernööri Pietari Brahe halusi siirtää kaupungin ja sataman 1640-luvulla Vanhankaupunginlahdelta Vironniemelle. Vantaanjokisuu täyttyi lietteestä, ja kaupankäynti tarvitsi enemmän elintilaa. Sataman alkuna Vironniemellä pidetään entisen Korkeasaaren laiturin kohdalla Aleksin päässä sijainnutta pistolaituria, Laivasiltaa. Se rakennettiin Pohjoisrantaan 1652. Pietari Brahe olisi halunnut kaupungin ja varsinaisen sataman nousevan Santahaminaan, jota oli käytetty satamapaikkana jo aikojen alusta (Sandhamn). Siellä maaperä oli kuitenkin liian kallioista. Pohjoisranta oli tasainen, mutta satamasta ei olisi saanut riittävän syvää. Pietari Brahe otti huomioon kaupunkilaisten neuvot, joiden mukaan Södernäs (Sörnäinen) oli ihanteellinen satamapaikka. Näin Helsingin pääsatama löysi paikkansa Sörnäisistä. Pohjoisranta jäi pieneksi sivusatamaksi. Elettiin 1630-luvun loppua." Myös Kustaa Vaasa kaavaili alun perin kaupungin perustamista Santahaminaan.
Joutseno, Lea
Pohjois-Karjalan hovit (Simananniemi)
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Redutti Majasaari)
Kluuvi
Helsingin suomenkielinen työväenopisto
Kymijoen rajalinnakkeet (Villikkala)
Villa Furuhjelm
Siivonen, Mirja-Riitta
Takamäki ja Suhonen käyvät usein apulaispoliisipäällikön tai muun poliisijohdon juttusilla Kaartin poliisitalolla Punanotkonkadulla.
gyms
motionssalar
kuntosalit
Otanmäki on edustava esimerkki yhtenäisestä 1950-luvun kaivosyhdyskunnasta ja aikanaan maan tärkeimmästä rautakaivoksesta. Suotasangon ympäröimä Otanmäen kaivosyhdyskunta on rakennettu Oulujärven etelärannalle keskelle Kainuun korpia. Kaivosalue rakentuu selkeän kaavallisen suunnitelman varaan arkkitehtonisesti edustavaksi kokonaisuudeksi. Yhdyskunnan näkyvin osa on 1952 valmistunut kaivoksen betoninen nostotorni, joka toimii taajaman keskuskadun päätteenä. Kaivostornin on suunnitellut Insinööritoimisto K. Hanson. Maastossa asuntoalueiden yläpuolelle kohoavat betoni- ja tiilirakenteiset kaivostupa, murskaamo, korjaamo ja rikastamo sekä malmisiilot. Kaivosalueen rakennukset ovat etupäässä 1950-luvulta ja niitä on myöhemmin laajennettu. Tällaisia rakennuksia ovat mm. korjaamo-ja varastorakennus, kaivoskonttori/autotalli/kompressoriasema sekä hienomurskaamo/puutyöhalli. Välittömästi kaivosalueeseen liittyy kompakti kaivosyhdyskunta. Sen runkona on kaivokselta alkava keskuskatu ja korkeiden, 4- ja 7-kerroksisten, katuun nähden diagonaaliin sijoitettujen kerrostalojen jono. Ensimmäinen kerrostalo "Malmi" on valmistunut 1952 ja viimeisenä vanadiinitehtaan työntekijöitä varten "Vana" 1957. Rakennusrivin toiselle puolen sijoittuvat liikerakennukset ja tornillinen paloasema sekä tien päätteeksi kirkko tapuleineen. Kaivoskadun kerrostalojen takana on insinöörien rivitaloja sekä tehtaanjohtajan asunto ja edustustila. Yhdyskunnan koulu sijaitsee kylän laidalla.
Otanmäen uumenista löytyi rikas malmisuoni 1938. Toinen maailmansota viivästytti jatkotoimenpiteitä, mutta sodan päätyttyä sotakorvausten maksaminen vauhditti kaivosteollisuuden kehittymistä koko maassa. Tuotanto Otanmäessä alkoi 1953. Otanmäen asemakaavan ja rakennusten suunnittelu keskellä Kainuun korpea käynnistyi 1951, suunnitelmat tilattiin Arkkitehtuuritoimisto Lappi-Seppälä ja Martas Oy:ltä. Asuinrakennusten sijoittelua ohjasi hierarkia, joka näkyy myös rakennusten suunnittelussa ja asuntojen varustelussa. Alueen kahdeksassa kerrostalossa oli n. 300 asuntoa. Aikanaan Otanmäki oli koko Suomen tärkein rautakaivos, koko maailman vanadiinista Otanmäessä tuotettiin 10%. Öljyn maailmanmarkkinahinnan nopea nousu 1973 vaikutti Otanmäen kaivoksen toimintaan, sillä öljyä kului etenkin vanadiinin valmistuksessa. Kaivostoiminta Otanmäessä päättyi 1985.
Otanmäen kaivosyhdyskunta
"---pasilassa sataa vettä, sekin tulee alas taivaalta kuin runo/ putoaa kuin totuus asemalaiturin kiviseen pintaan" (s. 31)
Rikostarkastaja Martti Kononen tekee pelätyn paluun rikosten, lyhyiden lauseiden ja pitkien tuoppien ääreen. Helsingin henkirikokset eivät kuulu keskusrikospoliisille. Silti Kononen sotkeutuu kruununhakalaisessa kapakassa vyyhtiin, jonka päästä löytyy kotimainen palkkamurhaaja. Neljäs Konos-dekkari Pasaselta. (takakannen teksti)
Östanlidin parantola
työsiirtolat
arbetskolonier
labour colonies
Repokairan ja Lemmenjoen alueen saamelaisasutus ja kullankaivajayhdyskunta (Kaapin Jouni)
Auroran sairaala
Eerikinkatu 41
Niemisen esikoisromaani kertoo nuoresta työläispariskunnasta. Liisa odottaa lasta ja Riku yrittää elättää perhettään, vaikka joutuu työttömäksi hitsarin toimestaan. Romaanin alkupuolella pariskunta asuu Kalliossa.
Turun Piispankatu ja sen varrella 1720-luvulta ollut arkkipiispan residenssi liittyvät Turun historialliseen ydinalueeseen ja tuomiokirkkoon. Piispankadun kaupunkikuva kattaa 1800- ja 1900-lukujen asuin-, yliopisto- ja teollisuusrakentamista. Turun piispantalo on arkkitehtien Ahrenberg, Gripenberg ja Lindqvist suunnittelema 1887. Kaksikerroksinen rakennus on rakennettu tontin Piispankadun puoleiseen päähän paikalle, jossa arkkipiispan residenssi on sijainnut jo 1700-luvun alusta lähtien. Myös puutarha periytyy 1700-luvun puolivälistä. Sen iäkkäät poppelit on aikanaan nimetty profeettojen mukaan. Puutarhaa reunustavat piispansauva- ja lilja-aiheinen rauta-aita, joka on peräisin päärakennuksen valmistumisajalta. Porteissa on kookkaat ristikuviot. Aurajoen varrella väljän puistomaisessa ympäristössä on myös mm. entinen maaherrantalo 1830-luvulta ja kauppaneuvos Dahlströmin talo 1890-luvulta. Piispankadun kortteleiden 1800-luvun ja 1900-luvun asuinrakentamisessa erottuu eri rakennusvaiheita: matala puuempire, korkeakivijalkainen ja runsaasti detaljoitu uusrenessanssi sekä kaksikerroksinen jugend. Piispankatu 14:n empirerakennuksessa toimii Åbo Akademille testamenttilahjoituksena tullut konsuli Alfred Jacobssonin ja konsulinna Hélène Jacobssonin yksityiskodiksi sisustettu museo. Piispankadun modernistisiin rakennuksiin kuuluvat arkkitehti Woldemar Baeckmanin suunnittelema 1968 rakennettu Sibelius-museo ja arkkitehti Pekka Pitkäsen suunnittelema Åbo Akademin Domus Aboensis vuodelta 1965. Tuomiokirkon suuntaan avautuvan Åbo Akademin kirjaston kirjatorni vuodelta 1936 on arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema ja kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia. Piispankadun pohjoispäässä teollisuushistoriallisesti merkittävässä Turun rautamanufaktuurin korttelissa on teollisuusrakennuksia vanhimmista arkkitehti G. Th. Chiewitzin suunnittelemista rakennuksista 1850-luvulta aina 1930-luvulle. Nykyisin kortteli on Åbo Akademin humanistisen tiedekunnan käytössä ja eri-ikäisten teollisuusrakennusten lomaan on toteutettu 2000-luvun alussa myös uudisrakentamista.
Turun Piispankatua alettiin rakentaa 1600-luvun lopulla. Ensimmäinen piispantalo rakennettiin nykyiselle paikalle Piispankadun ja Aurajoen välille 1722. Aikaisemmin arkkipiispan residenssi oli sijainnut tuomiokirkon muurin juurella. Piispankadun ja Aurajoen välillä oli myös 1700-luvun puolivälissä perustettu Turun Akatemian kasvitieteellinen puutarha, joka viitoitti puutarhakulttuurin kehittymistä maassamme. Turun palossa 1827 Piispankadun kaikki kolme rakennettua korttelia tuhoutuivat. Arkkitehti C.L. Engelin palon jälkeen laatimassa kaavassa alue ulottui piispantalon korttelilinjaan. Asemaavoitettu alue ja Piispankatu laajeni pohjoiseen entiselle Piispanpellolle 1849. Nykyinen piispantalo suunniteltiin 1887 yleisten rakennusten ylihallituksessa. Rakennuksessa tehtiin merkittäviä muutoksia sisätiloissa 1930 suunnittelijana lääninarkkitehti G.A. Wahlroos. Piispankadun itäpuolelle rakennettiin 1850-lukuun mennessä eheä yksikerroksisten empiretalojen rivi. Useimmissa kortteleissa oli neljä tonttia ja korttelin jakava viheralue. 1800-luvun jälkipuoliskolla taloja korotettiin ja koristeltiin runsaasti. Korkeakivijalkaisia ja runsaasti detaljoituja renessanssipuutaloja rakennettiin aina 1910-luvulle saakka ja 1800-1900-luvun taitteessa useita tontteja lisärakennettiin jugend-tyyliin. Piispanpellolla alkoi 1857 kaksi vuotta aiemmin perustetun Turun rautamanufaktuurin rakentaminen. Laitoksen lähikortteleita rakennettiin työväen asunnoiksi. Piispankadun varrelle sijoittui 1918 perustettu Åbo Akademi, kun kauppaneuvos Dahlström lahjoitti yliopistolle maa-alueen. Osa kadunvarren vanhoista kortteleista purettiin 1900-luvun aikana ja tilalle rakennettiin 1950-1960-luvulla korkeakoulun rakennuksia.
Turun Piispankatu
Alma Pihl
Asuinrakennus C17
Ison Mustasaaren kauppiaskorttelin ensimmäiset puutalot raken­nettiin jo ruotsalaisella kaudella linnoitustöiden alkaessa. Korttelissa asui pääasiassa leirikauppiaita eli marketentteja, jotka toimittivat tavaroita sotaväen ja varuskunnan alueella asuvien siviilien tarpeisiin, toimivat urakoitsijoina ja kapakanpitäjinä sekä vuokrasivat asuntoja siviiliasukkaille. Yksityiset eivät saaneet rakentaa kivitaloja ja heidät velvoitettiin purkamaan rakennuksensa, mikäli puolustukselliset syyt sitä vaativat. Korttelin nykyisistä rakennuksista kuusi vanhinta rakennettiin 1860-luvulla. Uudisrakennusten paikalla sijainneet kauppias Sinebrychoffin kapakka ja viinakonttori purettiin 1920-luvulla. Rakennuksen C 17 paikalla oli vuonna 1868 rakennettu Sinebrychoffin kapakka, joka purettiin 1920-luvulla. Vielä vuonna 1905 entisessä kapakassa toimi Viaporin suomalais-ruotsalainen kansakoulu.
Kiinteistöosakeyhtiö Suomenlinna Uusien rakennusten rakentamista kauppiaskortteliin ehdotettiin jo vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa. Rakennuspaikat ja suunnitteluohjeet määriteltiin vuonna 1982 valmistuneessa puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Hankkeen taustalla oli tarve saada Suomenlinnassa työskenteleville kaupungin työntekijöille työsuhdeasuntoja, joten rakennuspaikat vuokrattiin kaupungin omistamalle kiinteistöyhtiölle. Rakennuttamisen hoiti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Kiinteistöyhtiö käsittää kuusi asuinrakennusta, joista yhdessä (C 22) on kolme asuntoa, yksi on paritalo (C 11) ja loput yhden perheen taloja. Lisäksi rakennettiin erillinen rakennus pesulalle ja teknisille tiloille sekä sauna ja kylmiä varastoja. Sisätiloihin saatiin ilmettä ylävalolla, parvekkeilla ja vaihtelevalla huonekorkeudella. Syvennyksiin sijoitetut korkeat ja kapeat ikkunat tavoittelevat vaikutelmaa ampuma-aukoista. Suurimmissa asunnoissa on takka. Talot ovat puurakenteisia ja lautaverhottuja. Rakennukset C 12, C 17, C 29 ja C 30 sijoittuvat kauppiaskorttelin reunoille ja rajaavat asuntojen yhteisen pihan. C 22 ja C 11 sijaitsevat korttelin ulkopuolella kujan varrella, ja niiden paikalta purettiin yksi huonokuntoinen puurakennus. Toteutus: 1990-91 Yhteenlaskettu huoneistoala on 648m² Kerrosala: 763 m² Asuntoja 9 kpl á 62,5-96m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen ja Timo Airas Rakenne-, salaoja- ja pintavesisuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Yhtyneet insinöörit Oy Pihasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Geotekninen suunnittelu: Viatek Oy Rakennuttaja:Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto Rakentaja: Quantus Oy ja WPL-System Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 17 rakennettiin vuosina 1990-1991 asuinrakennukseksi Helsingin kaupungin työntekijöitä varten työsuhdeasuntona käytettäväksi. Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas laati suunnitelmat ja rakennuttajana toimi Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Samalla paikalla oli vuonna 1868 rakennettu Sinebrychoffin kapakka, joka purettiin 1920-luvulla. Vielä vuonna 1905 entisessä kapakassa toimi Viaporin suomalais-ruotsalainen kansakoulu. Paikallarakennetun rungon pystytyksessä käytettiin osittain myös määrämittaan sahattua puutavaraa. Mittavirheen vuoksi talo rakennettiin pari metriä kauemmas kallion jyrkänteestä kuin piti eli liian lähelle rakennusta C 16. Perustustyöt olivat kuitenkin niin pitkällä, ettei taloa enää siirretty oikealle paikalleen. Osa ikkunoista sijoitettiin seinän sisäpintaan. Syvennyksessä oleva korkea ja kapea ikkuna antaa illuusion ampuma-aukosta. Rakennuksen tilaratkaisut ja detaljit ovat modernit, samoin käytetyt työtavat ja materiaalit. Lautaverhotut julkisivut maalattiin pellavaöljymaalilla vaaleansinisiksi. Asukkaat nelihuoneiseen taloon muuttivat kesällä 1991. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: HKI ATT. HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Asiakirja-arkisto. Kuva: MV SL VIK C 339. Samalla paikalla olleen 1920-luvulla puretun Sinebrychoffin kapakan julkisivu. MV SL Valokuva.
Mierolan, Rahkoilan ja Ventolan kylät kuvastavat liikenteellisesti merkittävään vesiväylän ja historiallisten tielinjojen leikkauskohtaan keskiajalta nykypäiviin asti muotoutunutta kyläasutusta. Mierolan virta jakaa Mierolan kylän kahteen osaan. Kantatalojen asuintontit sijaitsevat Vanajaveden kapeikon eteläpuolisella tasaisella rannalla Hattulan vanhalta kirkolta tulevan maantien ja siitä Parolaan erkanevan tien risteyksessä. Sillan pohjoispuolisella jyrkkärinteisellä mäellä, maantien länsilaidalla, on pienillä tonteillaan 1800- ja 1900-luvun alussa syntyneen käsityöläiskylän rakennuksia ja maantien länsipuolella muutamia huvilamaisia asuinrakennuksia, joista mainittakoon harjanteen korkeimmalla paikalla sijaitseva tornillinen ateljeehuvila Hiidenlinna. Mierolan kolmiaukkoinen, 1918 rakennettu 45 metriä pitkä betoninen holvisilta ylittää Mierolan salmen paikassa, jossa Hämeenlinnasta pohjoiseen johtava vanha maantie leikkaa Vanajaveden kapeikon. Rahkoilan kylään rajautuvan harjun laella sijaitseva Hattulan uusgoottilainen tiilikirkko on 1850-luvulta. Kirkon lounaispuolella on harjun rinteeseen sovitettu, kohti Mierolanvirtaa laskeutuva hautausmaa. Rahkoilan historiallinen kyläkeskus on uuden kirkon pohjoispuolella Vanajaveden rannalla. Kylä on Hattulan vanhimpia ja se on ollut myös taloluvultaan suurimpia. Keskiajalta 1700-luvulle kylän tonttimaa sijaitsi lähinnä nykyisen Niemelän alueella. Vanhalla paikallaan sijaitsevat Niemelän alueen kolme taloa, Niemelä, Puontila ja Oravainen. Ne muodostavat rakennushistoriallisesti ja maisemallisesti arvokkaan kokonaisuuden. Rahkoilan kylässä risteävät kaksi historiallista maantietä, jotka ovat osa Vanajaveden laakson vanhaa tieverkkoa. Pälkäneelle johtavan maantien länsipuolella ovat Tyrväntöön ja Pälkäneelle suuntautuneet historialliset tielinjat. Tien varrelle Tanhuanpäähän on syntynyt 1800-luvun kuluessa itsellisten ja käsityöläisten asutusta. Paikoin vanhat kiviaidat kehystävät tietä. Vaikka alueen rakennuskanta on osin uusiutunut, on sen omaleimainen historia yhä luettavissa ympäristössä. Ventolan yhdeksi taloksi yhdistetty kyläkeskusta sijaitsee Mierolansalmen länsirannalla. Vanajaveden kapeikossa näkyvällä paikalla sijaitseva Ventolan päärakennus ja talousrakennukset ovat 1900-luvun alkupuolelta. Rannalla on lisäksi Suvannon huvila 1900-luvun alkupuolelta. Mierolan ja Rahkoilan kylät ovat osa valtakunnallisesti merkittävää Vanajaveden laakso ja Aulanko maisema-aluetta.
Varhaisin historiallinen tieto Mierolan kylästä on 1300-luvun alkupuolelta, jolloin Tavast-suku omisti kylässä tilan. Kylän vanha tonttimaa sijaitsee virran etelärannalla sillan pielessä. Vanhoilla tonteillaan sijaitsevat Uotilan, Rantalan, Tommenin ja Pihamaan tilat. Ventolaan johtavan tien varrella on vanha 1800-luvun tuparakennus paikalla, jossa on aikoinaan ollut rakuunantorppa. Toinen keskiajalla mainittu tila on Mierolan Parkku, jonka maat otettiin pappilalle 1405. 1500-luvulla Mierolassa mainitaan olleen Sorkkala, Kirrilä, Foudila, Lottila, Rasi, Rokkala, Jussila ja Uotila. Mierola oli vesi- ja maantieliikenteen kannalta keskeisellä paikalla, mm. Lotin talo toimi pitkään kievarina. Kantatilojen nykyinen, ajalleen tyypillinen ja hyvin säilynyt rakennuskanta on suurelta osin peräisin 1800- ja 1900-lukujen taitteesta. Kylä laajeni 1800-luvulla sillan pohjoispuolelle, jonne rakenettiin etupäässä mökkejä ja huviloita. Sillan pohjoispuolelle rakennettiin Hattulan uusi kirkko 1857 intendentti E.B. Lohrmannin piirustusten mukaan. Kirkon tiilet valmistettiin läheiseen Koreilanlahteen perustetussa tiiliruukissa. Mierolan salmessa oli 1904 puusta rakennettu tukiansassilta, joka tuhoutui kansalaissodan aikana. Uusi silta määrättiin valtion rakennettavaksi ja sillan rakentaminen annettiin Oy Constructor Ab:lle. Sillan rakentaminen aloitettiin välittömästi ja se luovutettiin liikenteelle lokakuussa 1919. Silta korjattiin museosillaksi 1980-luvun alussa. Hattulan vanhimpiin kyliin kuuluvan Rahkoilan keskiaikanen kylätontti sijaitsi kirkon pohjoispuolella. Taloista Niemelä, Puontila ja Oravainen ovat säilyttäneet vanhan kylätonttinsa. Rahkoilan kylän Niemelän päärakenus rakennettu 1906, Puontilan 1890 ja Rekolan 1890-luvulla. Kylien rajalle Tasalan talon maille rakentui 1800-luvun lopulta käsityöläisasutusta. Ventolan kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1440-luvulla. Kylän kolmesta talosta muodostettiin 1600-luvun alkupuolella rustholli.
Mierolan ja Rahkoilan kylät
Myllypuron ostoskeskus
'Markus käveli Tukholmankadulle, aurinko heitti lännestä säihkyviä keihäitä. Hän jatkoi Kuusitielle, nousi hissillä ylimpään kerrokseen ja avasi raskaan harmaan metallioven ullakon hämärään, kääntui vasempaan ja sitten oikeaan, näki komeron puolillaan hylättyä tavaraa.' (s. 8)
Markus löytää isänsä vanhat kirjeet ullakolta.
Teatterikorkeakoulu
Raippaluoto on pienimittakaavainen Pohjanmaan rannikon saaristoyhdyskunta alueelle tyypillisine talonpoikaisrakennuksineen, kirkkoineen, pappiloineen, kouluineen, kyläteineen ja kalasatamineen. Raippaluodon kirkolta johtaa idyllinen maantie itään kalasatamaan, jossa on säilynyt vanhoja rantavajoja. Kirkon lähellä on lainamakasiini sekä 1932 perustettu kotiseutumuseo, joka on sisustettu 1800-luvun tuparakennukseen. Raippaluodon pappila Rosenlund on rakennettu 1824. Pieni kuoriosaltaan kolmitaitteinen pitkäkirkko ja pohjalainen renessanssitapuli sen vieressä on rakennettu 1778-1781. Kirkon alttarilaite ja samanikäinen saarnatuoli edustavat aikakautensa korkeatasoisinta taidekäsityötä ja maalausta. Lähinnä hollantilaista barokkia oleva alttarilaite ja sen Pyhää ehtoollista ja Jeesuksen kastetta esittävät öljyvärimaalaukset ovat vuodelta 1673. Mustasaaren emäkirkko lahjoitti ne kappelille 1840-luvulla. Raippaluoto sijaitsee Merenkurkun saariston alueella, joka on luokiteltu kansallismaisemaksi. Raippaluodon kirkonkylä sisältyy Merenkurkun saariston alueeseen, joka on hyväksytty Unescon maailman luonnonperintöluetteloon heinäkuussa 2006.
Raippaluodon ensimmäiset asukkaat saivat toimeentulonsa hylkeenpyynnistä ja kalastuksesta. 15-taloisena Raippaluoto oli suuri kylä jo 1559. Ensimmäinen rukoushuone Raippaluotoon rakennettiin todennäköisesti 1740-luvulla ja nykyinen 1778-1781, kun Raippaluodosta oli tullut Mustasaaren saarnahuonekunta 1775. Kappeliseurakunta Raippaluodosta tuli 1840 ja itsenäinen 1872. Kunta liitettiin Mustasaareen 1973. Vielä toisen maailmansodan jälkeen raippaluotolaiset elivät suhteellisen eristyksissä mantereesta ja saivat elantonsa kalastuksesta, luotsauksesta ja merenkulusta. Kiinteämpi yhteys mantereeseen muodostui 1950-luvulla alkaneen lauttayhteyden myötä. Raippaluodon silta valmistui 1997.
Raippaluodon kylä ja kalasatama (kirkonkylä)
Minä vuosina Eero Rydman toimi Helsingin kaupunginjohtajana? Eero Rydman toimi Helsingin kaupunginjohtajana vuodesta 1944 vuoteen 1956. Tätä ennen hän oli toiminut kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuodesta 1937 alkaen. Lähde: Helsingin historia vuodesta 1945 : 3 / Laura Kolbe ja Heikki Helin.
Kontregardi Hoppe
Peruskorjaus Korjauksen lähtökohdaksi otettiin Aulis Blomstedtin 1940-luvulla laatiman suunnitelman mukaisesti varus­tusten asu ennen vuotta 1850. Tämä merkitsi ­­tuhotun ja hiekkaan hau­datun kontre­gar­di Hoppen rekonstruoimista. Huonokuntoinen, 30 vuotta kesä­käytössä ollut ravinto­la uusit­tiin ja liitettiin läm­pö-, vesi- ja viemäriverk­koon. Väestönsuoja rakennettiin kallioon louhi­malla ja sisäänkäynti siirret­tiin Del­lwi­gin ja Boijen väliin. Toteutusaika: 1980-83 Huoneistoala: 962 m² Kerrosala: 1400 m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Aulis Blom­stedt, Arkkitehtitoimisto Severi Blom­stedt Rakennesuunnittelu: Rakennushal­litus LVI-suunnittelu: Rakennushalli­tus Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Tauno Nissinen Oy Maisemasuunnittelu: Oy Arkkiteh­tuuri & Maisema Ab Rakennuttaja: Rakennushallitus Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kontregardi Hoppe muodostaa osan Kustaanmiekan keskuslinnoituksen ja rantavarustuksen välisestä läntisestä puolustusrintamasta. Se rakennettiin kahteen tasoon bastioni Zanderin eteläisen siiven edustalle vuosina 1751-56. Kontregardin eteläisimmässä kulmassa oli kaksi kasemattia, joista johti holvattu porraskäytävä ylätasanteelle. Tämä suoraan kallion päälle rakennettu tasanne oli tasoitettu maalla ja varustettu rintavarustuksella. Venäläisen kauden alkupuolella kontregardi Hoppea korjattiin useissa vaiheessa. Sen rintavarustusta ja ampumatasannetta vahvistettiin ja sen kuivattamiseksi rakennettiin salaojitus sekä ylätasanteelle että kasematteihin. Ilmeisesti vesivauriot olivat heikentäneet muureja siisä määrin, että vuonna 1865 bastionin eteläkärki sortui. Se ja muut huonokuntoiset muurinosat korjattiin kuitenkin vielä tämän jälkeen. Vuonna 1877 kontregardi purettiin perustuksiaan myöten ja jäännökset peitettiin maalla sirpalevaaran torjumiseksi. Ravintola Walhallan viimeisimmän korjaustyön yhteydessä vuosina 1980-83 kontregardi Hoppen jäännökset kaivettiin esiin. Kasemattien pohjat ja osa muureista olivat hyvin säilyneet, samoin osa ylätasanteelle johtaneesta portaasta. Kaikki holvaukset oli sen sijaan purettu. Ylätasanteelta saatiin esiin vähäisiä muurinfragmentteja ja verrattain hyvin säilynyt kivetty salaoja. Kaivaustulosten ja ruotsalaisaikaisten piirustusten pohjalta laadittiin suunnitelmat, joiden mukaan kontregardi Hoppe rakennettiin uudelleen. Tämä on ainoa Suomenlinnassa toteutettu täysmittainen rekonstruointi ja se perustui jo 1940-luvulla tehtyyn päätökseen, jonka mukaan Kustaanmiekan päävarustus ympäristöineen tuli saattaa Ruotsin vallan aikaiseen asuun. Nykyään kontregardi Hoppen ylätasanteella on ravintola Walhallan ulkoterassi, jonne on käynti rekonstruoitujen kasemattien kautta. Alemmalla terassitasolla on baariosasto, jonka alle on louhittu väestönsuoja, missä sijaitsevat henkilökunnan sosiaalitilat. Kontregardi Hoppen rakennustyön suunnittelusta vastasivat arkkitehtitoimistot Aulis Blomstedt ja Severi Blomstedt, kuten ravintola Walhallan muistakin suunnitelmista. Ravintola Walhallaa on käsitelty myös kaponieerien Delwig (A 10a) ja Boije (A 10b) yhteydessä. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 1-28, G 39,53,54,89,94,98 MV SL Mitauspiirustus 2717, 5:a MV SL Valokuvakokoelmat MV SL VIK A 92-114
'Enää ei ole Bulsuakaan muualla kuin uskollisten kanta-asiakkaiden muistoissa. Joku vuosi sitten tämä legendaarinen kapakka vaihtoi omistajaa, nimeä ja sisustusta ja muuttui lappilaishenkiseksi turistipyydykseksi. Bulsun lopettaminen oli kulttuuriskandaali, josta Anna Laine ei ole toipunut vieläkään.' (s. 129 - 130)
Aamu Kotikadulla oli sumuinen. Mereltä levisi usvaa, joka myöhemmin hälvenisi. Ilmassa oli kostean syksyn tuntu. Kirkkopuiston puut loistivat kirkkaissa syksyn väreissä. Meteli alhaalla Johanneksen kentällä kertoi, että opettaja oli onnistunut saamaan oppilaansa järjestykseen ja peli kulki.
Kotikatuna oli tv-sarjan tuotantokausina 1995-2005 Korkeavuorenkatu.
Helsingin höyrylaivareittien kesähuvila-asutus (Matosaari)
Pölönen, Markku
Suomenkielinen työväenopisto
Kimon ruukki ja Oravaisten tehdasyhdyskunta (Keskiruukki, Mellanbruket eli Nyhammaren)
Mies Leila Antelan menneisyydestä kärjistää Antelan perheen sisäisiä ristiriitoja. Jouluna perheessä vierailee traagisin seurauksin kaksi joulupukkia
Romaanin pohjalta on tehty samanniminen TV-elokuva 1989. Ohjaaja Taisto-Bertil Orsmaa.
Mikkelin rautatieasema
"Pakilasta on sanottu, että se on yöllä ja pyhänä rakennettu ja todellisella uudisraivaajahengellä. Kaikki rakentaminen tehtiin omin voimin ja lisäksi viljeltiin pieniä peltoja omaan käyttöön tai sivutuloiksi." (S. 5.)
Siellä kotikylän suurta poikaa nyt hurjasti juhlittiin, kaupungissa mua jo pelättiin ja laulettiin: Saatana saapui Helsinkiin! Hiio-hiio-hoi! Hiio-hiio-hei! Saatana saapui kaupunkiin! Hiio-hiio-hoi! Hiio-hiio-hei! Saatana saapui kaupunkiin! Hiio-hiio-hoi! Hiio-hiio-hei!
Alvar Aallon Maison Aho ja Ahon asuinliiketalot (Maison Aho)
Teoksessa "marraskuun ravintola" on ravintola Graniittilinna Työväentalolla.
Rajamäen rakennustaiteellisesti korkeatasoinen, laaja alue on maamme huomattavin alkoholitehdas. Arkkitehti Erkki Huttusen 1930-luvulla suunnittelemat tehdasrakennukset, asuinrakennukset ja kirkko kuuluvat kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Rajamäen tehdasyhdyskunnan eri-ikäiset tehdasrakennukset ja työväen ja virkailijoiden asuinrakennukset hoidettuine puistomaisine ympäristöineen kertovat ensin yksityisen yrittäjän ja sen jälkeen Valtion Alkoholiliikkeen (1969 alk. Oy Alko Ab:n) roolista tehtaanpatruunana ja rakennuttajana, joka on suosinut teollisen miljöön tuotanto-, asuin-, huoltorakennusten ja kirkon suunnittelijoina maan etevimpiä suunnittelijoita. Rajamäen tehdasyhdyskunta on rakentunut Rajamäen rautatieaseman ympärille. Rautatien itäpuolella on tehtaan sijaintipaikan valinnan kannalta toinen ratkaiseva tekijä: runsasvetinen lähde. Alueen tuotantorakennusten vanhimpia ovat 1800-luvun lopussa pääosin arkkitehti S. M. Schjerfbeckin suunnitelmien mukaan rakennetut viina- ja hiivatehtaan punatiiliset teollisuusrakennukset. Asumattomalle alueelle perustetun tehtaan työväenasunnot, niin sanotut Sörkän kasarmit, sekä kansakoulu ja lastentarha samalta ajalta sijaitsevat tehtaan eteläpuolella olevalla Tykkitorninmäellä. 1920-luvun rakentamisesta on jäljellä mm. persoonallinen isännöitsijän asunto ja työnjohtajien asunnot. Kieltolain jälkeisen 1930-luvun voimakkaan laajentumisen kaudelta ovat peräisin Oy Alkoholiliike Ab:n funktionalistiset tuotantorakennukset ja toistakymmentä rautatien itäpuolelle rakennettua kahden perheen työväen ja toimihenkilöiden asuntoa. Väljästi maastoon sijoitetut asuinrakennukset ovat valkoiseksi rapattuja ja niissä on molemmissa päädyissä sisäänvedetty kuisti. Sekä rautatien itäpuolella että Tykkitorninmäellä on arvokasta asuinrakennuskantaa myös 1940- ja 1950-luvuilta. Rajamäen rakennuksia ovat suunnitelleet mm. arkkitehdit Aarne Ervi, Erkki Huttunen ja Einari Teräsvirta. Alueella sijaitsee myös yhtiön 1930-luvulla rakennuttama, Erkki Huttusen suunnittelema kirkko, jota hallitsee keskiakselissa oleva huipultaan kapeneva ja pyöristyvä torni. Kirkkosalin betonista holvatun sisäkatteen muoto seuraa jyrkkiä katonlappeita pyöristyen ylimmästä osastaan. Alttariseinän freskomaalaus Tie, totuus ja elämä vuodelta 1956 on Anna Räsäsen tekemä. Kookkaat messinkivalaisimet ovat Taito Oy:n tuotantoa. Sisäänkäynnin Vuorisaarna- ja Sallikaa lasten tulla tyköni -aiheiset reliefit on tehnyt kuvanveistäjä Arvi Tynys. Rajamäen asema-alueella on aseman lisäksi kolme asuinrakennusta, mm. komea asemapäällikön talo, 1900-luvun alusta.
Hyvinge Fabriks Aktie Bolagin perusti 1888 tohtori Wilhelm Juslin. Hiivatehtaana aloittaneesta yhtiöstä kehittyi sittemmin Suomen huomattavin alkoholitehdas. Hiivatehtaan sijoituspaikkaa 1880-luvun lopulla etsittäessä etusijalla oli rautatien varsi, jotta raaka-aineeksi tarvittava vilja sekä tuotantoon tarvittavat polttopuut voitaisiin helposti kuljettaa tehtaalle ja vastaavasti valmiit tuotteet eteenpäin kuluttajille. Kaikkein tärkeintä oli kuitenkin runsasvetisen lähteen löytyminen sopivan etäisyyden päästä radasta. Vaatimuksen täyttävä paikka löytyi Nurmijärven kunnan Hyvinkään kylästä Rajamäen tilalta Hanko-Hyvinkää -radan varrelta. Tehtaan ensimmäisen rakennusvaiheen rakennuksista olivat valmiina 1889 varsinainen tehdasrakennus, jota on laajennettu monena vuosikymmenenä, sekä laboratorio ja pieni makasiini. Kapeassa ja korkeassa tislaamossa, joka toimii museona, on teollisuushistoriallisesti mielenkiintoinen Metallwerke J. Adersin Magdeburgissa valmistama Barbet-tislauslaitteisto, joka asennettiin 1913. Tiilinen tyhjäpullovarasto on vuodelta 1902. Heti perustamisensa jälkeen 1889 Hyvinkään Tehdas kääntyi rautatiehallituksen puoleen anoen aseman perustamista Rajamäen seisakkeelle. Asemarakennus valmistui 1892. Sitä laajennettiin 1908 arkkitehti Bruno Granholmin suunnitelmien mukaan nykyasuunsa. Hyvinkään Tehtaan hiiva-, alkoholi- ja etikkatehtaat siirtyivät valtiolle kieltolain alkaessa joulukuussa 1919. Rajamäen tehtaiden uudeksi omistajaksi perustettiin Valtion Alkoholiliike ja tehtaiden uudeksi nimeksi annettiin Valtion Alkoholitehdas Keskus. Laitos valmisti alkoholia lääkinnällisiin ja teknisiin tarkoituksiin. Kun kieltolaki kumottiin 1932, perustettiin uutta tuotantoa hoitamaan Oy Alkoholiliike Ab (vuodesta 1969 Oy Alko Ab). 1930-luvulla laajentunut tehdas kasvatti koko Rajamäen yhdyskunnan ja taajaman. Alko avusti paikkakunnan kulttuuri-, urheilu- ja kouluelämää. Arkkitehti Erkki Huttunen suunnitteli laajan ja yhtenäisen tehdaskompleksin, vesitornin, voimalaitoksen, laboratorion, konttorin, korjaamon ja varaston lisäksi tehdasalueen ulkopuolelle mm. tehdasseurakunnan kirkon sekä kokonaisuuden muodostavat tyyppitalot vuosilta 1935-38. Huttusen piirtämän kirkon tilaajana oli niinikään Oy Alkoholiliike Ab. Rakennuttajan laatiman ohjelman mukaisesti suunnittelulle asetettiin vaatimukseksi, että kirkon keskiakselilla tuli olla "edustava" torni, vesikaton jyrkkä satulakatto ja kerhohuonesiiven liittyä täysin symmetrisesti kirkkoon. Betonista ja tiilestä rakennettu kirkko valmistui 1938. Yleinen kilpailu alttarifreskosta pidettiin vuonna 1956. Rajamäen tehtaiden kirkko lahjoitettiin Nurmijärven seurakunnalle 1985. Laaja uudisrakennusvaihe 1970-luvulla toteutettiin pääosin arkkitehti Einari Teräsvirran suunnitelmien mukaan. Tämä rakennusvaihe ei kokonaisuudessaan sisälly kohteen rajaukseen, mutta sen rakennuskanta ja arkkitehtuuri on aiempien vuosikymmenten tavoin arvokasta.
Rajamäen tehdasyhdyskunta, kirkko ja rautatieasema
Nikkinen, Jiri
Väyrynen, Paavo
Oikeustalo
Kari Takamäen tutkijatiimin päämaja on Pasilan poliisitalossa. Tämä on rikospoliisin majapaikka, joka tulee tutuksi kaikissa Kari Takamäki -romaaneissa.
Byström, Anders
näyttelijä
Kasarmi / Merisotakoulun asuntola
Peruskorjaus Rakennukseen kunnostettiin 50 asuntolahuonetta aputiloineen Merisotakoulun käyttöön. Pohjaratkaisu palautettiin keskikäytävämalliseksi. Porrashuoneet palo- osastoitiin ja niihin sekä pesutiloihin rakennettiin uudet välipohjat. Porrasaskelmat uusittiin, samoin alapohja kokonaan. Välipohjien lautalattiat ja seinä- ja kattorappaukset kunnostettiin. Esiin tulleita koristemaalauksia katoissa ja seinissä entisöitiin. Rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon ja sille rakennettiin tilapäinen jätevedenpuhdistamo, joka myöhemmin kunnallisteknisen verkon valmistuttua on muutettu pumppaamoksi. Ulkoseinien rappaus korjattiin ja ulkoasu säilyi entisellään lukuunottamatta ulko-ovien katoksia, jotka poistettiin. Toteutusaika: 1975-78 Huoneistoala: 1821m² Kerrosala: 2720m² Rakennuttaja: Puolustusministeriö Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalainen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Puupponen & Alinikula Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto O. Granlund - A. Oksanen Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Kippo ja Nurmi Ky Maalaustöiden suunnittelu: Asiantuntijamestarit Oy, ulkomaalaukset, Maalaamo Ancelo Oy, koristemaalaukset Rakennustyöt: Puolustusministeriön rakennustyöorganisaatio Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Tykistöpihan itälaidan kasarmirakennus esitettiin ensi kerran vuoden 1751 yleissuunnitelmassa, jota noudattaen kasarmi rakennettiin vuosina 1754-56. Alkuperäisessä asussaan kasarmi oli kolmikerroksinen keskikäytävätalo. Kaksi alinta kerrosta rakennettiin tiilestä ja mansardikerros oli puurakenteinen. Samoin ylä-, väli- ja alapohjat olivat puiset lukuun ottamatta kolmannen kerroksen keskikäytävää, joka holvattiin. Keskikäytävästä kuljettiin kaikkiin huoneisiin. Julkisivut olivat hyvin pelkistetyt. Kasarmi muodosti Pikku Mustasaaren aukion itäisen siipirakennuksen. Aukio kapeni kohti nykyisen D 12:n paikalle suunniteltua pääterakennusta ja noudatti näin valeperspektiiviaukion ihannetta. 1804 tehtiin mansardikerroksessa jotain korjaustöitä. Venäläiset käyttivät kasarmia merisotasairaalana heti Viaporin valtauksen jälkeen 1811. Venäläisen varuskunnan alkuaikana 1808-1858 rakennettiin eteläpäähän ensin puurakenteinen T-muotoinen käymäläsiipi ja sitten nykyinen, tiilinen kolmikerroksinen siipi. Tänä aikana muuttui myös rakennuksen käyttötarkoitus sairaalasta takaisin asunnoiksi. Kasarmissa oli Krimin sodan jälkeen samanlainen kolminkertainen, hirsistä rakennettu suojayläpohja kuin Viaporin muissakin suurissa kasarmeissa. 1857 korjattiin Krimin sodan tuhoja: seiniä, ovia, ikkunoita ja lattioita kunnostettiin ja maalattiin. Alapohjat kitattiin savella tiiviiksi ennen lautalattioiden tekemistä. Vanhat uunit purettiin ja tilalle tehtiin 25 hollantilaista (kaakeli)uunia ja 9 venäläistä. Ulkoseinät maalattiin maavärillä pigmentoidulla kalkilla ja räystäslista liimapohjaisella maalilla. Asuinkäytön johdosta kasarmin keskikäytäviä jaettiin väliseinin ja käymälöitä rakennettiin porrastasanteille. 1800-luvun loppupuoliskolla rakennuksessa tehtiin monenlaisia korjaustöitä, joista tärkein oli suojayläpohjan ja mansardikaton purkaminen 1875-76. Tilalle rakennettiin normaalikorkuinen kolmas kerros ja peltikatteinen aumattu vesikatto. Punavankileirin aikana 1918-19 rakennus toimi hermotauti- ja tuberkulosisairaalana ja siviilivartioston kasarmina. Siinä oli myös upseeriasuntoja ja suutarin verstas. 1920-luvun asuntopulassa rakennus otettiin koko kolmen kerroksensa korkeudelta asuinkäyttöön. Merisotakoulun asuntolana toimivaa rakennusta peruskorjattiin 1970-luvun loppuvuosina Arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalaisen suunnitelmien mukaan. Sisätilojen perusteellisen korjauksen lisäksi ulko-ovien yltä poistettiin vanhat katokset ja rakennus liitettiin kaukolämpöön. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: 1700-luvulla Stenhuset No 3 Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun alussa N 89 ja 1800-luvun loppupuoliskolla N 159 Vuonna 1927 rakennusnumero D 2 Lähteet: KrA Ö 8 13 19 20 65 LÖS 1 4-5 11 17 21 23 33 35 40. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1975. Rakennus D 14. MV SL VIK D 215-232 450 536-537. VA VSA 15798 17044 17082 17098. Kuvat: MV SL Valokuva-arkisto Interiööri 1970-luvun kunnostustyön jälkeen. MV SL VIK D 450 osa I-III krs pohjat, puurakenteinen mansardikerros, fasadi ja leikkaus.
Kolmikerroksinen keskikäytävämallinen kasarmi valmistui vuonna 1756. Kaksi alinta kerrosta tehtiin tiilestä, mutta mansardikerros oli puurakenteinen. Ala-, väli- ja yläpohjat olivat puurakenteisia lukuunottamatta ylimmän kerroksen keskikäytävää, joka oli holvattu. Vallattuaan Viaporin venäläiset käyttivät aluksi rakennusta merisotasairaalana. 1800-luvun alkupuoliskolla rakennettiin eteläpäähän ensin puinen käymäläsiipi, ja sitten nykyinen kolmikerroksinen siipi. Käyttötarkoitus muuttui sairaalasta takaisin asunnoiksi. Krimin sodan jälkeen vuonna 1857 rakennettiin kolminkertainen hirsinen suojayläpohja samalla, kun rakennusta sodan tuhojen seurauksena jouduttiin muutenkin perusteellisesti korjaamaan. Alkuperäinen mansardikatto muutettiin vuonna 1876 nykyiseksi aumamalliseksi, ja samalla purettiin suojayläpohja. Punavankileirin aikana vuosina 1918-19 rakennus toimi hermotauti- ja tuberkuloosisairaalana ja siviilivartioston kasarmina. Siinä oli myös upseeriasuntoja ja suutarin verstas. 1920-luvulta lähtien rakennus on ollut kokonaan asuinkäytössä.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Mäkkylä)
Hautajärvi, Harri
Neito luonnon helmassa - luvussa kuvataan perheen kesänviettoa Herttoniemen siirtolapuutahamökillä.
Noormarkun ruukinalue on edustavimpia ja parhaiten hoidettuja historiallisen rautateollisuuden alueita maassamme. Kokonaisuus muodostuu ruukin toimintaan sekä Antti Ahlströmin ja hänen perustamansa yhtiöön liittyneistä rakennuksista. Laaja ja rakennusten osalta arkkitehtonisesti korkeatasoinen kokonaisuus koostuu teollisuustilojen lisäksi työväen asunnoista, kirkosta, ruukin kartanosta ja huviloista sekä niihin liittyneistä puistoalueesta. Tuotantorakennukset ovat sijoittuneet kallioisen kosken rannoille siten, että vasarapaja on joen pohjoisrannalla ja saha etelärannalla. Rautaruukin työväenasunnot sijaitsevat säännöllisenä ryhmänä pajan koillispuolella. Huomattavia yksittäisiä rakennuksia ovat saha, A. Ahlström Oy:n pääkonttori (E. Fabritius 1915), Antti Ahlströmin 1877-1881 rakennuttama Isotalo (Ewert Lagerspetz), 1901 arkkitehti G.-A. Lindbergin suunnittelema Havulinna sekä ennen kaikkea 1939 valmistunut Villa Mairea, joka on Alvar Aallon avainteoksia ja yksi 1900-luvun tunnetuimmista huviloista. Rakennus on sijoitettu metsäiseen rinteeseen Noormarkun ruukinalueen laidalle. Villa Mairea kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosten valikoimaan. Antti Ahlströmiin liittyviä rekisterikohteita ovat lisäksi Merikarvialla Lankosken kylä, Porissa Pihlavan saha ja Eurassa Kauttuan ruukki- ja paperitehdasyhdyskunta. Makkarakosken rannalla sijaitsevan kaksikerroksisen saharakennuksen kantavat rakenteet on yhdistetty taidokkain hirsiliitoksin. Perinteistä saharakentamista ovat juurakkotukien, hirsirakenteen ja lautavuorauksen ohella moniruutuiset ikkunat ja punamultaus. Sahasalin täydellisenä säilynyt varustus on historiallisesti erittäin arvokas. Vanhempi kehäsahapari on asennettu 1882. Myös alakerran voimansiirtolaitteisto on säilynyt. Noormarkun saharakennus on teollisuushistoriansa, rakennustapansa, teknisen varustuksensa ja miljöönsä vuoksi kansainvälisestikin huomattava teollisuusmuistomerkki. Sen lisäksi on suurista teollisista vesisahoista säilynyt Suomessa vain Strömforsin ruukinsaha Ruotsinpyhtäällä. Ruukin alueen puistolle on antanut muodon Bengt Schalin 1910-luvulla. Havulinnaan liittyvän terassoidun puiston on suunnitellut Paul Olsson. Lassilantien ja Piilitien virkailija-asunnot ovat Valter ja Ivar Thomén 1915 suunnittelemia, Ollinmäen työväen asunnot ovat 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta. Kirkko on rakennettu A. Ahlström osakeyhtiön lahjoittamilla varoilla yhtiön perustajan Antti Ahlströmin syntymän 100-vuotismuistojuhlan kunniaksi. 1927 tehtyyn lahjoitukseen sisältyivät myös arkkitehti Armas Lindgrenin laatimat piirustukset. Keskiaikaisen satakuntalaisen harmaakivikirkon yleishahmosta lähtökohtansa saanut kirkko valmistui Lindgrenin kuoleman jälkeen 1933. Kirkkosalin tynnyriholvissa ovat poikittaiset tukikaaret näkyvissä. Pohjoispuolella on pieni seurakuntasali. Kirkkosalin alkuperäistä runsasta kuvataiteellista koristelua täydentää Lennart Segerstrålen alttariseinälle 1957 maalaama fresko. Sipulikupolilla varustettu lounaissuomalaista tapulityyppiä edustava kaksikerroksinen kellotapuli on rakennettu 1757 ja sijaitsee hautausmaa-alueen kaakkoiskulmassa. Pohjoisosassa olevalla Ahlström-suvun hauta-alueella on taiteellisesti korkeatasoisia hautamuistomerkkejä. Vanhan Vaasantien toisella puolella oleva pappila valmistui 1877 ja toimii nykyisin seurakunnan virastorakennuksena.
Joenvarteen sijoittuneiden Noormarkun (Norrmark) ja Finpyyn (Finby) kylissä oli 1560-luvulla yhteensä 13 taloa. Noormarkun kartano (Herrgård) mainitaan ensimmäinen kerran 1402. Teollinen tuotanto alkoi 1747, jolloin Herrgårdin tila sai luvan sahamyllyn perustamiseen silloisen Sahakosken (Vanhansahankoski) rannalle. Toinen saha perustettiin Makkarakoskeen 1753. Sahakosken toiminta päättyi 1873. Everstiluutnantti, myöhemmin Vaasan läänin maaherra, vapaaherra Carl Constantin de Carnall sai 1806 privilegion kankivasaran ja ahjon rakentamiseen Ulvilan Makkarakosken länsirannalle Herrgårdin ratsutilan maille. Noormarkun osti 1870 suurliikemies Antti Ahlström, joka alkoi heti uudistaa ja laajentaa ruukkia ja sahatoimintaa. Edellisen omistajan rakentama ja padolla varustama Makkarakosken saha paloi tammikuussa 1875. Antti Ahlström rakensi vielä samana vuonna nykyisen sahan, johon hyödynnettiin 1873 lopetetun Sahakosken rakennusmateriaalia. Uuden sahan voimanlähteeksi asennettiin vesipyörä, vaikka ajankohta oli höyrysahojen alkavaa valtakautta. Sahan suunnitteli oletettavasti valtionagronomi Henry Gibson. Noormarkun vesisahan teollinen toiminta päättyi 1910-luvulla, jonka jälkeen sahausta harjoitettiin kotitarveluonteisena aina 1950-luvulle saakka. Saha laitteistoineen on nykyisin Ahlström-yhtiön sisäisenä museona. Pienimutoiseksi muuttunut raudanjalostus päättyi Noormarkussa 1920. Noormarkku on Ahlström osakeyhtiön keskuspaikka ja samalla yksi maamme merkittävimmistä kulttuurihistoriallisista ympäristöistä. Noormarkku on viimeinen Ruotsin vallan aikana perustettu rautaruukki Suomessa.
Noormarkun ruukin ja Ahlström-yhtiön rakennukset
Kultarannan paritalo
Uudisrakennus B 25 Vuonna 1974 hyväksytyssä Suomenlinnan käyttösuunnitelmassa asetettiin tavoitteeksi asukasmäärän lisääminen ja saaren kehittäminen elävänä kaupunginosana. Vuonna 1982 valmistuneessa pientaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa on annettu ohjeet yhteensä 10 asuinrakennuksen eli 14 asunnon rakentamiseen käyttösuunnitelmassa ehdotetuille paikoille. Suunnitelmassa esitettiin Kultarantaan paritaloa ja ulkorakennusta (B19) sijoitettavaksi puuku­jan varteen paikalle, jolla vielä hiekkavallien rakentamisen jälkeenkin oli säilynyt asutusta. Rakennukset rajaavat Pappilan kanssa asuntoryhmän yhteisen piha-alueen julkisesta puistoalueesta. Kultarannan uudisrakennusten suunnitelmat laati A-konsul­tit -arkkitehtitoimisto, joka oli myös tiivistämissuunnitel­man tekijä. Uudisrakennukset toteutettiin seuraten paikalla aiemmin olleiden rakennusten mittasuhteita, mutta käyttäen yksityiskohdissa nykyarkkitehtuurin keinoja. Julkisivujen puuosat maalattiin perinteisellä öljymaalil­la. Seinissä ja yläpohjassa käytettiin lämmöneristeenä puhallet­tavaa selluvillaa. Paritalon molemmissa asunnoissa on parvi ja olohuoneessa pyöreä peltiuuni. Kultarannan sauna ja asuntojen varastotilat sijoitettiin uuteen talousrakennukseen B 19. Toteutusaika: 1989-91. Asuntojen pinta-alat: 65 ja 77 m². Kerrosala: 211 m², sauna- ja varastorakennus 49 m2. Arkkitehtisuunnittelu: A-konsultit Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Kalervo Kakko LVI- ja sähkösuunnittelu: Insinöörikeskus Oy Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola
Kultarannan alue oli alunperin kalliota ja kosteaa rämeikköä. Aluetta täytettiin 1700-luvun loppupuolella, ja uloimpaan kär­keen rakennettiin pursisatama ja vartiotupa (ks. B 23, Amiraa­linta­lo). Ruotsalaisella kaudella Kultarannassa oli puuta­loalue, jossa asui lähinnä käsityöläisiä ja varuskunnan miehis­töä perheineen. Tältä ajalta on säilynyt hirsinen upseeriasunto (ks. B 24 Pappila). Venäläisellä kaudella Kultaranta siirtyi valtiolle ja asuinra­kennukset otettiin sotilaskäyttöön. Ennen 1800-luvun puoliväliä rakennuskanta harveni, venesatamaa täytettiin, lahdenpoukama pengerrettiin ja istutettiin puita. Krimin sodan edellä ja 1880-luvulla rakennettiin hiekkavallit, jotka peittivät alleen pu­ret­ tujen ja palaneiden rakennusten kivijalat ja rauniot. 1960- ja 1970-luvulla purettiin uudisrakennusten paikalla olleet kaksi huonokuntoista puurakennusta.
Corona Bar
Erityisesti kirjan luku: Antti Salmenlinna Kulosaaren, Paavalin ja Kallion kirkkojen sisustajana
On kevät. Neiti ylioppilas Karin Lauraeus kulkee Esplanadia vastatuuleen hame lepattaen. Hän kihisee suuttumuksesta. Sen kohteena ovat miehet ja miesten petollisuus. Majuri, josta hän on kuvitellut löytäneensä turvallisen olkapään, on paljastunut pelkäksi isäpapan rahojen havittelijaksi.
Turunmaan rannikon kalkkilouhokset ja Paraisten kalkkitehdas (Simonby)
Karttunen, Mauno Olavi
Kumpulan maauimala
' - Tuollahan systeri asuu, Tuuli keskeytti ja huitaisi Töölöntorin suuntaan. - Kivassa huoneistossa siinä Adlonin talossa, näköala torille ja kaikkea. Huomasin muuten ohi kulkiessani, että sen leffateatterin paikalla onkin nykyään kuntosali. - Niinpä, Anna naurahti. - Ja entisessä Ritzissä kulman takana pelataan biljardia. Onneksi leffateatterin vanhat logot on sentään jätetty ovien yläpuolelle. Tuolla Töölöntorin kulmatalon katolla on vueläpä alkuperäinen Kino Adlon -mainos.' (s. 99)
Sisarensa vähättelemä, tyhjiä viinipakkauksia piilotteleva Meri Aalto asuu Adlonin talossa.
Merikatu 7
Mikonkatu 21
Heinolan harjupuisto on 1800-luvun lopulla istutettu ja rakennettu kaupunkilaisten yleiseksi puistoksi. Harjupuisto on yksi maamme varhaisimmista kaupunkipuistoista. Puiston ja Harjupaviljongin rakentaminen liittyy 1800-luvun lopun matkailu- ja kylpylätoimintaan kaupungissa. Heinolan ruutukaava-aluetta kaakossa rajaava harju muodostaa puistovyöhykkeen, jonka kaupungista rautatieasemalle johtava katu leikkaa. Puistoalueen rajan muodostaa idässä Heinolan 1930-luvun rautatieasema ja sen kanssa yhtenäiseen asuun rakennetut asuintalot. Harjupuisto liittyy etelässä maisemallisesti Jyrängönvirtaan ja sen ylittäviin rautatie- ja maantiesiltoihin. 340 metriä pitkä rautatiesilta korkeine graniittipilareineen on merkittävä kaupunkikuvallinen kiintopiste. Puiston korkeimmalla kohdalla sijaitsevan Harjupaviljongin arkkitehtuurissa on kansallisromanttiseen jugendiin yhdistetty voimakkaita vaikutteita itämaisesta rakennustaiteesta. Harjun pohjoisosassa on 1950-luvun tiilivuorattu vesitorni, jossa on toimistotiloja ja näkötornikahvila. Heinolan rautatieaseman alue muodostuu 1930-luvun asemapihasta, asemapuistosta lehmuskujanteineen, asuinalueesta ja Kirkkolammen rannalla olevasta pumppaamosta. Itse asemarakennus on palanut ja purettu.
Heinolanharjun eteläosan puisto istutettiin 1860-luvulla ja puistosuunnitelman laati pastori J.F. Svinhufvud. Harjupuiston perustamisen mahdollisti kauppias Ulrik Lindholmin testamenttilahjoitus, joka laajensi puiston aluetta pohjoiseen. Puiston alueelle istutettiin mäntyjä ja rakennettiin puistokäytäviä 1890-luvulla. Pagodimainen, jugendtyylinen harjupaviljonki valmistui 1900 arkkitehtitoimisto Andersin-Jung-Bomanssonin suunnitelmin. Heinolan rata asemineen otettiin käyttöön 1932, kun Jyrängönkosken rautatiesilta oli valmistunut 1931. Vesitornin suunnitteli arkkitehti Kaarlo Könönen ja se valmistui 1951.
Harjupuisto
Sarmo, E.
Nikkilä, Jussi
Kymin kivikirkko lukeutuu Intendentinkonttorin 1800-luvun puolivälissä suunnittelemiin, kivestä rakennettuihin empiretyylisiin ristikirkkoihin. Kymin kirkko on rakennettu Kymijoen Korkeakoskenhaaran itärannalle, korkealle mäntyjä ja kuusia kasvavalle kallioiselle mäelle. Valkeaksi kalkitussa sisäviisteisessä tiilikirkossa on korkea puusta rakennettu länsitorni. Kirkkosalin seinät ovat voimakkaan keltaiset. Sisäviisteiden ikkuna-aukkojen yläpuolella on Aarre Aaltosen kirkon 100-vuotisjuhlaan 1951 tekemät korkokuvat, joiden aiheina ovat Vuorisaarna, Hyvä paimen, Pyhä yö ja Sallikaa lasten tulla tyköni. Getsemane-aiheisen alttaritaulun on maalannut Berndt Godenhjelm 1865. Alttarin kookkaat lasiset kyntteliköt ovat lahja Karhulan lasitehtaan työntekijöiltä. 43-äänikertaiset urut on valmistanut tanskalainen urkurakentamo Bruno Christensen & Sonner 1991. Kirkon kelloina ovat Pernajan Forsbyn ruukinkirkkoon 1736 ostetut kellot. Kirkonmäellä on kaksikerroksinen valkeaksi rapattu seurakuntatalo 1920-luvun lopulta. Kirkon alapuolella on jyrkkään kallioseinämään rajautuva vanha, 1729 perustettu hautausmaa arvokkaine hautamuistomerkkeineen. Hautausmaan vieressä ovat viime sotien sankarihaudat. Kirkkoa ympäröivä laaja luonnonmukaisena hoidettu puisto laajenee itään hautausmaana.
Alunperin Pyhtääseen kuulunut Kymenkartanon kappeliseurakunta perustettiin vuoden 1440 tienoilla. Kymin kirkkopitäjä syntyi 1642. Seurakunnan kolme ensimmäistä kirkkoa sijaitsivat Kymenkartanon läheisyydessä. Seurakunnan kolmas kirkkorakennus valmistui nykyiselle vanhalle hautausmaalle 1729 ja paloi 1837. Nykyistä kirkkoa edeltänyt puukirkko paloi heti valmistuttuaan 1843 ja uusi kirkko määrättiin rakennettavaksi kivestä. Suomen Intendentinkonttorissa laaditun piirustuksen mukaan rakennettu, järjestyksessä seurakuntansa viides kirkko, vihittiin käyttöön juhannuksena 1851. Seurakuntatalo valmistui 1929 arkkitehti Ilmari Launiksen piirtämänä. Sankarihauta-alueen suunnitelmasta järjestettiin arkkitehtikilpailu 1943 ja arkkitehti Hilding Ekelundin suunnitelma toteutettiin 1945.
Kymin kirkko
"Opistosta on tullut minulle väistämätön elämäntehtävä, moraalinen kysymys. Se vie minulta valitettavasti omaa soittajuuttani, se estää säveltämistä ja soittamista. Jos olisin etukäteen tiennyt kaiken tuskan ja vaivan, olisin kyllä harkinnut vakavasti, ryhtyäkö tähän vaiko ei." (s. 43)
Klaus Järvinen toimi Oulunkylän yhteiskoulun musiikinopettajana ja perusti Pop & Jazz Konservatorion.
Olen kuullut, että osoitteessa Uimarannantie 10 on ollut 1930-luvulla "kasarmiksi" kutsuttu asuinrakennus joka paloi. Tuolloin alue kuului Helsingin maalaiskuntaan. Mistä voisi saada tarkempaa tietoa palon ajankohdasta? Tapaninkylässä, Uimarannantien ja Karhusuontien risteyksessä sijaitsi niin kutsuttu Kapteenskan kasarmi. Kartanorakennus oli Åsmuksen tilan päärakennus, jonka omisti kreivitär Manfeja Multanovskaja. Hän asui kartanossa kuolemaansa saakka, eli vuoteen 1950 asti. Koska kapteenska kuoli ilman perillisiä, omaisuus siirtyi Suomen valtion haltuun. Kovin huonokuntoinen rakennus purettiin vuonna 1957. Se ei siis palanut. Kartanon kerrotaan kuuluneen pääkaupunkiseudun vanhimpiin puisiin rakennuksiin. Rakennusvuodeksi mainitaan seinähirsiin tehtyjen merkintöjen mukaan 1811. Kartanon mahtavuutta kuvastavat sen mitat: pituutta oli 24 metriä, leveyttä 13 metriä ja tilavuutta 1360 kuutiometriä. Åsmuksen tila lienee saanut nimensä sitä 1500-luvun puolivälissä viljelleen Åsmus Perinpojan mukaan. Kreivitär Multanovskaja oli saapunut Suomeen vuori-insinööri, kapteeni Latzkin mukana, joka oli tullut johtamaan ja valvomaan vallihautojen rakentamista ja hoitoa. Pariskunta ihastui Suomeen niin kovin, että osti Tapaninkylän talon. Kapteeni palasi Venäjälle noutamaan omaisuuttaan, mutta kuoli matkalla. Kreivitär papukaijoineen, hevosineen ja koirineen sen sijaan jäi asumaan taloon lopuksi elämäänsä. Kapteenskan ja kartanon värikkäistä vaiheista voit lukea seuraavilta sivuilta: http://www.valt.helsinki.fi/projects/kmuisti/matapupu/malmi/MULTANOV.HTM http://www.valt.helsinki.fi/projects/kmuisti/matapupu/malmi/kaphevon.htm
kokoonpano
sammansättning
"Seitsemänkymmentävuotiaana hän jäi auton alle, ja niin hänestä tuli ensimmäinen liikenneuhri Kulosaaren huvilakaupungissa, jossa hän asui." (s. 12)
Tikkasen perheen sukutarinan ensimmäinen osa sijoittuu Kulosaareen ja vanhaan Kulosaaren huvilakaupunginosaan, joka rakennettiin saarelle malliyhdyskunnaksi englantilaisen mallin mukaan. Tikkanen kuvaa teoksessa mehevästi kulosaarelaista mentaliteettia ja kaupunginosan tunnelmaa ennen ja hieman jälkeen toisen maailmansodan. Isoisänsä loppua Kulosaaressa hän kuvaa seuraavasti:
Hakoisten linnavuori ja kartano rakennuksineen, puistokujineen ja puistoineen pellon ja metsän rajavyöhykkeessä ovat merkittävä hämäläisen kartanokulttuurin pitkää kehityskulkua kuvastava kohde. Kartano sijaitsee nuoremmalta rautakaudelta asti asutulla alueella. Linnavuoren juurella sijaitseva kartano on keskiaikaisen linna-asutuksen perillinen. Pitkästä asutushistoriasta kertovat ympäristön lukuisat kiinteät muinaisjäännökset. Kartanon kaksikerroksinen päärakennus on uusklassismin arkkitehtuurin keskeisiä rakennuksia. Rakennus on vaakavuorattu hirsirakennus, jonka tärkeimmät huonetilat, suuret salit sijaitsevat sarjana pääjulkisivun puolella. Interiöörejä leimaavat 1800-luvun lopulla tehdyt seinä- ja kattomaalaukset. Kartanokeskuksessa on yli 30 rakennusta ja miljöön kannalta keskeiset rakennukset ovat pääosin 1800-luvulta mm. huvilarakennus 1870, ns. vellikellorakennus, navetta 1850/1936 ja konttorirakennus 1920-luvulta. Alunperin englantilaistyylinen puistometsä on luonnontilainen, päärakennukselle johtaa puukujanne. Hakoisten linnavuori muodostuu erittäin jyrkkäseinäisestä kalliosta, jonka laella on vähäisiä jäännöksiä linnoitusrakennelmista. Hakoisten kartano ja linnavuori ovat keskeinen osa valtakunnallisesti arvokasta Hakoisten-Kernaalan maisema-aluetta.
Hakoisten kartano on vanha rälssisäteri, joka oli asumakartanona jo keskiajalla. Omistajina oli mm. Hämeen linnan vouti Valdemar Diäkn 1400-luvun alkupuolella. Myöhemmin kartano kuului mm. Uggla- ja Boije-suvuille. Jälkimmäinen perusti Hakoisiin 1869 Suomen ensimmäisen meijerikoulun. Eversti Leijonhufvud rakennutti kartanoon uuden päärakennuksen, vaikkakin itse asui virkatalossaan Tammelan Mustialassa. Vasta hänen vaimonsa Helena von Burghausen asettui varsinaisesti asumaan Hakoisiin (1807). Suurisuuntainen rakennustyö toteutettiin everstin veljen Axel Gabriel Leijonhufvudin piirustusten mukaisesti. Hän oli tehnyt kolme vaihtoehtoista suunnitelmaa, joista kaksikerroksinen puinen vaihtoehto - peilikuvana - valmistui 1807 tienoilla. Pääsisäänkäynnin kohdalla oleva Boije-suvun vaakunalla varustettu frontoni lienee myöhempää vaihetta. Alkuaan fasadin keskikohdalla on ollut kolme suurehkoa lunetti-ikkunaa. Päärakennuksessa tehtiin 1870 uudistustöitä arkkitehti Nestor Laurenin suunnitelmien mukaan. Tuosta vaiheesta ovat peräisin myös monet uusrenessanssikoristeiset interiöörit. 1890-lvulla julkisivuja modernisoitiin arkkitehti K.A. Wreden piirustuksilla, alkuperäinen osittain rustikoitu vuorilaudoitus ja ikkunain kehyslaitteet säilyivät kuitenkin uusien koristeaiheiden taustana. Tuolloin rakennettiin pitkille julkisivuille kaksikerroksiset, runsaasti koristellut kuistit. Ne poistettiin 1940-luvun lopussa ja julkisivujen uusklassillinen vuoraus ja yksityiskohdat paljastettiin (arkkitehti Olavi Sahlberg). Luonnoksen julkisivujen palauttamiseksi oli tehnyt aikaisemmin myös Armas Lindgren. Pihan puoleinen pylväikkö on rakennettu 1950 (Olavi Sahlgren). Huomiota kiinnittää julkisivuvuorauksen analogisuus Lohjan Kirkniemen kanssa. Hakoisten linnavuorta käytettiin todennäköisesti puolustustarkoituksiin jo esihistoriallisella ajalla. Varustuksia vuorelle rakennettiin ilmeisesti 1200- ja 1300-luvulla. Linnoitukseen kuuluivat kehämuurin ja vallihaudan ympäröimä päälinna, jossa sijaitsi kivestä ja tiilestä muurattu rakennus. Ilmeisesti historiallisen ajan puolustusrakentaminen jäi lyhytaikaiseksi vaiheeksi ja painopiste siirtyi yhä enemmän Hakoistenlinnasta Hämeen linnaan.
Hakoisten kartano ja linnavuori
kauppalat (hallintoalueet)
market towns
köpingar
Apajalahti, Asko
Luku Murha dubletissa kertoo Minna Craucherista, hänen salongistaan ja murhastaan.
Kallion kirjasto
Kalkkikallio
Paajanen
Rikosylikonstaapeli Harjunpäätä työllistävät murhattujen naisten tapaukset, jotka näyttävät liittyvän toisiinsa.
Mestarin odotetussa uutuudessa Harjunpää kohtaa suljettujen huoneiden salaisuudet Rikosylikonstaapeli Timo Harjunpää on ollut heleänä alkukesän päivänä keikoista vaikeimmalla, selvittämässä pienen lapsen kuolemaa, kun hän saa hälytyksen Töölöön. Kauniissa arvoasunnossa on muutaman päivän kuolleena olleen naisen ruumis. Mitään epäilyttävää ei näy, kunnes poliisit huomaavat vainajan käsissä sitomisen jäljet. Kolmikymppisellä Orvolla on monta roolia. Työssään hierojana hän parantaa ihmisten vaivat, kotona isoisän ja äidin luona hän on surkimus ja nöyrä käskyläinen. Jotkut varakkaat naiset tuntevat hänet vain herra H:na, rakkauden ammattilaisena. Orvo on saanut ensimmäisen keikkansa sattumalta tapaamaltaan Kurrelta, mutta hän ei tiedä minne kaikkialle Kurren verkot ulottuvat. Seksuaalinen väkivalta on kulissien takaista todellisuutta, myös naiset voivat tehdä julmia tekoja. Matti Yrjänä Joensuu (s. 1948) kuvaa ihmismielen pimeimpiä puolia psykologisen tarkasti ja pelottavan realistisesti. Valoa synkän maailman keskelle tuo Orvon ja hänen pyörätuoliin sidotun nuoren asiakkaansa Neean pakahduttavan kaunis rakkaustarina. (www.otava.fi)
Observatorio
Amerikansuomalaisen Aina Swan Cutlerin Helsinki-aiheisiin haikurunoihin sävellettyä lauluja
Raivio, Antti
Domus Litonii
Saariniemenkatu 8
Niin silti gimis on stadi, siks toivomus snadi, et saisin viel gartsoillas luudaa
Linkola, Jukka
"Keränen istui vastaanottotiskin takana ja opetteli ilmeitä." (s. 92)
Tänne majoittuu ulkomainen filmi-ryhmä Marlon Brandoineen, Al Pacinoineen ja Coppoloineen.
Oletteko käyneet Ellin boksissa Toisella linjalla?
Hangon Itäisen kylpyläpuiston huvila-alue heijastaa poikkeuksellisella tavalla Hangon merkitystä kylpyläkaupunkina sekä I maailmansotaan asti jatkunutta ns. suurhuviloiden ja pensionaattien rakentamisjaksoa. Alue on Turun Ruissalon ohella Suomen edustavin esimerkki 1800-luvun lopun suurhuvila-alueesta. Kylpylä- ja huvilakaupunginosa myötäilee Hangon pitkää hiekkarantaa satama-alueen ja kallioiseen maastoon sijoitetun ruutukaavakaupungin itäpuolella. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkuvuosina rakennettu alue käsittää suuria, kaksi- ja kolmikerroksisia hirsirakenteisia hoitoloita ja huviloita erkkereineen, parvekkeineen, torneineen ja kuisteineen. Julkisivuja elävöittävät lisäksi rikkaat listoitukset ja puuleikkaukset. Osa huviloista on tunnettujen arkkitehtien kuten Theodor Höijerin, Waldemar Aspelinin ja Wivi Lönnin suunnittelemia. Huvila-alueeseen liittyy Ison Kolalahden rantapromenadi ja sen päätteenä kallioisessa niemenkärjessä sijaitseva kesäkahvila. Hangon kylpylään liittynyt kasino ja voimistelusali ovat säilyneet. Kasino on nykyasussaan pääosin vuoden 1910 laajan muutostyön (W. Aspelin) tulosta. Kylpylään kuuluu jo alun alkaen laaja puistoalue, johon liittyy tien pohjoispuolella Puistolampi. Puistovuorenniemellä on Neuvostoliiton Moskovan rauhansopimuksen 1940 nojalla perustetun tukikohdan kantalinnoitettuja betoni- ja kivirakenteisia asemia. Ks. Hankoniemen sotahistorian kohteet.
Hangon kaupunki perusti 1878 valtion tuella merikylpylän, jotka olivat 1800-luvun alussa suosittuja terveydenhoitopaikkoja. Kylpylä, ravintola tanssisaleineen (Kasino) sekä puisto liikuntapaikkoineen rakennettiin Hankoniemen etelärannalle, Kolalahden rantaan. Kylpyläkokonaisuus purettiin asteittain 1944-1950. Kaupunki palstoitti merikylpylän yhteyteen, Tammisaareen johtavan maantien (nyk. Appelgrenintie) varteen suuren joukon huvila- ja hoitolapalstoja, joista ensimmäiset huutokaupattiin 1880. Vuonna 1897 huvila-aluetta laajennettiin itään päin pitkin merenrantaa. Vilkkain huviloiden rakentamisaika oli 1880-luvun loppupuolelta 1890-luvun alkuun. Kaupungin asemakaava-alueen ulkopuolella sijaitsevia palstoja ei koskenut kaupungin rakennusjärjestys, mikä mahdollisti jopa kolmikerroksisten puutalojen rakentamisen. Rakennuttajina olivat varakkaimpien hankolaisten lisäksi myös muualla asuvat, joista kaukaisimmat olivat pietarilaisia. Alueen huviloissa ja pensionaateissa majoitettiin kylpylävieraita. Osa huviloista oli ainakin osittain teollisesti valmistettuja. Höyrysahat aloittivat 1800-luvun loppupuolella rakennusosien koneellisen valmistuksen. Hangon Höyrysahan ja puusepäntehtaan rakennusmestarit laativat myös huviloiden piirustuksia.
Itäisen Kylpyläpuiston huvila-alue
Kaarlenkuja
Viinikan ja Nekalan omakoti- ja pienkerrostaloalueet ovat 1900-luvun alkupuolen ja jälleenrakennuskauden korkeatasoisesti suunniteltuja, osittain kunnallisen asuntotuotannon turvin toteutettuja asuinalueita. Viinikan kirkko on ensimmäinen suomalainen kirkkorakennus, jossa saman katon alle yhdistettiin kirkkosali, seurakunnallinen työkeskus ja pappila. Viinikan pientaloalueen rakennuskanta muodostuu kadun varteen tiiviisti rakennetuista satulakattoisista yhden tai useamman perheen taloista ja kahdesta säilyneestä kunnallisesta rivitalosta. (Birger Federley 1919). Ainakin osa rakennuksista on rakennettu Lapin ja Viinikan kaupunginosiin rakennettavien työväenasuntojen suunnittelukilpailusssa palkittujen ehdotusten mukaan. Toinen julkinen rakennus alueella on Nekalan koulu, jonka on suunnitellut kaupunginarkkitehti Bertel Strömmer 1932. Alueen etelälaidalla olevaan 1930-luvun dekoratiivista klassismia edustavaan, vaaleaksi rapattuun ja suorakaiteen muotoiseen Viinikan kirkkoon liittyy pääsisäänkäynnin vieressä korkea kellotorni. Seurakuntasali ja muut seurakuntatilat on ryhmitetty suljetun sisäpihan ympärille. Teräväkylkisen kolmion muotoisen rakennuskompleksin kulmia korostavat matalat kahdeksankulmaiset tornit. Tunnelmaltaan vaikuttavassa kirkkosalissa katseet kohdistuvat pulipyöreään kuoriapsidiin, jossa on kuvanveistäjä V.R. Rautalinin tekemä suurikokoinen kullattu Kristus-veistos. Korkealle kohoavan sisäkaton neljässä pienessä kupolissa on koristetaiteilijoiden Eino Rapp ja Eino Kauria tekemät tyylitellyt evankelista-aiheiset maalaukset. Nekalan pientaloalue on asemakaavoitettu Viinikan omakotialueen täytyttyä. Alueelle on rakennettu talvisodan jälkeen pientaloja ns. ruotsinavun turvin sekä Nekalan asevelikylä, joka rakennettiin arkkitehti Alvar Aallon tyyppipiirustuksia käyttäen. Asevelikylä koostuu pienistä puusta rakennetuista satulakattoisista kahden perheen omakotitaloista, joita on 14 kahdessa rivissä. Taloilla on yhteinen sauna-, pesutupa- ja mankelirakennus. Arkkitehdin kädenjälki näkyy rakennusten yksityiskohdissa, kuten puisissa kaiteissa ja ritilöissä.
Ns. Hatanpään hoitokunta alkoi suunnitella työväen omakotitaloalueen perustamista Viinikanjoen eteläpuolelle sen jälkeen kun Tampereen kaupunki oli ostanut Hatanpään kartanon alueen 1913. Alueen asemakaava laadittiin 1914 ja ensimmäiset omakotitalot valmistuivat kaupungin vuokratonteille 1915. Tampereen ensimmäiset täyskunnalliset asunnot, 48 keittiön ja asuinhuoneen käsittävää asuntoa rakennettiin kolmeen arkkitehti Birger Federleyn suunnittelemaan rivitaloon Viinikkaan 1919. Niistä kaksi on jäljellä kolmannen tuhouduttua tulipalossa 1933. Viinikan asutus laajeni tasaisesti seuraavina vuosikymmeninä ja 1940-luvun loppuun mennessä Viinikka oli täyteen rakennettu. Viinikan kirkko, työkeskus ja pappila rakennettiin yleisen arkkitehtikilpailun 1927 voittaneen arkkitehti Yrjö Vaskisen tekemän ehdotuksen mukaan. Rakennukset valmistuivat 1932. Tavoitteena oli jo alusta alkaen ollut Viinikan esikaupunkia hallitseva eheä ja kiinteä kokonaisuus. Viinikan asemakaavaa laajennettiin jo 1923 Nekalaan. Aluetta laajennettiin edelleen 1927, 1935 ja 1939. Nekalan alueelle sijoitettiin talvisodan jälkeen Ruotsista saadun avun turvin rakennettuja taloja ns. Ruotsalaiskylä. Nekalan asevelikylän rakentamisesta vastasi Tampereen aseveliyhdistys. Talojen piirustukset tilattiin arkkitehti Alvar Aallolta ja A. Ahlström Oy:n Varkauden talotehdas valmisti rakennusten puuosat. Talkoovoimin rakennetun asevelikylän vihkiäisiä vietettiin 1943.
Viinikka-Nekalan pientaloalue
Vanhaväylä 5
"Corona hehkui keltaista kutsuvaa valoa niin kuin aina. Sisältä kantautui rahiseva suomi-iskelmä, Topias oli työvuorossa." (s. 29) "Corona oli hämärä, kylmästä ulkoilmasta sisälle valuneet ihmiset punaposkisia ja äänekkäitä. Nurkassa istui valokuvaaja Riipinen. Hänen poskensa olivat kuopalla ja silmänsä kiinni. Pelipöytiin jonotettiin tunteja. Biljarditiskin hoitaja oli tumma pienikokoinen nainen, joka hakkasi pelissä kaikki. Nyt hän rökitti kahta korstoa pussittamalla palloja tiukoilla kierteillä." (s. 143) "Matti Pellonpään surulliset silmät katselivat seinältä. Hän näytti siltä kuin olisi tiennyt jotain enemmän mutta väsynyt kesken kaiken." (s. 144)
Corona Barilla on keskeinen rooli romaanin tapahtumille. Baari on elokuvia harrastavan päähenkilön, Saaran, kantapaikka ja tarinan kuluessa hän vierailee baarissa useampaankin otteeseen. Romaani myös lähtee liikkeelle Coronasta: Saara on ollut lasillisella avomiehensä Mikaelin kanssa, poistunut hetkeksi naistenvessaan ja kun hän palaa on Mikael kadonnut. Yöstä aamuun on kiehtova ja omaperäinen romaani eron jälkeisestä surutyöstä.
Vapaamuuraripöytä, josta Vicke Pettersson kertoo artikkelissaan Kaksi tarinaa vanhoilta ajoilta on Kasvitieteellisessä puutarhassa.
Salpalinja (Kirppu)
'Jos menisi vaikki Beefiin pelaamaan parit rundit pöytäfudista. Ei tarvitsisi ajatella mitään. Pää putsaantuisi. - No voi helvetti, Henri kiroili ääneen viiden minuutin kuluttua kiskoessaan kaksin käsin kapakan ovea. Ei auttanut, ovi pysyi suljettuna ja avautuisi vasta puolen tunnin kuluttua. Hän mietti hetken ja käveli sitten parin korttelin päähän Stageen. "Varsinainen räkälä", Sampo oli määritellyt kyseisen baarin. Just siks, Henri ajatteli, haki tiskiltä oluen ja asettautui korkealle jakkaralle ikkunan eteen.' (s. 212)
Henri päättää kiskaista muutaman tuopin maanantain kunniaksi.
" - -, ja me syleilimme toisiamme tuulisella Kauppatorilla ja poskemme kastuivat kyynelistä ja merileijonien ruiskuttamista vesiryöpyistä." (s. 84)
Havis Amandan patsaalla Brita ja Henrik tapaavat uudestaan ja päättävät karata estääkseen Britaa pilaamasta elämäänsä avioliitossa miehen kanssa, jota ei rakastanut. Tämä romanttinen hanke ei kuitenkaan toteutunut.
Åström, Emma Irene
Yksityisetsivä Herbert Höpö ja tapaus Karhu
Herbert Höpö selvittää kotiinsa ilmestyneen Karhu K. Karhun tapausta.
Kirkon arkkitehti yhdessä Keijo Laineen kanssa
"Läheisen kotitaloni Porthaninkatu 17:n pihalta ovat jo aikaa kadonneet niin hiekkalaatikko kuin keinut. Kukaan ei niitä enää käyttänyt. Miten ennen olikin toisin. Joka pihalle meitä lapsia riitti ja jengit olivat todella isoja, keskinäiset tappelut alituisia." (s. 149)
Hannu Mäkelän lapsuudenkoti sijaitsi tässä osoitteessa.
Munkkivuoren ostoskeskus
Elokuvateatteri Joukola
Kauklahden asema on 1903 liikenteelle avautuneen Helsingin ja Turun välisen rantaradan tyypillinen pieni asema edustavine asuinalueineen. Kauklahden asema muodostuu kahdesta maantien jakamasta osasta: asemarakennuksesta tavarasuojineen ja asuinalueesta. Kauklahden rautatieasemalla on asemarakennus tavarasuojineen. Bruno Granholmin suunnittelema puinen asemarakennus ei enää ole rautatieliikenteen käytössä, vaan alueella on odotustilana uusi laiturikatos. Edustavalla asuinalueella on kolme asuinrakennusta, joista kaksi on aseman rakentamisen ajalta ja yksi 1950-luvulta sekä viisi talousrakennusta.
Rantarata Helsingistä Turkuun linjattiin Espoon halki Suuren Rantatien eteläpuolelta ja Kauklahden kylän kautta. Kauklahden asema valmistui 1903, jolloin rata avattiin liikenteelle. Kauklahti oli aluksi Espoon keskeisin asema ja se arvotettiin IV luokkaan. Myöhemmin se menetti merkitystään suhteessa kirkonkylän ja Grankullan (Kauniainen) asemiin.
Kauklahden rautatieasema
Romaanin päähenkilö asuu Toukolassa, Borneontie kolmosessa.
Ullanlinnan kylpylä
Tuomarniemi on osoitus valtiovallan harjoittamasta valtakunnallisesta laitos- ja opistorakennustoiminnasta 1900-luvulla. Tuomarniemen perustaminen liittyy maatalousoppilaitosten ja ammatillisen koulutuksen ensimmäiseen laajempaan perustamiskauteen 1900-luvun vaihteessa. Tuomarniemen metsänvartijakoulun alkuperäiset yhtenäiseen jugendtyyliin rakennetut opisto- ja asuinrakennukset muodostavat kokonaisuuden metsäisellä Hankaveden niemekkeellä entisen tuomarin virkatalon paikalla. Alueella on säilynyt 1900-luvun alun rakennuskantaa mm. opiston ensimmäinen koulurakennus vuodelta 1904, L -kirjaimen muotoinen kurssirakennus 1905, arkkitehti A. E. Kranckin 1914 suunnittelema yksikerroksinen Oppilasrakennus, johtajan asuinrakennus 1914, metsänhoitajan huvilamainen asuinrakennus 1914 sekä toinen opettajan aumakattoinen asuinrakennus 1924. Metsäopistolle tarpeellisia erityisrakennuksia ovat käpylato 1904 ja lämmitettävä käpykaristamo käpylatoon johtavine käpykouruineen 1928. 1890-luvulla rakennettu terva-aitta on ainoa tuomarin virkatalosta säilynyt rakennus. Tuomarniemen pihapiirissä on puulajipuisto, jossa on edustettuna noin 80 kotimaista ja ulkomaista puu-ja pensaslajia. Opetusmetsää oppilaitoksella on yli 800 ha kolmella tilalla Hankaveden ja Ouluveden kylissä. Maastossa tapahtuvaan opetukseen liittyy Miilukankaalla oleva Erik Lönnrothin 1910-luvulla rakennuttama Miilumaja, jota on käytetty tukikohtana, kun majan lähellä poltettiin opetustarkoituksessa miilu- ja tervahautoja. Opiston pihapiiriä on myöhemmin täydennetty uudella päärakennuksella, konehallilla, liikuntahallilla ja henkilökunnan asuinrakennuksella.
Vuonna 1899 valtion metsäkomitea ehdotti, että Evon metsäkoulun lisäksi tuli perustaa uudet metsäkoulut Keski- ja Pohjois-Suomeen, jotta maan eri osien tarve tulee tyydytettyä. Alkunsa saivat Ähtärin Tuomarniemen, Pieksämäen Nikkarilan ja Rovaniemen koulut. Tuomarniemen metsänvartijakoulu perustettiin 1903 Jyväskylän tuomiokunnan tuomarin virkatalon maille. Ensimmäiset rakennukset valmistuivat 1904, varsinaisesti alue rakennettiin 1910-luvulla yleisten rakennusten ylihallituksessa laadittujen piirustusten mukaan. Koulun opetustarpeisiin hankittiin Ähtäristä tiloja koulun harjoitusmaiksi, joilla tehtiin mittavia metsänuudistuskokeita. Koulun vaikutuksesta Ähtärissä kasvaa metsikköinä mm. lehtikuusta ja monia ulkomaisia puulajeja. Opetus muuttui metsänvartijakoulusta metsäkouluksi ja opistoksi. Opisto siirtyi 1997 valtiolta Seinäjoen ammatillisen korkeakouluopetuksen kuntayhtymälle.
Tuomarniemen metsäopisto (Miilumaja)
"Hän katsoi Puistokadulle. Kadun ja puiston välissä kulki siihen aikaan rautatie. Juuri sillä kohtaa, missä Raatimiehenkatu yhtyy Puistokatuun, oli ylikäytävä, ja siinä oli aikoinaan kolme pientä poikaa jäänyt junan alle ja kuollut. Heidän äitinsä piirsi maahan kiskojen väliin kolme ristiä, ja vuosien mittaan ristit olivat vain syventyneet syventymistään." (s. 52)
Seitapaikat (Näkkälän seita)
Suvilahden voimalaitos
Keuruun vanhassa keskustassa on poikkeuksellisen merkittävää rakennuskantaa. Alueeseen kuuluvat mm. maalauksellinen puukirkko 1700-luvun puolivälistä, maaseudun komeimpiin lukeutuva uusgoottilainen tiilikirkko korkeine torneineen, rautatieaseman seutu sekä empirekauden kirkkoherranpappila pihapiireineen. Keuruun puukirkko ja siihen liittyvä kirkkotarhan porttihuone kuuluvat Suomen kauneimpiin kirkkorakennuksiin. Keurusselän ja Tarhian yhdistävän Lapinsalmen läheisyyteen rakennettussa länsitornillisessa pitkäkirkossa on kolmitaitteinen kuoriseinä ja sivuilla vastakkain sijoitetut runkohuonetta matalammat kylkiäiset. Itäpäässä on kuusikulmainen sakaristo. Länsi- ja eteläovien edessä on ulkoportaiden suojaksi rakennetut avokuistit. Kirkkosalin yhtenäinen holvaus luo sisätilaan ristikirkon vaikutelman. Interiöörin yleisilme, sisustus ja kepeät rokokoopiirteiset maalauskoristelut ovat 1700-luvun lopulta. Penkistö sekä pohjois- ja länsilehterit ovat kirkon rakentamisajalta. Rakennusmestari Matti Åkerblomin tekemä alttarilaite ja saarnastuoli sekä maalarimestari Johan Tilénin tekemä sisäseinien ja holvin maalaus, alttaritaulu sekä saarnastuolin ja lehterinkaiteiden maalaukset valmistuivat 1780-luvulla. Valtatien 23 eteläpuolella oleva entinen Kangasmannilan kirkkoherranpappila on yksi empirekauden merkittävistä pappilarakennuksista. Julkisivujen arkkitehtonisena aiheena ovat voluutteihin päättyvät pilasterit. Pihajulkisivulla on kolme klassillisin koristeaihein elävöitettyä pylväskuistia ja puutarhan puolella kaksikerroksinen avoveranta. Pappilan rakennuskantaan lukeutuu myös mm. kookas kivinavetta. Rautatieasema-alue sijaitsee valtatien ja Haapamäki-Jyväskylä -radan välissä. Osaksi kaksikerroksisessa koristeellisessa asemarakennuksessa on puuleikkauksin korostettu räystäsosa ja julkisivun listoituksessa on kansallisromanttisia yksityiskohtia. Asemankello on säilynyt alkuperäisellä paikallaan. Aseman asuinalueella on mm. ratamestarin talo poikkeuksellisen näyttävine verantoineen ja parvekkeineen. Lapinsalmen itärannalla on säilynyt vanhaa hallinto- ja liikekeskustaaa 1900-luvun alkupuolelta. Rakennuskantaan kuuluu mm. sukkatehdas, omakotiasutusta, entinen Keuruun kunnantalo ja liikehuoneistoja. Vaikka liikennejärjestelyt ovat sirpaloineet vanhan keskustan perinteisen rakenteen, on se vielä hyvin hahmotettavissa.
1630-luvulla perustetun Keuruun emäseurakunnan ensimmäiset kaksi kirkkoa sijaitsivat vanhan kirkon kiviaidalla ympäröidyn ja kahdella läpikäytävällä varustetun kirkkotarhan alueella. Vanha kirkko rakennettiin 1756-1758 välisenä aikana rakennusmestari Antti Hakolan johdolla. Uusi kuusikulmainen sakaristo lisättiin kirkon itäpäähän 1830-luvun alussa, jolloin myös ikkunat laajennettiin. Kirkko jäi pois käytöstä 1892. Täpärästi purkamiselta pelastunut kirkko kunnostettiin 1920-luvulla, jolloin myös sen maalaukset restauroitiin. Viimeisin kunnostus tehtiin 1993-1996 arkkitehti Ulla Raholan laatiman suunnitelman mukaan. Maalaukset konservoi Raimo Alakärppä. Vuonna 1812 valmistuneen pappilan suunnitteli on turkulainen rakennusmestari Johan Sundstén. Rakennusrunkoa matalamman itäpäädyn siiven rakennutti rovasti F. H. Bergroth postinhoitaja-tyttärelleen 1870-luvulla. Puutarhan puoleinen kaksikerroksinen avoveranta tehtiin 1899 ja asetuksen vaatima tulenkestävä arkistohuone 1924 pappilan länsipäätyyn. Rakennus muutettiin 1970-luvulla lasten päiväkodiksi ja 2000-luvun alussa ravintolaksi. Pappilan talouspihaa hallitseva 1903 rakennettu kivinavetta uudistettiin jyväskyläläisen arkkitehtitoimisto Myart OY:n tekemien suunnitelmien mukaan mm. taidemuseon käyttöön. Arkkitehti Bruno Granholmin piirustusten mukaan tehty Haapamäki-Jyväskylä-Suolahti -radan asema valmistui 1897. Sen lisäksi alueella on tavaramakasiini sekä asuinrakennuksia talousrakennuksineen. Eräissä rakennuksissa on rautatieläisarkkitehtuurista poikkeavia, paikallisesta puusepän taidosta kertovia yksityiskohtia.
Keuruun vanha keskusta
Vauhdikas jännityskertomus, jossa sarjakuvapiirtäjä ajautuu tahtomattaan moottoripyöräjengin tähtäimeen.
Sarjakuvapiirtäjä kohtaa jälleen rikolliset Sarjakuvapiirtäjä Ari Aalto päätyy odottamattomasti rikollisten tulilinjalle. Hänen toimittajaystävänsä Eero Räsänen on hairahtunut uhkapeleihin ja velkaantunut pahasti. Moottoripyöräjengi MC Anthrax tulee perimään saataviaan, ja Aalto joutuu pelastamaan Räsäsen perheen väkivaltaiselta yhteenotolta. Räsänen itse on kadonnut maan alle. Myös puolituttu rikospoliisi Palojärvi on hävinnyt kesken tutkimustensa – ja löytynyt myöhemmin henkirikoksen uhrina. Ari Aallosta alkaa tuntua, että hän on ajautunut keskelle rajua peliä. Samanaikaisesti parisuhteen näyttämöllä on tuulista ja työsuunnitelmat romuttuvat. Kujakissan tie vie yhä syvemmälle, kaupungin katujen varjoisille puolille. Kun kaverukset Ari Aalto ja Eero Räsänen viimein kohtaavat, he huomaavat olevansa kaulaansa myöten mukana vyyhdissä, jonka takana on iso kansainvälinen tekijä. Liiga hankkii voittonsa järjestäytyneestä ympäristörikollisuudesta. Kamppailun tuoksinassa Ari Aalto saa huomata, että apua saattaa löytyä yllättävältä taholta. Matti Laine on kirjoittanut jälleen rennon ja vauhdikkaan jännärin. Lennokas sanailu ja mehevät henkilökuvat riemastuttavat, yllättävät käänteet eivät päästä lukijaa otteestaan. (www.gummerus.fi)
Museokatu 9
personalrum
henkilöstötilat
staff rooms
Tapulikaupunki
Tavio, Markus
"Hän vei Timothyn katsomaan puiston nurkassa sijaitsevaa kauppias Sederholmin sukuhautaa, joka oli kuin pieni doorilainen temppeli." (S. 192.)
Puiston historiasta kertoessaan Antonia saa suudelman.
Sandström, Tuukka
Alavetelin kirkko tapuleineen ja kirkkotarhoineen muodostaa tyypillisen Pohjanmaan jokivarsille 1700-luvun puolivälissä perustetun kappeliseurakunnan kirkkoympäristön. Kirkon ja tapulin nykyasussa näkyvät sekä kirkonrakentaja Matti Hongan että tunnetun pohjalaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun rakennusvaiheet 1700-luvun puolestavälistä ja 1800-luvulta. Alavetelin empiretyylisen keskikupolikirkon runkona on Matti Hongan rakentama kappeliseurakunnan ensimmäinen kirkko, yksi Pohjanmaan varhaisimmista ulkoviisteillä varustetuista ristikirkoista. Kirkossa on 1800-luvun lopun muutostöistä peräisin oleva halkaisijaltaan hieman ristikeskusta pienempi lanterniiniin päättyvä kahdeksankulmainen kupoli. Myös kellotapuli on rakennettu Matti Hongan johdolla 1764-1767, mutta muotoiltu kokonaan uudelleen 1800-luvun lopun korjauksessa. Kirkkosalia leimaavat kirkon rakentamisajalta peräisin oleva irtaimisto ja esineistö. Barokkiklassistinen saarnastuoli ylisuurine kaikukatoksineen on alaveteliläisen kirkkomaalari Johan Backmanin 1752 tekemä ja kolmea vuotta myöhemmin maalaama. Harmaan, mustan ja valkoisen sävyillä tehty maalaus jäljittelee norsunluuta, marmoria ja ebenholtzia. Kaikukatosta koristavat Backmanin veistokset. Kastemaljan koristeellinen jalusta lienee sekin Backmanin tekemä. Kirkon esineistöön kuuluu ennennäkemättömän suuret, lähes metrin korkuiset messinkilampetit vuodelta 1766 sekä seurakunnan kappalaisena vuoteen 1770 toimineen Anders Chydeniuksen muotokuva. Kirkko, tapuli, kiviaidan rajaama kirkkotarha sekä niiden länsipuolella oleva hautausmaa muodostavat näyttävän kokonaisuuden Ållisbackenin mäellä Perhonjokivarressa.
Alavetelin seurakunta perustettiin 1752 Kokkolan kappeliksi ja erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1894. Kuntaliitosten seurauksena se on liitetty Kruunupyyn seurakuntayhtymään. Kappeliseurakunnan kirkko rakennettiin 1751-1754 kirkonrakentaja Matti Hongan johdolla. Alavetelin kirkko oli Hongan ensimmäinen taidonnäyte. Kirkko laajennettiin sisäviisteillä ja varustettiin keskitornilla Intendentinkonttorin 1812 päiväämän piirustuksen mukaan 1817 rakennusmestari Henrik Kuorikosken johdolla. Mikko Karjalahden johdolla tehdyssä uudistuksessa 1889-1891 keskitorni suurennettiin keskikupoliksi ja ulko- ja sisäseinät vuorattiin ponttilautaverhouksella. Tuolloin myös kiinteä sisustus saarnastuolia lukuun ottamatta uusittiin. Matti Hongan johdolla 1764-1767 rakennettu tapuli muutettiin nykyiseen asuunsa Juho Jaakko Kuorikosken korjauksessa 1892. Kirkon sisämaalaus tehtiin 1967 Thorvald Lindqvistin johdolla.
Alavetelin kirkko
Kirjassa kerrotaan kirkon arkkitehtien, Timo ja Tuomo Suomalainen, elämästä aina Suursaarelle sijoittuvista juurista alkaen.
vicarages
prästgårdar
pappilat
Siikala, Kaija
Kaasutehtaankatu 1
Balettitanssijat treenaavat ja esiintyvät siellä.
Ravintola Töölö
Schwartzberg, Maria
Vepsäläinen, Jussi
pier
laituri
Koskenkylän ruukinalue (ruukinalue)
Paavalin kirkko
Mynämäen keskiaikainen kirkko kuuluu maaseudun mahtavimpiin ja sen erikoisuutena on länsipäähän suunniteltu massiivinen tornirakennelma. Kirkon kuorissa oleva Henrik Flemingin ja hänen vaimonsa Ebba Bååtin hautamuistomerkki on barokin kuvanveistotaiteen hienompia esimerkkejä Suomessa. Mynämäen kirkonkylä sijaitsee viljelysalueen keskellä Mynäjoen varrella. Kirkko on poikkeuksellisen kookas hallikirkko. Runkohuonetta vanhempi sakaristo on pohjoisseinän itäpäässä. Kuoripäädyssä ei ole tiilikoristelua ja kuori-ikkuna on kolmiosainen. Sivuseiniä jäsentävät tukipilarit. Länsipäädyssä olevaa lähes runkohuoneen levyistä ja sen tasakerran korkuista torninjalkaa kattaa runkohuoneen kanssa yhteinen vesikatto. Kolmilaivaisessa ja viisitraveisessa kirkkosalissa on jyhkeät nelikulmaiset pilarit ja tasakorkeat ristiholvit. Keskilaiva on sivulaivoja kapeampi. Keskiaikaiseen esineistöön kuuluvat alttaripöydän kalkkikivilevy, kalkkikivinen kasteallas sekä lukuisat keskiaikaiset veistokset ja antemensalen osat. Suurvalta-ajalta on peräisin saarnastuoli sekä kaksiosainen Henrik Flemingin (k. 1650) ja hänen vaimonsa Ebba Bååtin maallisen elämän katoavuutta kuvastava hiekkakivinen hautamuistomerkki sekä siihen liittyvä kookas epitafi. Kirkkomaata reunustaa kylmämuurattu kiviaita. Mynämäen pappila sijaitsee kirkon itäpuolella Mynäjoen varrella. Pappilan nykyinen päärakennus on vuodelta 1866.
Mynämäki mainittiin säilyneissä asiakirjoissa ensi kerran seurakuntana 1309 ja pitäjässä sijaitsi kirkko saman vuosisadan puolimaissa. Keskiaikaisen kivikirkon sakaristo rakennettiin ennen päälaivaa. Kirkon kiinteä sisustus uusittiin ja ikkunat laajennettiin 1865. Kirkko korjattiin nykyasuunsa arkkitehti Olli Kestilän suunnittelemassa restauroinnissa 1959-1960.
Mynämäen kirkko
”Pesumummon poika”, Anastasia Putro hyväilee sanoillaan Viktor Kärppää, vanhan perheystävän lasta. Mutta Viktorilla on tuomisinaan suruviesti: Putrojen poika Roman on kuollut, tapettu. Roman ei ollut miehistä parhaita, mutta vainaja ansaitsisi kunniakkaan levon. Romanin iäisyysmatka on kuitenkin mutkikas, ja kuolleita kammoksuva Viktor joutuu saattajaksi. Mikä Roman Putro oli oikein miehiään, kuka hänet tappoi ja minne katosi ruumis? Nämä seikat Viktorin täytyy selvittää – kaupungissa joka tuntuu uppoavan lumeen. Väärän maan vainaja on sarjan kuudes romaani, jossa paluumuuttaja Viktor Kärppä tarkkailee elämän edellytyksiä Euroopan mallimaan vuokramurjuissa, teollisuushallien takapihoilla ja villeillä rakennustyömailla. Ataripoliisi Teppo Korhonen tarjoaa välttämätöntä sivustatukea myös verbaalisella tykityksellään. Matti Rönkä kuljettaa tarinaa ketterästi halki harmaan vyöhykkeen, missä helposti, melkein huomaamattaan voi luiskahtaa pimeän puolelle. Yhteiskunnallinen näkemys, osuva huumori ja kielen vivahteissa nautiskeleva kerronta tekevät hänen romaaneistaan inhimillisesti koskettavia ja mukaansatempaavia. (www.gummerus.fi)
Pietila, Reima
Brasilian suurlähetystö
Lindbergin huvila
Elstelä, Ossi
Piispanpuisto ympäristöineen on monessa vaiheessa muovautunut kokonaisuus. Kuopion seudun ensimmäiset kirkot ovat sijainneet paikalla, joka muutettiin puistoksi 1884 uuden lääninhallituksen yhteyteen. Piispan talosta nimityksensä saaneen puiston ympärille ovat keskittyneet läänin hallintoon liittyneet rakennukset ja muita julkisia rakennuksia. Kuopion läänin 1882 valmistunut lääninhallitus ja maanmittauskonttori on suunniteltu arkkitehti Constantin Kiseleffin johdolla yleisten rakennusten ylihallituksessa. Lääninhallitus on kaksikerroksinen kivinen uusrenessanssirakennus. Alunperin yksikerroksisen maanmittauskonttorin kaksikerroksinen ja laajennettu nykyasu on vuosien 1911 ja 1931 korjauksista. Puiston itäreunalla sijaitsee ortodoksinen Pyhän Nikolauksen katedraali, joka valmistui 1903 rakennusmestari A. Isakssonin suunnitelmien mukaan. Länsilaidalla on piispantaloksi sanottu sveitsiläistyyliä edustava yksikerroksinen puurakennus, joka on valmistunut 1854 lääninarkkitehti Carl Zieglerin piirustusten mukaan. Talon rakennuttaja on Kuopion ensimmäisen hiippakunnan piispa Robert Frosterus. Rakennuksessa on toiminut käsityökoulu noin 100 vuoden ajan. Entinen kuuromykkäin koulu sijaitsee puiston laidalla Sepänkadun ja Snellmaninkadun väliin jäävällä tontilla. Alueella on kaksikerroksinen koulurakennus, jossa alunperin on ollut juhlasali sekä makuusalit. Asuntolassa on pohjakerros kivestä ja toinen kerros puusta. Alakerrassa ovat olleet taloudenhoitoon liittyneet tilat ja toisessa asuntola sekä johtajattaren asunto. Rakennukset sekä samaan aikaan valmistunut varasto muodostavat tontin keskelle umpipihan. Rantaviivan suuntaisesti 1850-luvulla rakennettu entinen Forsténin talo on korjattu johtajan ja opettajan asunnoiksi 1898 ja vuodesta 1975 ne ovat olleet muussa käytössä.
Kuopion ensimmäiset kirkot ovat sijainneet Piispanpuiston paikalla. Puiston eteläpuolelle oli varattu tori ja paikka residenssille. Residenssihanke toteutui vasta 1880-luvulla. Lääninhallituksen rakennusten valmistuttua aluetta ryhdyttiin muokkaamaan puistoksi. Kuuromykkäin koulu perustettiin Kuopioon 1862. Se sai omat tilat lääninhallituksen naapurina jo 1889, mutta niiden käytyä riittämättömiksi ryhdyttiin Kuopioonkin aistiviallisten koulutuksesta 1892 annetun asetuksen mukaisesti suunnittelemaan uusia laitosrakennuksia. Arkkitehti Theodor Granstedtin johdolla valmistuneiden piirustusten mukaan rakennettiin 1897-1898 entisten opetustilojen paikalle uudet rakennukset. Johtajan asunnoksi korjattiin tontin vanhin rakennus, everstiluutnantti Lennart Forsténin asuinrakennus. Kuuromykkäinkoulu lakkautettiin Kuopiossa 1974.
Kuopion Piispanpuiston ympäristö ja kuurojen koulu
Venevaja C61
Vuosina 1846-1851 rakennettiin Ison Mustasaaren itärannan nk. "Pieneen satamaan" meriviraston toimesta kaikkiaan kahdeksan tiilipilarein vahvistettua lautaista vajaa. Samalla paikalla oli ollut venevajoja jo ruotsalaisella kaudella. Neljä vajoista paloi Krimin-sodan pommituksen aikana. Jäljelle jääneet neljä katettiin pellillä vuonna 1864. Osaa vajoista käytettiin soutuveneiden säilytykseen, yksi muutettiin myöhemmin muonavarastoksi ja yhdessä oli tykistön varastoja. 27.7.1920 syttyi yhdessä vajoista räjähdysmäinen tulipalo, joka sai alkunsa ammuksen varomattomasta käsittelystä. Vajoihin oli siirretty pääasiallisesti Sotasaaliskeskusosastolle kuuluneita vanhoja kranaatteja, jotka oli määrätty purettaviksi. Yksi purettavista kranaateista räjähti ja sytytti myös viereiset ammukset. Räjähdyksen seurauksena syttyneessä tulipalossa paloi kaksi venevajoista perustuksiaan myöten ja rakennukset C 57 ja C 58 vaurioituivat pahoin. Ihmishenkiä ei tässä onnettomuudessa kuitenkaan menetetty, ammusta purkanut henkilö menetti kätensä, mutta toipui muuten saamistaan vammoista. Alkuperäisestä kahdeksasta vajasta jäi tämän jälkeen jäljelle enää kaksi, nykyiset vajat C 60 ja C 61. Nämä vajat on viimeksi kunnostettu vuonna 1978. Ne ovat edelleen käytössä venevajoina. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 77 a-g Vuonna 1918 rakennusnumerot C 57 ja C 58 Vuonna 1927 rakennusnumerot C II 57 ja C II 58 Lähteet: Helsingin Sanomat, 28.7. 1920. Uusi Suomi, 28.7. 1920. KA VSA 14092 17095 17044. MV SL VIK 1478-1518 Kuvat: VIK 1478 Venevajat ja rakennus C 58 tulipalon jälkeen vuonna 1920
Haapasepän tila ja Temmeksen kirkko edustavat Pohjanmaan lakeudella nauhamaisesti jokivarsiin keskittynyttä kirkonkylien vanhaa asutusta. Temmeksen kirkonkylän vanhimpiin tiloihin kuuluvan Haapasepän pihapiirin arkaainen yleisilme muodostuu harmaista hirsipintaisista rakennuksista. Temmesläinen talollisen Antti Louetin 1760-luvulla rakennuttama kirkko joen toisella rannalla kuuluu viimeisiin länsitornillisiin tukipilarikirkkoihin. Haapasepän tila on Temmeksen kirkonkylän vanhimpia tiloja. Se sijaitsee Temmesjoen peltoaukeaa lännessä reunustavalla mäntykennäällä, jonne tullaan Temmesjoen yli Haapaniemen talon vieressä oleva siltaa ja pihapiirin läpi kulkevaa tietä pitkin. Tilan neljältä sivustalta rakennetun pihapiirin rakennuksia ovat kaksi asuinrakennusta, navetta ja pitkä luhtiaitta, jossa on läpiajettava sola. Pihatanner on vuosisatojen kulutuksessa syntynyttä nurmea. Pihapiirin ulkopuolella on kaksi erittäin iäkästä aittarakennusta, joista toisessa on vuosiluku 1638. Rakennuksia ympäröivässä maastossa, joka kohoaa Temmesjoen peltolaaksosta, kasvaa vanhoja leveitä mäntyjä ja katajia. Temmeksen puinen, päätytornillinen pitkäkirkko 1760-luvulta on viimeinen pohjalaista hirsiarkkurakennetta käyttäen toteutettu puukirkko. Runkohuoneen pohjoissivulla on sakaristo ja eteläsivulla matala kylkiäinen vuodelta 1847. Vieressä on hautausmaa, jota ympäröivässä kiviaidassa on hirsinen porttihuone vuodelta 1771 (Louet). Porttihuoneen edustalla, vanhan Savontien varressa, on puusta veistetty suurikokoinen, hattupäinen vaivaisukko vuodelta 1858 (Juho Kandelberg).
Tyrnävän alue oli Limingan kantakylien eräaluetta uuden ajan alkuun saakka. Vakinainen asutus alueelle tuli 1500-luvun puolivälissä rannikolta ja Savosta. Temmesjokeen laskevan Haapaojan suulle syntyi kuitenkin jo keskiajalla Haapaniemen tila, josta Haapaseppä on osa. Koko kylä sai tilasta nimensä kunnes se muutettiin Temmekseksi. Temmes perustettiin Limingan rukoushuonekunnaksi 1766. Kirkon rakensi 1766–1767 itseoppinut temmesläinen kirkonrakentaja, talollinen Antti Louet. Kirkon sisätilan, saarnastuolin ja alttaritaulun maalaustyöt teki 1847 raahelainen Carl Christoffer Stadig. Kappeliksi Temmes perustettiin 1796 ja itsenäiseksi seurakunnaksi 1899, mutta liitettiin sittemmin Tyrnävään. Temmeksen ja Tyrnävän kunnat yhdistyivät 2001.
Haapasepän tila ja Temmeksen kirkko
Jansson, Viktor
OnkiAutocompletion.wsdl
"Valkoinen Velodromi oli rakennettu Helsingin vuoden 1940 olympialaisiin, jotka sota oli peruuttanut. Suhonen oli käynyt viime vuosina muutamia kertoja katsomassa siellä poliisi- ja palomiestuttujen jenkkifutismatseja. Velodromi oli päässyt heikkoon kuntoon, mutta 1990-luvun miljoonaremontti palautti Hilding Ekelundin suunnitteleman urheilupaikan suhteellisen toimivaksi." (s. 11)
Romaanin alkukohtauksessa atari-poliisi Suhonen varjostaa ja vakoilee rikollisia Pyöräilystadionin kupeessa.
Suontaan kylä on muodoltaan ja visuaaliselta hahmoltaan säilynyt tiiviinä ajalta ennen 1700-luvun loppupuolen isojakoa. Kantatalojen enemmistö on säilynyt alkuperäisellä kylätontilla ja sen rakennukset edustavat tyypillistä ja hyvin säilynyttä maaseudun rakennusperinnettä Ala-Satakunnan viljelyseudulla Varsinais-Suomessa. Kylän asutuksella, rakenteella ja rakennuskannalla on pitkä historiallinen jatkuvuus. Suontaan kylä sijaitsee Vakka-Suomen metsäalueilla, Laitilan harvempaan asutussa koillisosassa. Kylämäelle erkanee Padon kylään jatkuva kylätie Uudenkaupungista Harjavaltaan kulkevalta kantatie 43:lta. Peltojen keskellä kohoaa kukkulamainen kylämäki, jonka laella suurin osa kantataloista sijaitsee. Rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Isoa kylää ympäröivien peltoaukeiden itä- ja pohjoispuolella on useita perättäisiä mäkiä, joilla sijaitsee entinen kylän torppari- ja käsityöläisasutus.
Ensimmäisissä verotuslähteissä 1500-luvun puolivälissä Suontaan verotalonpoikien määrä vaihteli kuuden ja kahdeksan välillä. Laitilassa se merkitsi keskikokoista kylää. Suontaan talot muodostivat viimeistään 1600-luvulla tiiviisti rakennetun ryhmän. Viimeistään 1700-luvun alkupuolella kuudes talo sijaitsi mäen alla hieman muista taloista erillään. 1700-luvun lopulla mäellä sijaitsi seitsemän taloa ja mäen alla yhteisalueen laidalla kaksi taloa. Kaikki Suontaan talot lunastettiin itsenäisiksi perintötaloiksi 1765. Vuosina 1785-1796 suoritetun isonjaon jälkeen kolme taloista jaettiin kahteen osaan ja niiden tonttimaat kylämäellä puolitettiin. Paavolan talo siirtyi kylän pohjoispuoleiselle Lauttanhaan mäelle 1800-luvun loppupuolella. Kylää ympäröiville mäille perustettiin 1700- ja 1800-lukujen kuluessa lukuisia torppia ja mäkitupia.
Suontaan ryhmäkylä
folkskolan
kansakoulu
primary school
Rakennuksen arkkitehdit Viljo Revell, Heino Riihimäki ja Niilo Kokko.
Elokuvateatteri Sininen kuu
Hedman, Harald
Kainuun vienalaiskylät (Kiimavaara)
"Mutta myös tuona harmaana ja koleana kesänä oli joitakin harvinaisia iltoja, jolloin ilma oli paahtava ja tyyni ja raskas vielä iltahämärissä, iltoja jolloin Helsinki kylpi ruuan katkussa ja parfyymissä ja taivas oli maitomaisen valkea vielä pitkään pimeyden laskeuduttua ja ihmisten hengitys huokui salaisuuksia ja odotusta. --- kun hän vaelsi kotiin kolmen kadunvälin päähän vastikään ostamaansa mutta melko nukkavieruun kolmioon Tarkk'ampujankadulle, päivä sarasti jo. Varhainen aamu oli kaunis hiljaisella ja vakavalla tavalla, aurinko oli kalpea pastilli pilvien takana idässä, ohuet utuvaipat leijuivat jalkapallokentän yllä Johanneksenkirkon alapuolella ja kietoutuivat kirkon kaksoistornin ja Ferlanderin talon ja Taideteollisen museon ympärille hajaantuakseen jälleen. Lang häikäistyi kotikaupunkinsa kauneudesta ja katseli pitkään ympärillen tyhjällä jalkapallokentällä, tunsi miten kostea aamuilma hitaasti selviti hänen päänsä." (S. 14, 16.)
Nimihenkilö Lang asuu Tarkk'ampujankadulla, jonne hän vaeltaa eräänä yönä Corona Barissa, Bar 9:ssä ja Kermassa vietetyn illan jälkeen ja lumoutuu kotikaupunkinsa kauneudesta.
Vesalan, Nokkolan, Untilan ja Utulan lähekkäin asettuneet maarekisterikylät vaikuttavassa maisemakehyksessä kuvastavat lukuisine kiinteine muinaisjäännöksineen poikkeuksellisen laajana kokonaisuutena Hämeen kyläasutuksen jatkuvuutta esihistorialliselta ajalta nykypäiviin. Kylien kulttuurimaisema muodostuu laajasta, avoimesta, voimakkaasti kumpuilevista, pitkään viljelyksessä olleista pelloista. Tilakeskukset sijoittuvat tiiviinä ryhminä pääosin korkeille kylämäille. Viljelyaukeaa halkovat kapeat kylämäeltä toiselle kulkevat hiekkatiet. Kantatilojen talouskeskusten rakennuskanta on suurelta osin uusiutunut 1900-luvun kuluessa, mutta rakennuspaikat, rakennustapa, rakennusten muoto ja rytmi noudattavat vuosisataisia perinteitä. Alueelta tunnetaan myös useita merkittäviä rautakautisia kalmistoja.
Vesalan, Untilan, Utulan ja Nokkolan alue on Hollolan vanhinta kyläasutusta, joka periytyy mahdollisesti rautakaudelle asti. Kirkailanmäen rautakautista kalmistoa on käytetty hautauksiin aina ristiretkiajalta varhaiskeskiajalle saakka. Vesala mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1461 ja Untila 1445. Perimätiedon mukaan myös Hollolan ensimmäinen kirkko olisi sijainnut Vesalassa. Salpausselän reunalla sijaitsevien pienten Työtjärven ja Tiilijärvien lounaispuolelle syntyi jo keskiajalla useita pieniä kyliä käsittänyt kylä- ja peltomaisema. 1900-luvulla uudet valtateiden linjaukset ovat katkaisseet yhtenäisen kylä- ja viljelymaiseman.
Vesalan, Nokkolan, Untilan ja Utulan kylien kulttuurimaisema
Perämeren kalasatamat ja kalastustukikohdat (Kuivanuoronkrunni)
Uotila, A.
Syksyllä 1827 Turun palon jälkeen kauppaneuvoksetar Boström muuttaa kahden aikuisen tyttärensä, Emilian ja Matildan, sekä tytärpuolensa Beatan kanssa Helsinkiin. Helsingissä jokainen kolmesta nuoresta naisesta yrittää löytää oman paikkansa suuriruhtinaskunnan uudessa, kasvavassa pääkaupungissa.
Balderin talo
Alue WGS84-muodossa.
area
alue
'Helsingin Eteläsataman klassinen näkymä levittäytyy keskustasta erilleen työntyvälle Katajanokalle, Uspenskin katedraalin (1868) ohi laivalaitureille, vankkoihin jugendtyylisiin asuintaloihin ja rakennuksiin noin vuodelta 1905 sekä uuteen asuinalueeseen.' (s. 95)
Ylikylä on vanha Vaara-Karjalan rantakylä, jonka tilojen sijainti periytyy 1600-luvulta ja jossa talonpoikainen rakentaminen ja kylärakenne on hyvin säilynyt. Ylikylän tasapainoisen kylämaiseman elementit ovat sokkeloinen vesistö, laajoja näkymiä avaavat rinnepellot sekä niitä rajaavat metsät. Asutus on sijoittunut vesistöjen molemmin puolin muodostaen kaksi tiheämpää nauhamaista ryhmittymää kylätien varteen. Ylikylän rakennuskulttuuri kerrostuu 1800-luvulta nykypäivään. Kumpareiden laella sijaitsevat tilakeskukset suurine pihapuineen. Kylällä on säilynyt useita perinteisiä pihapiirejä ja uusi rakennuskanta sopeutuu vanhaan, suhteellisen harvaan rakenteeseen. Perinteinen tilajaotus on säilynyt kylässä poikkeuksellisen hyvin ja kyläkeskuksessa lähes kaikki tilat ovat vanhoja kantatiloja. Alueelta on tehty runsaasti esihistoriallisia löytöjä. Peltonäkymät ovat Vaara-Karjalan oloissa viljavat. Viljelyksiä elävöittävät laidunalueet ja huomiota herättävät myös rinneviljelyksiä halkovat komeat koivukujat. Ylikylä on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Nurmeksen seutu kuului ennen 1600-lukua Venäjään; kirkollisesti Ilomantsin Pielisen kappeliin. Stolbovan rauhassa 1617 alue siirtyi osaksi Ruotsin valtakuntaa, jonka jälkeen alueelle siirtyi savolaisasutusta ja talomäärä alkoi nousta. Nurmes oli kaskialuetta ja kaskeaminen päättyi alueella vasta 1800-luvun lopulla.
Lauttasaaren historiallisia vaiheita Julius Tallbergin ajasta 2000-luvulle
Lemin kirkko, jonka on rakentanut merkittävä savitaipalelainen kirkonrakentaja Juhana Salonen, on rakennustaiteellisesti merkittävimpiä suomalaisia puukirkkoja. Se on ristivarsistaan kapeneva itäsuomalaisen puukirkkotyypin edustaja. Lisäksi kirkkosalia kattaa upea harvinainen kolmiapilaholvaus. Kirkko sijaitsee teiden risteyksessä, uusiutuneen kuntakeskuksen sydämessä. Kirkon ja siihen liittyvän kirkkotarhan ympäristöllinen dominanssi on vielä toistaiseksi säilynyt avoimena. Kirkon kuvioitu paanukatto on jyrkkä ja päädyt aumatut. Ristikeskuksen päällä on kahdenkulmainen lanterniini. Kirkkosalin ristivarsissa kaartuvat lautaholvit ja ristikeskuksessa kohoaa portaittaisesti välikattokupoli. Holvilautojen liitoskohtien peiterimat on koristeltu punaisella vinojuovituksella. Eri holvivyöhykkeiden reunalautojen muotoilu muistuttaa tiu´uin tai tupsuin varustettuja lambrekiinireunuksia. Muotoaihe esiintyy myös ristivarsien lehterien eturintamusten alareunoissa. Kirkon luona ollut Johan Salosen pojan Matti Salosen 1820 rakentama itäsuomalaista kahdeksankulmaista tyyppiä edustanut tapuli paloi 1918. Sen tilalla on 1936 rakennettu arkkitehti Juhani Viisteen suunnittelema, entistä mukaileva uusi tapuli.
Lemi perustettiin 1688 Taipalsaaren emäseurakunnan kappeliksi. Seurakunta itsenäistyi 1807. Kirkko rakennettiin kirkonrakentaja Johan Salosen johdolla 1786, kuten holviin maalattu kirjoitus "Hoc Templum Aedificatum est Anno 1786 ab Aedificatore Johan Salonen" kertoo. Itä- ja pohjoisristin kulmauksessa sijainnut sakaristo purettiin ja uuden sakaristo rakennettiin kirkon itäpäähän 1874. Kirkon korjauksessa 1926 holvin ja seinät paneloitiin kapealla ponttilaudalla. Alkuperäinen laudoitus otettiin uudelleen esille 1976 arkkitehti Juha Leiviskän johdolla tehdyssä restauroinnissa.
Lemin kirkko
Suojaisan merenlahden pohjukassa levittäytyvä ja selkeästi entisen merenlahden rantoihin rajautuvan kylä- ja peltomaiseman keskeiset elementit, kylätontit, avoimet rinnepellot ja Suuren Rantatien linjaus, ovat keskiaikaisia. Kokonaisuus muodostaa asutus-, rakennus- ja liikennehistoriallisesti edustavan ja tyypillisen rannikon tuntumaan syntyneen maiseman. Österkullabäckenin kylä- ja viljelymaisemaan kuuluvat Österkullan, Dalin, Sonasundin ja Innanbäckin kylät sekä Suuren Rantatien linjaus. Pienet ja lähekkäin olevat kylät ovat säilyneet vanhoilla kylätonteilla. Ne ovat sijoittuneet Österkullan kylää lukuun ottamatta sijoittuneet rikkonaisen ja kumpuilevan viljelyaukean laidoilla oleville mäkialueille. Österkullan kylä muodostaa maisemallisen keskipisteen viljelyaukean keskellä. Viljelyaukean kylien rakennuskanta koostuu pääasiassa 1800-luvun ja 1900-luvun alun talonpoikais- ja virkataloista. Österkullan kylämäellä ovat säilyneet entiset Östergårdin virkatalon ja Västergårdin nimismiehentalon rakennusryhmät, joiden keskeiset rakennukset ovat 1700- ja 1800-luvulta. Mäelle ovat leimallista myös kiviaidat, istutettu lehtipuusto ja kivikellarit. Sonasundin koulu valmistui 1922 ja entinen sotilasvirkatalon paritupaosa ja luhti ovat 1700-luvun loppupuolelta. Dalin kylän Mellangårdin päärakennus rakennettiin 1700-luvulta, nykyinen asu on 1930-luvulta. Kalarsin päärakennus valmistui 1920-luvulla. Innanbäckin vanha kyläkeskusta on säilynyt asuttuna. Kylätonttien itäpuolella on rautakautisia muinaishautoja.
Österkullabäckenin kylä- ja viljelymaiseman kylät asutettiin keskiajalla. Entisen merenlahden, Gördvikenin savikkojen, pohja soveltui ylärinteiden osalta hyvin viljelykseen. Viljelyn rajallisuuden vuoksi kylät olivat pieniä ja lähellä toisiaan. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, Dalin kylässä oli neljä taloa, Österkullassa kaksi, Sonasundissa yksi ja Innanbäckissä neljä taloa. Viljelyaukean halki kulkeva maantie oli osa Turkua ja Viipuria yhdistävää Suurta Rantatietä, joka oli keskiajan merkittävin maantie Suomessa. Österkullan Östergård muodostettiin 1600-luvun loppupuolella Uudenmaan ja Hämeen rakuunarykmentin katselmuskirjurin virkataloksi. Nykyinen paritupamainen päärakennus ja luhti rakennettiin 1740-luvulla. Tila oli pääasiassa vuokraajien viljelemä 1930-luvulle saakka. Sonasundin yksinäistalosta muodostettiin 1680-luvulla virkatalo, ensin Uudenmaan ja Hämeen ratsuväkirykmentin korpraalin ja myöhemmin Uudenmaan rakuunoiden vääpelin. Nykyinen päärakennus valmistui 1700-luvun loppupuolella ja sitä on myöhemmin laajennettu päätykamareilla ja ristikeskuksella. Asuinrakennuksen alla oleva holvikellari on nykyistä rakennusta vanhempi. Österkullan Västergårdin nykyisen komean empirehenkisen päärakennuksen rakennutti nimismies Carl Johan Lemström 1825. Pihaan kuuluvat lisäksi siipirakennukset, joista itäisempi valmistui ilmeisesti 1814. Suuren Rantatien ja rannikon keskeiseen asemaan liikenteen ja tiedonvälityksen väylänä liittyy tien varrella Innanbäckin kylässä oleva Telegrafberget. Suomen ensimmäinen optinen lennätin valmistui rannikolle 1850-luvulla. Lennättimeen liittyneitä tornirakennelmia rakennettiin tällöin tasaisin välimatkoin rannikon mäkien harjoille. Rakennelmat ovat suurelta osin hävinneet, mutta lennättimeen viittaava nimi on säilynyt useissa paikoissa.
Österkullabäckenin kylä- ja viljelymaisema
baking
leipominen
bakning
TV-Sarja
Auringonvalo läikehti koivunlatvojen lomitse jättäen Martin haudan osaksi varjoon. Keskipäivän kuumuudessa varjo toi vilvoitusta haudan ääressä olijoille. Hietaniemessä oli hiljaista tähän aikaan päivästä. Tuuli kohisi lehvistössä aaltoillen, välillä kuiskaten, välillä nostattaen oksat läpi hautausmaan etenevään liikkeeseen. Hautausmaan toisessa reunassa olevalta uimarannalta eivät iloiset äänet kantaneet tänne saakka. Lahden toisella puolella hohtivat Lapinlahden sairaalan valkoiset rakennukset, joissa ahdistuneet mielet etsivät helpotusta tuskaansa.
Mannerheimin ratsastajapatsas
house(s)
talo
Värtsilän tehtaille raaka-ainetta toimittanut Möhkön ruukki on ollut Itä-Suomen merkittävin järvimalmiruukki ja yksi suurimpia järvimalmiruukkeja Suomessa. 1800-luvun puolivälissä perustettu ruukki sijaitsee vuolaan, Nuorajärveen laskevan Koitajoen pohjoisrannalla. Uusi maantie kulkee osittain pengerrettynä ruukinpaikan läpi koskien alapuolella. Varsinaiset raudanvalmistukseen liittyvät teollisuusrakennukset ovat suurimmaksi osaksi hävinneet, mutta viime vuosien restaurointitöiden tuloksena on nähtävissä rekonstruoitu masuuni ja osia alueen läpi kulkevasta kanavasta. Ruukinkartano sijaitsee mäenkumpareella suurehkon puiston ympäröimänä. Ruukkiyhdyskunnan pieni hautausmaa sijaitsee hiekkaharjanteella alueen koilliskulmauksessa.
Sortavalan postimestari Carl Gustaf Nygren sai senaatilta privilegion masuunin perustamiseen Möhköön 1837. Varsinaisesti ruukkia alkoi rakentaa pietarilainen Adolf von Rauch 1847. Möhkön ruukki aloitti toimintansa kesällä 1849. Nils Ludvig Arppe osti ruukin 1851, ja 1870-luvulla Möhkö kohosi yhdeksi Suomen suurimmista takkiraudan tuottajista. Ruukin toiminta päättyi 1907. Ruukki laajoine metsäalueineen myytiin Ilomantsi Skogsfastighets Aktiebolagetille ja jo 1907 Aktiebolaget W. Gutzeit & Co:lle. Ruukille kuulunut saha ja sen yhteyteen 1910-luvulla perustetut höyläämö, mylly ja sähkölaitos jatkoivat teollista toimintaa Möhkössä 1960-luvulle saakka. Myös naulapaja oli toiminnassa itsenäisenä yrityksenä (Veljekset Kivinen Sortavalasta) useita vuosia masuunien sammumisen jälkeenkin.
Möhkön ruukinalue
Bastioni Hyve
Bastionit Hyve ja Kunnia sekä raveliini Hyvä Oma­tunto ovat koko Viaporin tärkeimpiä­­, parhaiten säilyneitä ja tun­ne­tuimpia varustuksia. Bastioni Hyve rakennettiin Eh­rensvärdin suunni­telmien mu­kai­sesti verrattain mata­laksi, sillä tarkoitukse­na oli rakentaa toi­nen puolus­tusmuuri bastionin taakse. Val­lan­vaihto Ruotsin val­tiopäivillä 1765-66 kui­tenkin syrjäytti Ehrensvärdin raken­nustyön päällik­kyy­destä, ja töiden johto us­kot­tiin linnoitusviras­ton päälli­kölle J. B. Virginille. Tällöin suunni­telmia muu­tettiin ja bas­tionivasen siipi korotettiin kaksi kertaa aiottua korkeammaksi. Kärjen ylä­osa pyöris­tettiin sillä bastionikulma oli oppikirjojen mukaan liian terä­vä. Nimien Hyve, Kunnia ja Hyvä Oma­tunto väitetään olevan Ehrens­värdin mielenil­maus sen arvoste­lun joh­dosta, jota kunin­gas oli häneen kohdistanut. Venäläisellä kaudella ampuma­tasot katet­tiin ja bas­tionia käytet­tiin varastoina ja työpa­joina.
Peruskorjaus Lähtökohtana korjaustyössä oli 1700-lu­vun lopun tilan­ne. Ve­sieristys piti uusia kokonaan ja harmaaki­viseiniä vahvistaa sillä osa seinis­tä oli jo ehtinyt sortua vesi- ja pakkasvauri­oi­den vuoksi. Kuudesta kasematista neljään asennettiin lämmi­tys ja näistä yh­teen­ yleisökäy­mälä ja kolmeen­ taiteilijoiden työtiloja.­­­ Muut tilat ovat nähtä­vyy­tenä avoin­na yleisölle. Myös näihin asennettiin valaistus. Toteutusaika: 1978-84 Huoneistoala on 645 m² Kerrosala: 1570 m² Arkkitehtisuunnittelu: Kirsti Kasnio - Merja Härö Arkki­tehdit Ky Rakenne­suunnittelu: Insi­nööri­toimisto Mauri Pelkki­kan­gas LVI-suun­nittelu: Insinööri­toi­misto Taisto Tuomi Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Ky ­Raken­nut­ta­ja: Suomen­linnan hoito­kunta Rakennustyöt: Helsingin lää­nin­van­kilan Suomenlin­nan työ­siirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Bastioni Hyve on Tykistölahden suuta vartioiva korkea linnake, rintaman Hyve-Kunnia-Hyvä Omatunto pohjoisin osa. Se esiintyy ensimmäisen kerran luonnosteltuna vuoden 1750 yleissuunnitelmassa. Rakennustyöt käynnistyivät kuitenkin vasta vuonna 1754, mutta eivät ehtineet kovinkaan pitkälle ennen kuin Ruotsin liittyminen Pommerin sotaan vuonna 1757 keskeytti rakennustyöt Viaporissa lähes kokonaan aina vuoteen 1762 asti. Ensimmäisessä rakennusvaiheessa saatiin rakennetuksi vain puolustusmuurien alaosat, jotka peitettiin väliaikaisesti lautakatteella. Vielä vuonna 1766 bastionin oikean siiven ja kyljen puolustusmuuri oli rakennettu vasta alempaan listaan (grov cordon) asti. Muureissa oli kuusi hiekkakivin kehystettyä, holvattua tykkiaukkoa ja yksi mörssäriaukko, mutta nämäkin olivat viimeistelemättömiä. Aukkojen välillä oli seinissä vasta tartunnat tulevien kasemattien seiniä varten. Bastionin vasen siipi, joka yhdistyi tässä vaiheessa taitteisena bastioni Palmstiernan vasempaan siipeen oli aivan keskeneräinen käsittäen vain puolustusmuurin alaosan, joka oli peitetty laudoin ja vahvistettu hirsipalissadilla. Tällaisena torsona bastioni Hyve säilyi aina 1760-luvun loppuun. Ehrensvärdin ollessa syrjäytettynä linnoitustöiden johdosta vuodet 1766-69 bastionin suunnitelmat muuttuivat huomattavasti. Oikean siiven ja kyljen yksinkertaisiksi puolustuskasemateiksi alkuaan suunnitellut tilat muutettiin miehistötuviksi, jotka revetoitiin tiilellä, varustettiin uunein ja bastionipihan puoleisin ikkunoin. Vasemman siiven kiväärigalleria rakennettiin alkuperäistä suunnitelmaa huomattavasti korkeammaksi ja bastionin kärkikulman yläosa pyöristettiin. Pohjoissiiven rintavarustus tehtiin tiilestä. Nämä muutokset on huomioitu jo viimeisessä Ehrensvärdin signeeraamassa yleissuunnitelmassa vuodelta 1771. Bastioni oli täysin valmis vuonna 1774, jolloin myös ampumatasanteet oli viimeistelty. Palmstiernan suuren kasarmin (B 42 a) rakennustyön yhteydessä alkuperäisen Palmstiernan vasemmasta siivestä purettiin pari kasemattia ja sen pohjoisin pääty jäi osaksi bastionien Wrede ja Hyve välistä kurtiinia. Venäläisen kauden alkupuolen bastioni Hyve säilyi pääosin ruotsalaisaikaisessa asussaan. Bastionin vesieristystä korjattiin ilmeisesti vuonna 1832, mutta jo vuonna 1835 se katettiin kuitenkin peltikatolla ja kurtiinimuurin Hyve-Kunnia sisäpuolelle rakennettiin puiset ullakolle johtavat portaat. Tilat olivat käytössä tykistön varastona. Peltikatto purettiin Krimin sodan aikana vuonna 1855 eikä sitä enää rakennettu uudelleen. Venäläisen kauden lopulla bastioni Hyveen kiväärigalleriaa käytettiin mm. hiilivarastona ja kasemattiosassa valmistettiin maaleja tykistön käyttöön. Suomalaisen kauden alkupuolella 1930-luvun lopulla suoritettiin bastioni Hyveessä kunnostustöitä Muinaistieteellisen toimikunnan johdolla. Tällöin kunnostettiin mm. pohjoissiiven pahoin rapautunut tiilinen rintavarustus, korjattiin pienempiä sortumia ulkomuureissa ja purettiin venäläisellä kaudella tehtyjä umpeenmuurauksia. Samoin purettiin osa venäläisellä kaudella rakenetuista vajarakennuksista bastionin sisä- ja ulkopuolella. Yksi bastioni Hyveen oikean siiven holvitiloista oli käytössä seurakuntakotina vuodesta 1932 lähtien. Bastioni Hyve kunnostettiin vuosina 1978-84 Suomenlinnan hoitokunnan johdolla. Suurin osa linnakkeesta restauroitiin yleisölle avoimeksi nähtävyydeksi, mutta oikea kylki ja siipi varustettiin viemärillä ja keskuslämmityksellä ja niihin sijoitettiin yleisöwc:t ja työpajatiloja. (Helena Rosèn 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1927 B I 22 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 10a, 17-28a, 32-34 KrA V 91a, 91b, 92, 94, 97, 98, 102, 106, 109, 110, 119, 128, 129, 184, 203, 240, 347, 385 KrA Fästningsrelationer 1753-1808, Sveaborgsinventariet 1766 MV SL Rak.hist. Kauppi, Ulla-Riitta : Bastioni Hyve 1977. MV SL VIK 641-656 Valpasvuo, Ahti : Suomenlinna itsenäisyytemme aikana. Suomenlinna 1748-1948.
Harkimo, Harry
"Palmikkopäiset tytöt pyörittävät Kontulankaarta./ Toiset sanovat kaiken, toiset sanottavansa sanovat,/ harakat hiekkalaatikolla." (s. 9) "Kontulankaari muistutti viikatteen terää/ ja minä ajattelin jotain jota olin niin monta kertaa ajatellut// enkä korjannut sitä, mikä ei ole korjattavissa/ enkä uskonut jumalaan tipan vertaa." (runosta Kontulankaari, s. 25)
Tanner, Väinö
Kohtaus, jossa takapihan ikkuna auki ja verhot lepattavat ulos ikkunasta on kuvattu sisäpihalla.
Huovintie on keskiajan huomattavimpiin kuulunut tie, joka yhdisti Kokemäenjoen suun kauppa- ja asutusalueen sisempään Euran-Säkylän-Köyliön asutusalueeseen ja Varsinais-Suomen jokiasutuksen latvoihin. Tien vesistöä ja harjujaksoa seuraava linjaus edustaa vanhinta, jo esihistorialliselta ajalta periytyvää linjausta. Huovintie on nimenä kansanomainen, eikä sen rajaukselle ole olemassa virallista määritettä. Huovintieksi kutsuttu tie oli osa keskiaikaista Turku-Ulvila-Pohjanmaa maantietä. Turun suunnasta tiestä on käytetty lisäksi Varkaantie -nimitystä. Köyliössä Huovintien linjaukseen liittyy Pyhän Henrikin tie -niminen pyhiinvaellusreitti. Huovintie oli osa keskiaikaista yleistä maantieverkkoa, joka yhdisti Varsinais-Suomen ja Satakunnan hallintokeskuksia, kaupunkeja ja kauppapaikkoja. Keskiaikaisesta Huovintiestä eroaa Köyliössä Pyhän Henrikin tienä tunnettu keskiaikainen pyhiinvaellusreitti ja Oripäässä Varkaantienä tunnettu ja Turkuun vievä tieosuus. Koskella yhtenäisen harjujakson päätepisteessä Huovintie liittyy Paimionjokea seuraavaan Hämeen Härkätiehen. Harjavallan Torttilassa Huovintiestä erkanee lisäksi tielinjaus, joka seuraa Kokemäenjokea Ylä-Satakuntaan, josta tie jatkui vielä Kyrönkankaantienä ja Ylisenä Viipurintienä. Kokemäenjoella tien varrella oli jo keskiajalla merkittävä kyläasutus ja Ulvilan kaupungin lisäksi Teljän kauppapaikka sekä hallinnollisena keskuksena Kokemäenkartano. Ulvilan kirkolta Huovintie seuraa Kokemäenjoen vartta aina Harjavallan Lammaistenkoskelle ja Torttilaan, josta alkaa Kokemäen, Köyliön, Säkylän, Oripään, Loimaan ja Marttilan kuntien läpi kulkeva pitkä harjujen ja kankaiden muodostama vedenjakajakannas, joka päättyy Koski Tl:n länsiosaan. Lammaistenkosken pohjoispuolella hiekka- ja moreenipohjainen kangas jatkuu Kokemäenjoen suuntaisesti aina Porin Yyteriin saakka. Kokemäenjoelta lähdettäessä asumattomien kankaiden ketjun Harjavallanvuori-Järilänvuori-Koomankangas katkaisee vasta Köyliöjärven itärannan kylä- ja peltomaisema, jonka halki Huovintie kulkee. Tien varrelle jäävät vanhat kylät, Järvenpää-Lähteenkylä-Korvenkylä-Tuohiniemi-Yttilä-Karhia-Kankaanpää muodostavat Köyliöjärven valtakunnallisesti arvokkaan maisema-alueen. Köyliöjärven jälkeen tie kääntyy jälleen pääosin asumattomille kankaille, Säkylänharju-Virttaankangas-Oripäänkangas-Krekilänkangas-Haarukankangas, päättyen Hevonlinnakukkulan jälkeen Koski TL:n Urmaankulman kylässä Hämeen Härkätiehen. Urmaankulman rivikylä on harvinaisen hyvin säilynyt kokonaisuus umpinaisine pihapiireineen. Kokemäenjoen varrella tielinjaukseen ja tiehen on vaikuttanut paikoin taajamien ja tieliikenteen kasvu. Huovintien linjaus vastaa pääosin 1760-luvun tilannetta, joskin vanhempien lähdetietojen perusteella tien keskiaikaiseen linjaukseen tuli muutoksia vasta 1700-luvun loppupuolella. Linjausmuutokset keskittyivät vesistöjen ja asutuksen yhteyteen mm. Köyliöjärvellä tien siirto länsirannalle ja Ulvilassa ns. Friitalan oikaisu. Pienempiä oikaisuja on tehty mm. Nakkilassa joen rannan sortumisen, tieliikenteen ja rautatien vaatimuksesta. Harjavallassa tie on osittain kadonnut taajama- ja teollisuusalueen alle. Kokemäen ja Kosken välisellä harvaanasutulla harju- ja kangasalueilla tie ja sen linjaus on paremmin säilynyt, joskin siellä maisemaa ovat muokanneet lukuisat soranotot. Polkurikkaalla Säkylänharjulla tien linjaus on paikoin epävarma. Oripään ja Koski Tl:n välinen tieosuus jäi vähemmälle käytölle jo varhain, joten nykyinen tie on säilynyt suurelta osin pienimuotoisena hiekkatienä.
Huovintien kangasharjulla kulkeva osa on ollut käytössä jo esihistoriallisen ajan kauppa- ja eräretkillä. Tämä helppokulkuiseen harjumaastoon syntynyt reitti palveli ensisijaisesti kaukoyhteyksiä. Huovintien alkuperäinen päätepiste ja risteysasema oli Kokemäenjoen Lammaistenkoski, jonne harjuja seuraava reitti luontevasti päättyi. Harjumaasto oli pääasiassa asumatonta, mutta vesistöjen, Kokemäenjoen ja Köyliöjärven rannat asutettiin jo rautakaudella ja varhaiskeskiajalla ranta-alueille muodostuivat jo ensimmäiset kylät ja kauppapaikat. Ulvila sai kaupunkioikeudet 1365. Keskiajalla Huovintie alkoi Ulvilan kaupungista Kokemäenjoen suulta. Kaupungin jälkeen tie siirtyi Halstilassa toiselle puolelle jokea. Ylityspaikasta on mainintoja keskiajalta ja 1600-luvulla paikalla oli lauttayhteys. Huovintie erkani jokivarresta Harjavallan Lammaistenkoskella, joka oli keskiajalla merkittävä kalastus- ja markkinapaikka. Joki oli myös purjehduskelpoinen koskelle saakka. Huovintien varrella Turun piispoilla oli omistuksessa useita tiloja mm. Köyliönkartano ja Lammaistenkosken tilat. Aina 1670-luvulle saakka Oripään ja Virttaan kautta kulkenut Huovintie oli osa tieyhteyttä Turusta Pohjanmaalle. Kaukoreittinä Huovintien merkitys oli laajimmillaan keskiajalla. Turun ja Pohjanmaan välinen postilinja, Turku-Oripää-Harjavalta-Huittinen-Tyrvää-Kyrönkankaantie, perustettiin 1640-luvulla. Pohjanmaan rantatien valmistuminen ja postilinjan siirtyminen rantatielle 1680-luvulla johtivat Huovintien muuttumisen paikallistieksi. Asutuksen kasvu lisäsi paikallisteitä 1700- ja 1800-luvun aikana, jolloin ylhäällä harjulla kulkenut tie jäi yhä vähemmälle käytölle. Köyliönjärvellä maantie vaihtui itärannalta länsipuolelle, ja 1900-luvun alkuun tultaessa myös asutuksen painopiste seurasi uudempaa linjausta. Kokemäenjoen ja Köyliöjärven rantaosuuksilla pieniä tienoikaisuja tehtiin 1700-luvun loppupuolelta alkaen tieliikenteen tarpeen mukaan. 1900-luvulla tien maisemaan on vaikuttanut lisääntynyt soranotto harjuista. Tien oikaisuja Huovin tiellä tehtiin vähän ja ne säilyivät osana paikallista tieverkkoa. 1950-luvulla rakennettiin uudet kaupunkeja yhdistävät ja kaukoliikennettä palvelevat valtatiet. Lounais-Suomesta tunnetaan useita tietoja ns. Huovinteistä. Tiet ovat nimenneet tien varren asukkaat ja nimi on säilynyt kansanperinteessä. Virallisissa asiakirjoissa tiet nimettiin tavallisesti liikkumissuunnan mukaisesti. Huovinteiden tausta liittynee huoveihin ts. teitä, joita hallinto käytti yhteyksiinsä. Myöhemmin sana huovi kytkeytyi myös 1680-luvulta alkaen perustettuihin ratsutiloihin. Satakunnasta Varsinais-Suomeen vieneellä Huovintiellä oli merkitystä myös Turun piispoille ja heidän omistuksilleen mm. Kokemäenjoen Lammaistenkoskella. Kokemäenjoelta TL Koskelle johtaneen Huovintien miellettiin 1700-luvulla jatkuneen aina Uudellemaalle asti. 1900-luvulla Huovintiellä on tarkoitettu Turusta Oripään ja Köyliön kautta Ulvilaan vienyttä tietä. Tästä tiestä on käytetty myös Varkaantie -nimitystä. Köyliöjärvellä Huovintie on osa valtakunnallisesti merkittävää Köyliönjärven kulttuurimaisemat -maisema-aluetta.
Huovintie (Urmaankulman rivikylä)
An actor experiencer, a domain-specific form of target
kokija
experiencer
Missä sijaitsi, ja milloin toimi prof. O. A. Boijen sairaala ja synnytyslaitos? Helsingistä on kuitenkin kyse, sillä siellä olen ensimmäisen huutoni huutanut. Erään aiemman tietonne mukaan se olisi lakkautettu 1949. Kuitenkin syntymätodistukseni, jonka Helsingin kaupungin Kansanhuoltotoimisto on vahvistanut, kertoo vuodesta 1952. Kysyimme Helsingin kaupunginarkistosta Boijen sairaalan historiasta ja saimme sieltä seuraavat tiedot: Boijen sairaalan perustivat vuonna 1904 lääkärit Walter Parviainen ja Oskar Boije. Sairaala perustettiin parantamaan naistentauteja. Samalla sairaalassa oli synnytysosasto. Sairaala aloitti toimintansa Elisabetinkatu 16:n kiinteistössä. Vuonna 1911 sairaala muutti Bulevardin ja Fredrikinkadun kulmaan. Samana vuonna Parviainen vetäytyi toiminnasta, jolloin Boije jatkoi yksin kuolemaansa asti vuonna 1941, jonka jälkeen lääkäri Julius Meyer jatkoi toimintaa. Sairaalalla, joka erikoistui naistentauteihin ja synnytyksiin, oli vuonna 1929 kahdeksan gynekologian paikkaa ja kaksikymmentäviisi synnytyspaikkaa. Vuonna 1954 gynekologian paikkojen määrä oli noussut viiteentoista ja synnytyspaikkojen kolmeenkymmeneenneljään. Näistä kolmestakymmenestäneljästä synnytyspaikasta Helsingin kaupunki subventoi kahdeksantoista yleisellä synnytysosastolla olevaa paikkaa. Loput kuusitoista paikkaa olivat yksityisten käytössä. Boijen sairaalan ja Peijaksen sairaalan gynekologisen osaston yhteistyön takia osa Boijen sairaalan potilaista on hoidettu Peijaksessa. Yhteistoiminnan lakattua nämä potilaat ja heitä koskevat asiakirjat on yleensä siirretty Diakonissalaitokseen. Lisäksi asiakirjoista käy ilmi, että sairaala lopetti toimintansa vuonna 1979. Synnytysosasto oli lopetettu jo vuonna 1960. Vuosina 1966-1979 sairaalassa toimi naistentautien poliklinikka.
"--Pimeään huutaa silti onneton juopunut,/ täyttää Flemaria äänellään,/ vaan edes kova kaiku ei häntä enää auta./ Katu humahtaa, kääntyy, raitiovaunu tulee,/ kolahtelee pois ihmiset mukanaan--" (runosta Avara huone, s. 55)
Kirjan luku "Lenin Helsingissä": Lenin vieraili syksyllä 1917 K.H. Wiikin kotona Malmilla.
Kertoja oli Suomalaisen Yhteiskoulun oppilaana 1935-1945.
Siilitien metroasema
Sirén-Kaplas, Johanna
Salonen, Lido
Rantasalmen kartanot (Rouhiala)
Rovaniemen kirkko alttariseinän freskoineen ja sen viereinen hautausmaa sankarihautoineen oli aikanaan Lapin hallinnollisen keskuksen tuhon ja jälleenrakentamisen vaikuttavin symboli. Tiili- ja betonirakenteinen kirkko on muodoltaan päätytornillinen pitkäkirkko. Ulkoseinät on roiskerapattu ja vesikatto kuparia. Kirkkosalia kattaa kapealla laudalla verhottu taitteinen betoniholvi. Pitkillä sivuilla on kapeat vinojen seinäpilasterien lävistämät käytävät. Kuorin takaseinän peittää Lennart Segerstråhlen Elämän lähde -niminen freskomaalaus. Lisäksi kirkossa on Antti Salmenlinnan raamatunaiheiset lasi- ja koristemaalaukset, joihin on sovitettu Lappi-aiheisia yksityiskohtia. Kirkon itäpuolella on seurakunnan vanhin hautausmaa, jonka kohdalla on sijainnut Rovaniemen kaksi ensimmäistä kirkkoa. Kiviaidan ympäröimällä vanhalla hautausmaalla on kansalaissodan sankaripatsas sekä edellisten kirkkojen ja kellotapulin muistomerkki. Kirkon pohjoispuolella on 1833 vihitty toinen hautausmaa sekä talvi-, jatko- ja Lapin sodassa kaatuneen 603 sotilaan sankarihauta-alue. Väinö Aaltosen tekemä sankaripatsas "Miehen kohtalo tunturin huipulla" on paljastettu 1954. Alueella on myös evakkotaipaleella Ruotsissa 1944-1946 kuolleiden rovaniemeläisten muistomerkki vuodelta 1965 (Ensio Seppänen).
Rovaniemen seurakunta perustettiin viimeistään 1632 Kemin kappeliksi ja erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi 1785. Seurakunnan nykyistä edeltävä, 1810-luvulla rakennettu puinen ristikirkko tuhoutui Lapin sodassa lokakuussa 1944. Uudesta kirkosta järjestettiin 1947 Kirkkoja Karjalaan -järjestön seuraajan Kirkon Lahja ry:n tuella yleinen arkkitehtikilpailu ja sen jälkeen kutsukilpailu 1948. Kilpailun perusteella suunnittelutyö annettiin arkkitehti Bertel Liljequistille. Kirkon rakentamista tuettiin Amerikan luterilaisten seurakuntien Suomen kirkolle myöntämällä avustuksella. Ruotsin seurakuntien keräämillä lahjoitusvaroilla oli puolestaan merkittävä osuus kirkon taiteelliseen koristeluun sekä kattokruunujen, kellojen ja urkujen hankkimiseen. Kirkko vihittiin käyttöön kesällä 1950. Kuoriseinän freskomaalaus valmistui vuotta myöhemmin. Kirkko on pääosiltaan säilyttänyt korkeatasoiset alkuperäiset piirteensä. 1980-luvun lopulla tehty kunnostus käsitti teknisten asennusten uusimisen ohella kirkon ulko- ja sisämaalauksen sekä Segerstråhlen freskon puhdistuksen ja Salmenlinnan koristemaalausten konservoinnin. Lisäksi kirkkoon hankittiin uudet urut. Kirkon kuoriosassa tehtiin joitakin jumalanpalvelusuudistukseen liittyviä muutoksia 1997.
Rovaniemen kirkko
Reitti pisteinä WGS84-muodossa (lasketaan reitin pisteistä).
Polku WGS84-muodossa).
polku
reitti
route
path
Kirjassa luku, Eija Arminen: "Ilmeinen Skogster-leima" - Greta Skogster-Lehtisen kirkkotekstiilejä Helsingissä.
Porvoon saaristokylät (Londböle)
Vuoksenmaa, Johanna
Päiväkoti Onnela on toiminut Sydvästin talossa vuodesta 1938, ja siitä kerrotaan tarinoita kirjassa.
Kaponieeri Boije
Pääosa romaanin tapahtumista sijoittuu Everstin taloksi kutsuttuun marjapuuronpunaiseen kolmikerroksiseen jugendrakennukseen. Kirjassa talon ilmoitetaan sijaitsevan muutaman minuutin kävelymatkan päässä Eiran sairaalasta.
Pohjolan Ilmari
Bocksbackan kartano
Unho, Ilmari
"Nika, Darian ensimmäinen ystävä Suomessa, kutsui Olegin peremmälle. Hän asui nyt pienemmässä yksiössä Kulmavuorenkadulla. Nika tarjosi Olegille konjakkia ja esitteli asuntonsa yksityiskohtia, sängynpeitteitä ja kattokruunuja." (s.201)
Purssila, Kari
Pyhän Henrikin katedraali
Tessvärin kartanon talouskeskus on komea ja kokonaisuudessaan hyvin säilynyt 1800-luvun kartanoympäristö saaristolaisolosuhteissa. Tessvärin kartano on yksi Halikonlahdelle ja Perniönjoelle johtavan vesireitin varrella sijaitsevista kartanoista. Halikonlahden seutu on ollut rautakaudelta asti vanha asutuksen, liikenteen ja kaupan ydinalue, myös yksi maamme merkittävimmistä kartanokeskittymistä. Tessvärin talouskeskus on Ulkoluodon saaren kapeimmalla kohdalla sijaitsevalla etelä-pohjoissuuntaisella harjanteella. Tessvär on harvoja entisen Särkisalon pitäjän kantatiloja, joihin liittyy säätyläisomistusta. Päärakennuksessa, joka on rakennettu viimeistään 1800-luvun alussa, on tehty muutoksia 1921. Tuolloin alkuperäinen satulakatto on muutettu mansardikatoksi. Mellantessvärin kaksikerroksinen, kookas empiretyylinen päärakennus on 1850-luvulta. Talousrakennuksiin kuuluu komea kivinavetta, johon on merkitty vuosiluku 1878. Sen lähellä sijaitsevat kaksi kookasta hirsiaittaa sekä muita hirsirakenteisia talousrakennuksia. Kartanon ympäristö on puistomainen. Kartanoa ympäröineet pellot on myöhemmin metsitetty. Tessvärin talouskeskukselta on aiemmin johtanut tie itäiselle merenlahdelle, jota on käytetty liikennöintiin.
Tessvär on saaristoon 1200-luvun lopulta lähtien muodostunutta uudisasutusta. Perniön pitäjään kuulunut Tessvär mainittiin ensimmäisen kerran 1475 ja 1540 maakirjaan se merkittiin kaksitaloisena. Kartano muodostettiin 1580-luvulla näistä kahdesta talosta. Yhden tilan ne muodostivat 1701. Kartano peruutettiin isossa reduktiossa 1683 ja muodostettiin ratsutilaksi 1753. Isojaon aikaan kartanolla oli yhdeksän torppaa ja enimmillään torppia oli toistakymmentä. 1800-luvun puolivälissä Tessvär toimi kesänviettopaikkana. Se on ollut mm. Attu Oy:n omistuksessa.
Tessvärin kartano
Saarikko, Niilo E.
Kesäranta
Kukkolankosken kalakenttä on perinteinen Tornionjokivarren siian ja lohen kalastuspaikka, jossa on alkuperäisellä paikallaan säilynyt rivi vanhoja, hirsisiä aittoja. Tornionjoki on Euroopan pisin vapaana virtaava joki ja Kukkolankoski Suomen pisin vapaana virtaava koski. Se on 3,5 km pitkä ja sen putouskorkeus on noin 13,8 m. Kosken partaalla olevan kalakentän rakennuskanta koostuu kahdeksasta aitasta, kalapuojista, koskikodasta ja myllypirtistä. Koskikentän vanhin ja keskeisin rakennus on kalansavustamo eli koskikota, jonka keskellä on kivistä rakennettu tulisija ja jonka seiniä kiertävät leveät penkit. 1800-luvun jälkipuoliskolla rakennettu Myllypirtti on toiminut vuodesta 1951 kesäkahvilana. Alkuperäisellä paikallaan säilyneiden aittojen jatkeena on muualta siirrettyjä aittoja, mm. Karungin kylän vanha viljamakasiini. Alueen pohjoislaidalla on kalapuoji ja Halosen talon rakennukset. Kentän etelälaidalla on matkailua palveleva 1965 rakennettu entinen myllärin asunto.
Kukkolankosken merkityksestä siiankalastuspaikkana kertoo 1700- ja 1800-lukujen käräjöinti siianpyyntioikeudesta. Siianpyynti oli 1700-luvulla tiettyjen talojen oikeus eikä siitä tarvinnut suorittaa kruunulle mitään taksaa tai veroja. 1840-luvulla käräjöitiin siianpyyntioikeudesta Kukkolan vanhojen verotilojen ja isossa jaossa Kukkolan jakokuntaan liitettyjen Aapajoen tilojen kesken. Kuninkaallinen kamarikollegio päätti 1874, että siiankalastus oli Tornionjoella valtion yksinoikeus kuten lohenkalastuskin. Kukkola oli 1800-luvun alussa Tornionlaakson suurin kylä. Kylä jakautui kahtia 1809 Suomen sodan seurauksena, kun Tornionjoesta tuli Ruotsin ja Venäjän välinen raja, joka halkaisi yhteisen kieli- ja kulttuurialueen. Kukkolankosken siikasaaliit vaihtelivat 1943-2003 vajaasta 2000 kilosta yli 17000 kiloon vuodessa.
Kukkolankosken kalakenttä
Salokoski, Emma
Suitian kartano ja Siuntion kirkko muodostavat merkittävän maisemassa nähtävän kokonaisuuden, joka kuvastaa keskiajalla vallinnutta kirkon ja maallisen vallan läheistä suhdetta, ja jota täydentää keskiaikaisella paikallaan sijaitseva Siuntion pappila. Valtaneuvos Erik Flemingin rakennuttamat Suitian ja Paraisten Kuitian kivinen asuinkartano ovat vanhimpia parituparakennuksia maassamme. Keskiajan tai 1500-luvun asumisesta kertova rakennuskanta on Suomesta lähes tyystin hävinnyt ja vain puolen tusinaa ylemmän aateliston Hornien tai Flemingien rakennuttamaa kivistä asuinkartanoa on säilynyt todisteena noiden vuosisatojen rakentamis- ja asumistapojen kehityksestä. Suitian kartanolinnan nykyasu on tulosta maassamme harvinaisesta yksityisessä miljöössä tehdystä tyylihistoriallisesta restauroinnista. Kirkkojoen itäpuolella harjanteella sijaitsevaan Suitian kartanoon johtaa puukuja. Harmaakivinen päärakennus on peräisin 1540-luvulta. Kartanolinnan pihaa rajaavat sivu- ja piharakennukset ja sen eteläpuolella on puutarha sekä sukuhautoja. Maatalouskeskus on kartanolinnan pohjoispuolella; vanhat talousrakennukset ryhmittyvät yhdeltä sivulta avoimeksi pihaksi. Kartanon pihalla on kivestä ja maasta rakennettu tähtilinnoituksen pienoismalli, jota on arveltu sotamarsalkka Carl Henrik Wrangelin opetustarkoituksiin teettämäksi. Kartanon länsipuolella on kivisen myllyn raunio 1600-luvulta sekä siihen liittyvän patoaltaan jäännökset. Kartanolinnan nykyinen asu on 1800-luvun viimeisiltä vuosilta, jolloin sen omistaja August Wrede todennäköisesti omien suunnitelmiensa pohjalta antoi rakennukselle myöhäiskeskiaikaisen ulkoasun torneineen, porraspäätyineen, suippokaarisine ikkuna- ja oviaukkoineen. Pohjakerroksen tuvat muutettiin ritarisaliksi ja asehuoneeksi goottilaisine puupaneleineen ja ikkunanpuitteineen sekä suurine takkauuneineen. August Wreden myöhäiskeskiaikaan viittaava sisustus, jolla on haluttu korostaa Flemingien loiston aikaa ja rakennuksen vanhinta kerrostumaa, on ainoa laatuaan Suomessa. Keskiaikaisen Siuntion kirkon suorakaiteen muotoisen runkohuoneen länsi- ja itäpäädyssä on niukka tiilikoristelu, sakaristo ja asehuone on purettu. Valkeaksi kalkittu uudempi sakaristo on kirkon itäpäädyssä. Länsifasadissa olevassa pääsisäänkäyntinä on empireportaali. Kolmilaivaisen nelitraveisen kirkkosalin keskilaivassa on tähtiholvit ja sivulaivoissa ristiholvit. Nelikulmaiset pilarit on pyöristetty ja varustettu kapiteeleilla. Holveissa on myöhäiskeskiaikaisia kalkkimaalauksia. Kirkon arvokkaimpaan esineistöön kuuluva kalkkikivinen kastemalja vuodelta 1550 on kartanon rakennustöitä johtaneen kivenhakkaaja Tomas Tomassonin tekemä. Kristoforos-veistoksen kannattama mustaa ebenholtzia ja norsunluuta jäljittelevä saarnastuoli on turkulaisen puuseppä Mathias Reimanin tekemä 1683. Saarnastuolin esikuvana oli Turun tuomiokirkossa ollut, mutta muutamaa vuotta aikaisemmin tulipalossa tuhoutunut saarnastuoli. Siuntion entinen pappila sijaitsee keskiajalta periytyvällä paikallaan kirkon lähettyvillä, avoimen peltomaiseman ympäröimänä Kirkkojoen ja Pikkalanjoen yhtymäkohdassa. Puukujanne reunustaa pappilan sisääntulotietä. Kaksikerroksista pappilaa ympäröi rehevä puisto. Seudun merkityksestä ja pitkästä asutushistoriasta kertoo kirkon viereinen Skällbergetin rautakautinen tai varhaiskeskiaikainen muinaislinna. Korkealta Krejansbergetiltä länteen avautuvat vauraalle viljelysseudulle tyypilliset avoimet peltonäkymät.
Siuntion keskeisillä alueilla asutus vakiintui jo 1200-1300-luvuilla. Siuntion seurakunta mainitaan asiakirjalähteissä ensimmäisen kerran 1417. Seurakunnan perustaminen saattaa olla yhteydessä läheiseen suurkartanoon tai se on tavalla tai toisella liittynyt Lohjan emäkirkon alaisuuteen. Keskiajan loppupuolella se on jo ollut itsenäinen seurakunta. Pappila erotettiin tiettävästi Suitian kartanosta seurakunnan muodostamisen yhteydessä. Nykyinen päärakennus valmistui 1814-1817. Puisto sai nykymuotonsa 1800-luvulla. Suitia mainitaan lähteissä ensimmäisen kerran 1420. Ensimmäinen tunnettu omistaja oli Björn Ragvaldsson. Omistus siirtyi Flemingeille noin 1494. Valtaneuvos, laamanni Erik Flemingin toimesta Suitian kartanon rakennustöiden johtoon kutsuttiin 1541 kivenhakkaaja Tomas Tomasson Tallinnasta. Korkean kellarikerroksen päälle rakennettu kaksikerroksisen linnan pohjakerros käsitti kaksi tupaa eteisen molemmin puolin sekä tornihuoneen portaineen. Toisen kerroksen alkuperäistä huonejärjestystä ei tunneta, mutta sekin lienee käsittänyt kaksi salia eteisineen. Rakennuksen kalkkikiviset ikkunankehykset ja avotakka sekä vesiallas ovat Tomas Tomassonin käsialaa. Kartanolinnan 1755 ostanut hovimarsalkka Esbjörn Reuterholm ajanmukaisti vanhan, kauan tyhjänä seisoneen ja rappeutuneen linnan. Toinen harmaakivinen kerros purettiin ja korvattiin tiilisellä päätysalin, sivukäytävän ja huonesarjan käsittäneellä asuinkerroksella. Töitä johti muurarimestari Samuel Berner Turusta, ja kartano oli valmiina 1760-luvun puolivälissä. Kartano sai nykyisen asunsa August Wreden teettämässä ja suunnittelemassa tyylihistoriallisessa restauroinnissa 1800-luvun lopulla. Wrede-suvun omistuskausi päättyi vararikkoon 1933, jolloin etuosto-oikeutta käyttänyt valtio luovutti Suitian Sotainvalidien Veljesliiton käyttöön. Invalidikotina toimineelle tilalle rakennettiin asuin- ja talousrakennuksia. Helsingin yliopisto sai kartanotilan rakennuksineen haltuunsa 1975 ja käytti Suitiaa maatalouden opetus- ja tutkimustilana vuoteen 2007 asti. Helsingin yliopisto restauroi kartanon päärakennuksen ja piharakennuksen Museoviraston teettämien suunnitelmien mukaisesti 1997-1999. Siuntion kirkko sisältää monien muiden keskiaikaisten kirkkojen tavoin useita rakennusvaiheita. Sen vanhin osa on ollut sittemmin purettu sakaristo. Runkohuoneen myöhemmästä holvauksesta kertoo ullakolla näkyvä pohjoisseinän ikkunan umpeenmuuraus. Kirkon luoteispuolella olevan kellotapulin pohjakerros on keskiaikainen, sen päällä oleva kolmikerroksinen puutapuli on vuodelta 1729. Kirkon sakaristona on 1700-luvun loppupuolella rakennettu hautakuori, jonka rakennuttajana oli Suitian kartanon omistaja Christian Reuterholm. Haminan rauhan jälkeen Reuterholmit tyhjensivät kuorin ja siirsivät arkut Strängnäsin tuomiokirkoon. Vuonna 1823 sattuneen tulipalon jälkeen sakaristo ja asehuone purettiin, kirkon pilarit pyöristettiin ja ikkunat suurennettiin. Uusi sakaristo sisustettiin tyhjäksi jääneeseen Reuterholm-suvun hautakuoriin. Holveissa olevat maalaukset otettiin esille ja restauroitiin 1937. Kirkko korjattiin 1968-1970 arkkitehti Lars Rejströmin johdolla ja 2009 Arkkitehtitoimisto Esa Karhumaan suunnittelemien mukaan.
Suitian kartano ja Siuntion kirkko
Tehtaankatu 18
"Aikoinaan olympialaisia varten korkealle kalliolle rakennetun maauimalan lämmin vesi höyrysi viileässä aamuilmassa. Juuri noussut aurinko sai täyspitkän altaan näyttämään aivan luonnon kuumavesialtaalta, vaikka vesi olikin vain 24-asteista, sillä ilman lämpötila oli syyskuussa enää 15 astetta." (S. 141.)
Aamu-uinnillaan Olli tapaa Mian Uimastadionilla.
Kortepohjan asuma-alue on edustava esimerkki 1960-luvun kaupunkisuunnittelusta ja uudesta elementtirakentamisesta. Moderni tiivis asuinalue pienimittakaavaisine rakennuksineen on toteutettu ruutukaavaan kunnianosoituksena perinteisille puukaupungeille. Kohde kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Parhaiten neliönmuotoiset rivi- ja pienkerrostalotontit toteuttavat asemakaavassa suunnitellun ruutukaavan ja suurkortteleiden ideaa kortteleissa 13 ja 15. Alue on visuaalisesti yhtenäinen. Tasakattoiset, kaksikerroksiset ja elementtirakenteiset tyyppitalot ovat tonteilla kolmen rakennuksen ryhmissä ja kunkin tontin rakennusten puuelementit on maalattu yhtenäisillä väreillä. Rajatut ja aidatut piha-alueet ovat istutettuja. Korttelien läpi kulkevat kävelytiet ja lähes luonnontilaiset yhteistontit yksikerroksisine varasto- ja huoltorakennuksineen ovat korttelien keskellä. Autottomaksi suunnitellun asuinalueen paikoitus on keskitetty yhteiselle paikalle.
Arkkitehti Bengt Lundstenin kilpailuvoittoon 1964 perustunut asuinalue, Jyväskylän Kortepohja oli monella tavalla merkittävä suomalaisten 1960-luvun asuinalueiden suunnittelussa. Suunnittelijan pyrkimyksenä oli vapaasti metsäiseen ympäristöön sijoitetun asuinalueen sijasta saada aikaan urbaani, tiivis asuinympäristö matalahkoilla rakennuksilla, joiden sijoituksella on yhteys 1800-luvun kaupunkien ruutukaavamuotoon. Lundsten laati kilpailusuunnitelman pohjalta alueen asemakaavan 1966 (korttelit 10-19). Lundsten ja arkkitehti Esko Kahri piirsivät 1967-1968 korttelien 13 ja 15 tyyppitalosuunnitelmat ja niiden mukaiset asuinrakennukset valmistuivat 1968-1970. Asuinrakennuksia näihin kortteleihin suunnitteli Lundstenin ja Kahrin suunnitelmien ideoita noudattaen myös arkkitehti Antti Eskelinen 1971-1972. Kortteleiden keskelle rakennettiin Lundstenin suunnittelemat huoltorakennukset ja pyörävarastot, joita laajennettiin myöhemmin Eskelisen suunnitelmien pohjalta. Rakennukset valmistettiin Lohjan Kalkkitehtaan kehittämistä Siporex-elementeistä ja Enso-Gutzeitin puuelementeistä. Lundstenin arkkitehtitoimiston lisäksi suunnitteluun osallistui kaksi helsinkiläistä insinööritoimistoa, Viiste ja Juhani Salmivalli.
Kortepohjan asuma-alue
Tunnelitie
Beckerintie
Jäähallin arkkitehti yhdessä Kalle Räiken kanssa
'Museokadun ja Oksasenkadun risteyksen toisella puolella vartioi edelleen kaksi vastakkain seisovaa karhua. Tai oikeastaan siinä vartioi kaksi nallekarhua, niin pieniksi oli kuvanveistäjä Talvia ne muotoillut. Niiden komeanharmaa kiviturkki oli vaihtunut homeenvihreään, sameaan peitteeseen.' (s. 113)
Teoksessa kuvataan tarkasti Helsinkiä Herttoniemestä Arabianrannan, Kallion, Töölön ja Munkkiniemen kautta aina Lauttasaareen asti.
Vallgårds svenska folkskola
Mitä tarkoittaa kluuvi? Kluuvi (Gloet) tulee ruotsin sanasta glo. Se tarkoittaa puoliksi umpeutunutta merenlahtea. Kluuvin alue on itse asiassa kokonaan kuivatettua merenlahtea.
Verstas D24
Yksikerroksinen hirsitalo rakennettiin vuosina 1844-45 meriviraston verstaiksi. Verstaassa oli karoliininen pohjakaava. Keskiovesta kuljettiin eteisen kautta huoneisiin, vain eteläinen iso kulmahuone oli erillinen, ulkoa kuljettava, johon ei ollut sisäyhteyttä muista huoneista. Kulmahuoneeseen oli kaksipeiliset pariovet, joiden edessä oli luiska. Fasadin symmetrisyyden vuoksi pohjoisen kulmahuoneen seinässä oli samanlainen valeovi. Ullakon portaat olivat eteisessä. Aumakattoisessa, lautakatteisessa talossa oli sileä tai ainakin sitä tavoitteleva ulkovuorilaudoitus, voimakkaat räystäslistat, keskirisaliitti ja frontoni. Keskirisaliitissa oli symmetrisesti ovi ja kaksi valeikkunaa. Niiden yllä frontonissa oli lynetti-ikkuna, jonka keskiosassa oli suorakaiteen muotoinen ikkuna. Pariovien yllä oli voimakas, suora ylälista. Keskirisaliitin ikkunoissa ja ovessa oli kapea, kevyt listoitus. Lämpöeristetty yläpohja oli ripustettu ruotsalaistyyppisistä kattotuoleista. Tuulettu rossipohja oli tuettu kivipylväiltä. Työpajassa tehtiin pintaremonttia Krimin sodan jälkeen 1859. Vuonna 1866 rakennus muutettiin tartuntatauteja sairastavien parakiksi, sitä sanottiin myös koleraosastoksi. Vuoteen 1874 mennessä tehtiin sitten monia muutoksia. Lautakaton tilalle tehtiin peltikatto, joka maalattiin myöhemmin öljypohjaisella punamullalla. Eteiseen portaiden viereen tehtiin väliseinä käymälän erottamiseksi muista tiloista. Kaikkiin huoneisiin järjestettiin kulku sisäkautta. Luiska purettiin fasadista, samoin pariovet, joiden tilalle asennettiin välikarmilliset 12-ruutuiset ikkunat. Uunit muurattiin uudelleen. Eteiseen rakennettiin symmetrisesti toinen väliseinä. 1892-93 rossipohja täytettiin hiekkamaalla ja vanhan, palkkien päällä olleen lautalattian tilalle tehtiin kalkilla muurattu tiililattia, johon laskettiin asfaltti ja maalattiin keltaisella öljymaalilla. Myös jalkalistat tehtiin asfaltista. Luonnonkivisokkeli saumattiin uudelleen sementtipitoisella laastilla. Rakennus oli välskärioppilaiden asuin- ja luokkahuoneina. 1897 ilmaklosetti siirrettiin eteisessä puolelta toiselle. 1900 tehtiin uusi ilmaklosetti, joka varustettiin katolle asti ulottuvalla tuuletusputkella. Suomalaisen ajan alussa talossa oli mankeli ja osa oli varastona. 1920-luvulla suuren asuntopulan aikaan rakennus otettiin asuinkäyttöön. Taloon kunnostettiin kolme asuntoa rakentamalla uusia kevyitä väliseiniä ja purkamalla vanhoja kantavia seiniä. Rakennus peruskorjattiin yhden perheen asunnoksi arkkitehti Osmo Mikkosen suunnitelman mukaan vuosina 1968-70. Ulkolaudoitus uusittiin, samoin ikkunat ja ovet. Huonetiloista muodostettiin avarat. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero N 98/166 Rakennusnumero vuonna 1927 D 15 Lähteet: Arkkitehti-lehti. MV SL Tutkimusasiakirjat. MV SL Kopio PLM Suomenlinnan kasarmihoitoalue. MV SL VIK D 353-373 455 516. VA VSA 15798 17044. Kuva: MV SL VIK D 354 Dokumentointipiirustus puisesta työhuoneesta vuodelta 1856. MV SL Valokuva-arkisto Hilkka Jarva neg.nro D-103-1 1970 ja Foto Roos S 86-248 1970.
Museosilta (Mullinkosken silta)
Lauttasaari
lyhyt esittely ja kuva käytävältä sekä yksittäisestä sellistä eli putkasta
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Aspö)
"Syksyn kohukirja lukematta./ Kehtaanko tulla kapakkaan?/ Ei selvää käsitystä kuinka/ ministeri juuttui Kuopan kusilaan." (runosta Teille ei tarjoilla enää, s. 16)
Paikassa sijaitsi aiemmin ravintola Kuoppa.
"Torppa" Yjönkatu 27:ssä oli Työväenyhdistyksen "koti" 1898-1908.
Liisankatu 19
Rinne, Tapani
Ihalemmen, Leiniälän, Nihattulan, Pelkolan ja Sattulan kyläasutus (Nihattula)
"Mä öisin näitä kortteleita mittailen tai Kaivarissa aamunkoittoon sittailen - en aina yöksi himaan ehdi tullakaan - sua rakastan, mut silti pyydän vaan: kai rakastua saan vielä Stadiin nukkuvaan?"
L.A.M.F.
Salmijärven talo on Länsi-Lapin tunturiseudulle tyypillinen, kauas muusta asutuksesta perustettu omavarainen yksinäistila, jonka pihapiiri lukuisine eriaikaisine rakennuksineen antaa hyvän kuvan alueen rakennustavasta ja elinolosuhteista harvaanasutulla, sodassa säilyneellä alueella. Salmijärven erämaatilan pihapiiri on 18 eriaikaista rakennusta käsittävä kokonaisuus. Pihapiiriä ympäröivät heinäniityt ja kangaskedot.
Länsi-Lapin tunturiseutu Muoniossa oli pitkään metsästystä ja kalastusta harjoittaneiden saamelaisten nautinta-aluetta. Kiinteä suomalainen talonpoikaisasutus syntyi 1600-luvun alusta alkaen kalaisten eräjärvien rannoille. Uudisasukkaiden pääelinkeinona oli kalastukseen painottunut erätalous, jota täydennettiin pienimuotoisella karjanhoidolla ja maanviljelyksellä. Toisen maailmansodan aikana Muonion väestö evakuoitiin Ruotsiin. Muonion rakennuskanta tuhottiin suureksi osaksi saksalaisten joukkojen vetäytyessä Lapin sodan loppuvaiheessa talvella 1944-45. Kaukana muusta asutuksesta oleva Salmijärven erämaatila kuuluu sodassa säästyneisiin.
Salmijärven erämaatila
Hauhontie 6-8
Barry, Jeff
Karvinen, Erkki
"Hanna ja Niilo hankki asunnon, Hanna ja Niilo osoitteensa on Tarkk'amp.k. 6 B, 2 h, k, wc, hinta 6 milliä miinus lvv"
Nokka esittelee vuonna 2002 lakkautetun vankilan historiaa sekä kokoaa muistoja henkilökunnan ja vankien näkökulmasta. Haastattelussa käytettävien termien ymmärtämistä helpottaa kirjan 'Vankilaslangin sanastoa' -osio.
Vuosina 1837–2002 toiminut Helsingin lääninvankila Katajanokalla tunnettiin paremmin nimellä Nokka. Paikka oli niin sanottu tutkintavankila eli sen kautta kierrettiin muihin vankiloihin viimeistään silloin kun tuomio oli luettu. Jopa neljäkymmentä prosenttia vangeista kulki Nokan kautta. Nokka – Kiven sisällä paljastaa, kuinka legendaarisessa vankilassa lusittiin, elettiin ja työskenneltiin. Se kertaa vankilan historiaa ja kertoo sen kiinnostavimmat tarinat röyhkeistä paoista surkuhupaisiin pakoyrityksiin. Nykänen ja Tervo ovat haastatelleet Nokkaa varten niin kiven sisällä lusineita rikollisia kuin siellä työskennelleitä miehiä papista vankilanjohtajaan. Myös laitoksen kanssa muuten asioineet, kuten poliisit ja asianajajat, saavat tarinansa kerrotuksi. Nokka lakkautettiin vuonna 2002, kun Vantaan vankila valmistui ja otti sen paikan. Nykyisin Nokan tiloissa toimii hotelli. (www.wsoy.fi)
Mattila, Tapani
Melkonkatu
Runeberginkatu 44
Asuinparakki C103
Peltikattoinen pystylaudoitettu parakki rakennettiin vuonna 1980 Suomenlinnan työsiirtola-alueen rakentamisen toisessa vaiheessa. Majoitustiloja lisättiin silloin kolmella parakilla, jotka sijoitettiin vanhemman siirtola-alueen ja sarvilinna Hessensteinin väliin, sarvilinnan bastionirintaman eteen. Tämä on niistä keskimmäinen. Piirustukset ovat maaliskuulta 1979 ja suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela kuten ensimmäisessäkin vaiheessa. Rakennuksessa on kahdeksan huonetta, keittiö, wc ja suihkuhuone. Kirkkaan vaaleansiniseksi maalattu talo maalattiin uudelleen kesällä 1992. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Järvenpää, Eeva
gate
portti
'Pankki oli Fredrikinkadun kulmassa, eikä hän halunnut mennä sitä lähellekään. Ei tänään, ei ehkä huomennakaan. Hän muutti suuntaa ja kääntyi kulmassa Bulevardille päin. Sorella tuli illalla kotiin, ja sitä piti juhlia. Linda piipahti Ekbergille ja repäisi vuoronumeron. Hän katseli herkullisia leivoksia ja wienereitä ja pasteijoita, mutta kun tuli hänen vuoronsa, hän meni hämilleen. Hän ei osannut päättää. (s. 257 - 258)
Ekbergiltä saa Sorellan herkkuleivonnaisia.
Roihuvuoren ostoskeskus
Kaskisten 1765 perustetun ja 1785 privilegionsa saaneen kaupungin ruutukaava kuvastaa hyödyn aikakauden talouspoliittisia tavoitteita. Puukaupungin rakenne, mittakaava ja vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta periytyvä rakennuskanta ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin. Asemakaavan perusmuodot pää- ja poikkikatuineen sekä niiden varsilla olevat aukiosommitelmat ovat pysyneet kaupungin rakenteena. Mittavaan ruutukaavaan rakennettu Kaskisten puukaupunki sijaitsee pohjois-eteläsuuntaisesti meren rannalla. Kaupunki avautuu länteen. Kaupunkirakenteen muodostavat pitkät suorat katulinjat, joita lyhyet poikkikadut leikkaavat. Keskiakselin muodostaa neliömäinen satama-aukio, joka jatkuu istutettuna katutilana itään päättyen kirkolle. Pituussuuntaisen akselin muodostaa puolestaan Bladhintie laajentuen pohjoisessa ja etelässä symmetrisiksi, umpikulmaisiksi aukioiksi. Kaskinen ei kasvanut 1700-luvulla sille kaavailtuihin mittoihin. Kaupunkikuva ja -rakenne on jäänyt poikkeuksellisen väljäksi verrattuna muihin puukaupunkeihimme. Kaupungin vanhimmat säilyneet rakennukset ovat 1700-luvulta. Edustavin yksityinen porvaristalo on kaupungin eteläisimmässä korttelissa sijaitseva Peter Johan Bladhin kaksikerroksinen, mansardikattoinen talo. Kaskisten kaupunkikuvaa ja -rakennetta leimaavat väljät tontit sekä niillä sijaitsevat eriaikaiset ja erikokoiset puiset asuinrakennukset. Erityisen merkittävä on 1900-luvun vaihteen muotokieli, joka ilmenee sekä asuin- että julkisessa rakentamisessa, kuten seurantalossa ja palokunnantalossa. 1930- ja 1950-lukujen asuinrakennukset täydentävät kaupunkirakennetta. Avoimeen, paikoin hajanaiseen katutilaan vaikuttavat aitaamatta jätetyt tontit ja alueet. Umpikulmaiset aukiot ovat luonnontilassa ja tuskin hahmotettavissa. Kaupungille on ominaista myös tonteilla kasvavat suuret lehtipuut, jotka monin paikoin ulottuvat katutilaan luoden puutarhakaupunkimaisen tunnelman. Rautatieaseman alue on vanhan puukaupungin itäpuolella Vuorikadun varrella asemakaavan ruutukoordinaatistossa. Laajan alueen monipuolinen rakennuskanta on poikkeuksellisen yhtenäinen. Erityisen komea, myös sisätiloiltaan, on tyylillisesti jugendia lähellä oleva, Thure Hällströmin suunnittelma asemarakennus vuodelta 1912. Aivan ruutukaava-alueen pohjoispuolella on kaupungin vanha kalaranta, Sjöbodudden, kymmenine pienine vajoineen. Vanhassa suolaamossa toimii kalastusmuseo. Museon läheisyyteen on siirretty tuulimylly. Ranta-aittojen ulkopuolella on monia verkkojen ja muiden pyydysten kuivaustelineitä.
Päätös Kaskisten perustamisesta tehtiin 1765 ja kaupunki sai privilegionsa 1785. Carl Johan Cronstedt laati suurisuuntaisen asemakaavan 1767 ja kaupungin odotettiin kasvavan mittavaksi kauppakaupungiksi hyvän sijaintinsa sekä satamansa ansiosta. Kauppaporvari Peter Johan Bladhin 1788 rakennuttaman asuintalon toisessa kerroksessa toimi kaupungin kirkko vuodesta 1798 aina vuoteen 1965 saakka. Rakennus kunnostettiin restauroiden ja konservoiden kaupungin käyttöön 1980- ja 1990-luvuilla. Arkkitehti Erik Kråkströmin piirtämä kirkko valmistui 1965. Se rakennettiin Cronstedtin asemakaavan mukaisesti kaupungin keskiakselin päätteeksi Kuningas Kustaan aukiolle. Päätös rakentaa rautatie Seinäjoelta Kristiinankaupunkiin ja Kaskisiin syntyi viimeisillä säätyvaltiopäivillä 1906 lähes neljännesvuosisadan jatkuneen kiistan jälkeen. Rautatie rakennettiin 1909-1912. Henkilöliikenne lakkasi 1950-luvulla.
Kaskisten ruutukaava-alue
Soittokunnantalo
Alunperin upseerien kasarmiksi vuosina 1840-41 rakennettu talo on aina ollut asuin­käytössä. Krimin sodan pommituksissa rakennus paloi, mutta se kunnostettiin heti sodan jälkeen. Tällöin tehtiin suojakatto kolmesta hirsikerrasta ja maatäytöstä, joka pian korvattiin peltikatolla. Vuonna 1902 osa rakennuksesta jälleen paloi, jonka jälkeen suojakatto poistettiin ja tilalle tehtiin tavallinen peltikatto.
Peruskorjaus Korjauksessa haluttiin selkeyt­tää alkupe­räistä huoneja­koa. Kes­ki­käytävän osiin jakaneet väliseinät purettiin. Koska ka­ik­kia käy­tävän ovia ei huoneis­tokoon kasvun vuoksi tar­vittu, niiden paikat mer­kit­tiin vale­ovin. Kylpy­huoneet rakennettiin mata­lina parvien alle ja uusien vä­liseinien yläosat lasista, jotta huoneiden alkuperäi­nen muo­to ja koko säilyisi­vät ha­vaittavissa. Neljäntoista asuinhuoneiston koot ovat 1-3 h+k. Apu­tilat si­joi­tettiin osittain kellari­ker­rokseen, osittain kah­teen uu­teen ta­lous­ra­ken­nukseen. Julkisivujen rappauk­sen rusti­kointi pa­lautettiin. Toteutusaika: 1978-81 Huoneistoala: 752m² Kerrosala: 1434m² Rakennuttaja: Suomenlin­nan hoitokun­ta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Jokinen & Tanska ­ Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Mauri Pelkki­kan­gas LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Gran­lund & Co Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Tauno Nissinen Oy Maisemasuunnittelu: Oy Arkkiteh­tuuri & Maisema Ab Maalaustöiden suunnittelu: Asia­ntuntija­mes­tarit Oy ­Rakennustyöt: Hel­singin lää­nin­vanki­lan Suo­menlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Keskikäytävällinen kasarmi rakennettiin upseerien asuinrakennukseksi vuosina 1840-41. Upseerikasarmi oli osa laajaa kasarmien, sotilaskeittiöiden ja sairaaloiden rakentamishanketta, jolla pyrittiin nostamaan Viaporin linnoituksen miehitysvahvuutta puolustuksen parantamiseksi. Krimin sodan pommituksissa upseeritalo paloi, mutta se kunnostettiin heti sodan jälkeen. Suojakatto tehtiin 3 hirsikerrasta ja maatäytöstä. Maatäyttö ajettiin pois jo seuraavana vuonna ja hirsilatomuksen päälle tehtiin peltikatto. Merivirasto luovutti rakennuksen maahallinnolle 1856. Vuonna 1859 talossa asui insinöörikomennuskunnan ja suomalaisen sapööripuolipataljoonan yliupseereita. 1860-80-luvuilla tehtiin monenlaisia huoltokorjauksia, ilmanvaihtoa parannettiin, käymälät siirrettiin toiseen paikkaan ja asennettiin "luftklosetit". 1892 mukulakivettiin kasarmille N 69 (Vaasan kasarmi) johtava tie ja vedettiin mukulakivetyt ojat. 1900 tehtiin ullakolle vievät ulkopuoliset rautatikkaat. Vuonna 1902 osa rakennuksesta paloi. Korjaustöiden yhteydessä suojakatto poistettiin, peltikatto uusittiin ja interiöörit siistittiin. 1905 talossa asui linnoitusjalkaväkirykmentin komentaja, pappi ja lääkäri. Punavankileirin aikaan 1918-19 rakennus oli vankilakasarmina no 67, siinä toimi etappipataljoona ja siviilivartiosto. Suomalaisella ajalla Soittokunnan talo on ollut puolustuslaitoksen henkilökunnan asuntoina. Talon nimi on peräisin tältä ajalta. Varuskuntakorttelin muiden suurten kasarmien tapaan Soittokunnan taloon on tehty peruskorjaus Suomenlinnan hoitokunnan aikana. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 67 Vuonna 1927 rakennusnumero C I 36 Lähteet: MV SL VIK C 910-934. KA VSA 14092 17044 15783 15798. Kuva: MV SL Valokuva neg.nro 943521. MV SL VIK C 924, pohjat ja leikkaus.
Johanneksen kentän luistinrata oli ahkerassa käytössä. Ninni oli penkonut ullakolta haettuja vanhoja tavaroita ja löytänyt Karinin vanhan luistelumekon. Karin oli kertonut harrastuksestaan, ja niiltä sijoiltaan Ninni vaati saada kokeilla kolttua. Karin löysi vanhat luistimensa, ja he menivät luistinradalle. Karin ja Ninni luistelivat pitkin kenttää yhdessä.Ninni esitteli äidille taitojaan, ja Karin opasti tytärtään vanhasta muistista.
Claire Ahon valokuvasarja alkaa Kauppatorilta ja sen lähiympäristöstä.
Rauhalinnan huvila edustaa Suomessa harvinaista huvila-arkkitehtuuria ja koristevalikoimaa. Huvila on kenraaliluutnantti Nils Erik Weckmanin rakennuttama hopeahäälahjaksi vaimolleen. Weckman suunnitteli itse huvilan omaperäisesti eri tyylejä ja koristeaiheita yhdistellen. Apuna oli arkkitehti Allan Schulman. Rakennus valmistui 1900-luvun vaihteessa. Lopputuloksena on Suomen oloissa ainutlaatuinen venäläistä huvila-arkkitehtuuria, arabialaista pylväsaihetta ja sveitsiläistyyliin liittyviä leikkaus- ja listakoristeluja sisältävä rakennus, jonka kahdessa asuinkerroksessa oli ylellinen yksityiskoti. Huvilan alkuperäiseen asuun kuulunut lähes 30 metrin korkuista minareettitornia jouduttiin lyhentämään 1920-luvulla. Torneilla, pitsimäisillä puuleikkauksilla ja parvekkeilla koristeltu, raidalliseksi maalattu puiston ympäröimä huvila on rakennettu korkeaan rinteeseen, jota pitkin laskeutuu lehmuskuja alas Haapaveden rantaan.
Rauhalinnan huvilan 1800-1900-luvun taitteessa rakennuttanut kenraaliluutnantti Nils Erik Weckman oli huvilan rakennuttamisen aikana Vilnan insinööripiirin päällikkö. Huvilapalsta erotettiin Säämingin Lehtiniemen kartanon maista; rouva Weckman oli kartanon silloisen omistajan everstiluutnantti Lönneströmin tytär. Weckmanin suvulla Rauhalinna oli vuoteen 1924, jolloin Suomen Asemapäällikköyhdistys osti sen. Rakennus joutui puolustusministeriölle 1938 ja sotien aikana siinä toimi Päämajan alainen radiokuunteluasema ja ilmavalvonnan tukikohta. Aliupseeriliiton lomakotina Rauhalinna toimi vuodesta 1948. Vuosina 1954-1965 rakennuksessa toimi Säämingin Tolvaniemen kansakoulu. 1970-luvulla kiinteistö siirtyi puolustusministeriöltä rakennushallitukselle ja se vuokrattiin matkailukäyttöön. Rauhalinna entistettiin Museoviraston valvonnassa 1973 ja uudestaan 1987-1988, jolloin suunnittelijana oli arkkitehti Kirsti Kasnio. Huvila on siirtynyt yksityisomistukseen.
Rauhalinna
"Ruoholahden kappeli oli kuin Hervannan kirkko lapsuudenkodin lähellä Tampereella. Tiililaatikko. Mietin vielä hetken ja astuin sisään. Varmuusperiaate kehiin: Jumala voi sittenkin olla olemassa. Just in case. Ehkä äiti oli oikeassa, vitun herännäiskahjo." (s. 41)
Toni menee Ruoholahden kappeliin rukoilemaan kuultuaan sairastumisestaan syöpään.
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Pilppa)
Siskokset Hilja ja Kerttu asuvat veljensä Vilhon taloudessa Sturenkadun päässä.
Kruunuvuoren huvila-alueen pääomistaja vuodesta 1913, kirjasssa luku: Konsuli Albert Goldbeck-Löwe ja Kissingen kukoistuskausi.
Akateeminen Kirjakauppa
Pörssitalo
Lapua on yksi Seinäjoki-Oulu -radan pienistä asemista. Sen tyyppipiirustuksilla rakennettu asemarakennus on hyvin säilynyt. Seinäjoen ja Oulun välisen ns. Pohjanmaan radan varrella oleva yksikerroksinen, poikkipäädyllä varustettu ja uusrenessanssiarkkitehtuuria edustava asemarakennus Lapuan kaupungin keskustassa on radan rakentamisen ajalta. Asemarakennuksen pohjoispuolella olevassa asuinpihassa on kolme asuinrakennusta sekä niihin liittyvät ulkorakennukset ja maakellarit.
Päätös Vaasan radan jatkamisesta Seinäjoelta Ouluun tehtiin vuoden 1882 valtiopäivillä. Rataosuus Seinäjoelta Kokkolaan valmistui 1885 ja kokonaisuudessaan rata vihittiin käyttöön 1886. Lapuan IV luokan asemarakennus rakennettiin tyyppipiirustusten mukaan 1884-1886. Piirustukset suunnitteli ilmeisesti arkkitehti Knut Nylander. Asuinpihan asuinrakennuksista nuorin rakennettiin 1920-luvulla. Asuinpihan rakennukset siirtyivät yksityisomistukseen 1990-luvulla. Lapuan suuresta ja vauraasta maatalouspitäjästä rautatie välitti pääasiassa maataloustuotteita, viljaa ja rehua, Vaasaan ja eteläiseen Suomeen.
Lapuan rautatieasema
Hän jutteli meidän kanssamme yksinkertaisesti, toverillisesti. Pääasiallisesti matkastaan, mikä sillä hetkellä eniten kiinnosti. Minua jo silloin hämmästytti hyväntuulinen, luonnollinen yksinkertaisuus hänen käyttäytymisessään, iloinen tarttuva nauru ja Iljitsille niin ominainen naurunsekainen hymy (Vladimir Smirnov).
Lenin tuli Suomeen Tukholmasta marraskuussa 1905, ensimmäinen majapaikka oli Vironkadulla.
Oulujoen Turkansaari on vanhimpia ulkomuseoalueita, joka esittelee oman maakunnan rakennusperintöä, kuten Lieksan Pielisen museo ja Kemiön Sagalund omilla alueillaan. Turkansaaren ulkomuseossa esitellään pohjoispohjalaista talonpoikaista rakennuskulttuuria, Oulujokivarren tyypillisiä elinkeinoja; maataloutta, lohenkalastusta, tervanpolttoa ja metsä- ja uittotyötä. Turkansaaren ulkomuseo käsittää kolme saarta Turkansaaren, Karhunsaaren ja Siikasaaren, yhteensä noin 12 ha. Alueella on kaikkiaan 48 rakennusta tai rakennelmaa interiööreineen. Rakennuksista merkittävimmät ovat Turkansaaren oma tukipilarikirkko ja Ylitorniosta siirretty pappila 1600-luvun lopulta. Ylikärpän maalaistalon pihapiiri esittelee talonpoikaista rakentamistapaa. Alueella on savupirtti 1700-luvulta ja navetta vuodelta 1931 sekä Parttuaisen metsäkämppäkartano 1950-luvulta. Turkansaari on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta Oulujoen laakso.
Oulujoen Turkan markkinapaikka syntyi 1490, jolloin Ruotsin hallituksen määräyksen mukaan joella liikkuneet kauppiaat eivät saaneet enää laskeutua Turkansaarta edemmäs Oulujokivarteen. Kaupankäynnin ohella Turkan kylä ja Turkansaari olivat merkittäviä lohenkalastuspaikkoja 1500-luvun alkupuolella. Markkinapaikalle rakennettiin kirkko 1694. Saaren menetettyä merkityksensä kauppa- ja kalastuspaikkana, jäi kirkko vaille käyttöä ja se myytiin 1814 lohenkalastajille patopuiden säilytyspaikaksi Oulun Raatinsaareen. Turkansaaren ulkomuseon alku oli kirkon siirto takaisin Turkansaareen 1922. Läheisen Määtän tilan isäntä, tohtori Östen Elfving, hankki Erkkolan tilaan 1700-luvulta kuuluneen saaren museoaluetta varten. Ulkomuseo perustettiin 1925 ja sinne siirrettiin 1931 Särkilahden pappila Ylitorniolta sekä 1930-luvulla mm. Määtän tilan talli. Turkansaaren ulkomuseon otti hoitaakseen 1961 perustettu säätiö, myöhemmin toiminta siirtyi Pohjois-Pohjanmaan museolle.
Turkansaaren ulkomuseo
Serkukset Matilda Ehrström ja Johannes Calonius sekaantuvat Aleksis Stenvallin hautajaisten jälkeen tapahtuneen murhan tutkintaan.
Rovaniemellä toiminut Ferdinand Salokangas on toisen maailmansodan jälkeen ensin Lapin ja sitten Rovaniemen jälleenrakentamisen johtamisessa merkittävän suunnitteluvastuun saanut arkkitehti. Salokankaan vaikutus Rovaniemen kaupunkikuvaan on huomattava. Hän on suunnitellut kaupunkiin useita julkisia rakennuksia kuten kauppalantalon, paloaseman sekä oppilaitoksia ja kouluja. Rovaniemen uusiutuneen rakennuskannan joukossa on säilynyt joukko arkkitehti Ferdinand Salokankaan suunnittelemia rakennuksia ajalta, jolloin hän johti Rovaniemen jälleenrakentamista toisen maailmansodan jälkeen. Salokankaan arkkitehtuuri on persoonallista ja omintakeista. Salokankaan piirtämien rakennusten erityispiirteenä on huolellinen detaljisuunniittelu. Sodanjälkeistä romantiikkaa edustavasta muotokielestä kertovat harjakatot, julkisivujen karkea rappaus sekä tiilen ja liuskekiven käyttö koristelussa ja ornamentiikka parvekkeissa ja kaiteissa. Ikkunoiden ja parvekkeiden orgaaniset muodot saattavat jatkua myös sisätilojen porraskaiteisiin ja näyttäviin tulisijoihin. 1950-luvulla Salokankaan ote on ollut pelkistetympi – elävän viivan on korvannut suora linja ja muotojen yksinkertaistuminen. Salokankaan julkiseen suunnitteluun kuuluvaa Rovaniemen kauppalan funktionalistista, lukuisin yksityiskohdin koristeltua toimitaloa sisäpihaa rajaavine talonmiehen asuntoineen vuodelta 1949 pidetään eräänä arkkitehdin päätyönä. Samana vuonna on valmistunut Rovaniemen paloasema, tiili- ja liuskekiviupotuksin koristetulla palotornilla varustettu kaksikerroksinen rapattu rakennus. Kansakoulu siipiosineen ja siihen liittyvä pieni opettajien asuintalo on rakennettu 1952-1954. Nelikerroksinen erkkeripäätyinen kansakoulun opettajien asuintalo on vuodelta 1953. Koristeelliset parvekkeet ja ovien ikkunat antavat persoonallisen leiman Rantavitikan koulun opettajien asuintalolle vuodelta 1950. Sen viereinen, laajan kokonaisuuden muodostava ammattikoulu ja ammattikoulun asuntola on suunniteltu 1952 mutta valmistunut vasta 1961. Ammattikoulun ja Rantavitikan koulun asuintalon tavoin Kemijokivarressa sijaitsevan Inaripolku 3:n asuinkerrostalo on suunniteltu polveilevaksi, jotta asunnoista olisi jokinäkymä. Rakennus on valmistunut 1956. Ferdinand Salokankaan yhtenä päätyönä pidetty arkkitehdin oma ateljee- ja asuintalo on rakennettu kahdessa vaiheessa 1951 ja 1953. Vaakavuorattu rakennus on verrattain kapearunkoinen ja korkea ja sitä koristavat lukuisat yksityiskohdat.
Arkkitehti Ferdinand Salokangas (1903-1981) johti Lapin jälleenrakentamista 1945-1948 ja työskenteli arkkitehtinä Rovaniemellä vuoteen 1956. Tätä ennen Salokangas oli johtanut talvisodassa pommitettujen Sortavalan ja Käkisalmen jälleenrakentamista 1942-1943. Salokangas työskenteli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusosaston (KYMRO) alaisen Lapin rakennuspiirin johdossa. Jälleenrakennustyö keskittyi Rovaniemen kauppalan alueelle, mutta käsitti myös ympäröivän maaseudun. Salokangas suunnitteli Rovaniemelle ainakin 17 rakennusta. Monipuolinen tuotanto vastasi hyvin jälleenrakennuskauden tarpeisiin. Se käsitti julkisten hallinto- ja asuinrakennusten lisäksi myös yksityisiä omakotitaloja.
Ferdinand Salokankaan jälleenrakennusajan arkkitehtuuri Rovaniemellä (Kauppalan talo)
Tove Janssonin koti ja ateljee Ullanlinnankatu 1:n tornihuoneessa lähes 60 vuotta.
Pirkkola on edustava esimerkki jälleenrakennuskaudella tyyppitalosuunnittelun ja standardisoimistyön ansiosta lyhyessä ajassa pienillä resursseilla rakennetusta asuinalueesta ja ns. rintamamiestalojen asuntotuotannosta. Suurin osa Pirkkolan asuintaloista on Ruotsin ja Norjan lahjoittamia. Omakotialue rakentuu 1938 laaditulle alueen rakennussuunnitelmalle ja Pirkkolassa on noin 200 omakotitonttia, Lampuotilantien alueella noin 20. Useimmat talot ovat yksikerroksisia, puolitoistakerroksisia taloja on Viidenrajantien ja Lampuotilantien alueella. Taloissa on kellarikerros saunalle ja pesutuvalle. Pirkkolan lahjatalo on pinta-alaltaan joko 53 m² tai 58 m², pienemmässä on kaksi huonetta ja keittiö. Useimpia taloja on laajennettu ja vuodelta 1947 on peräisin lahjatalojen laajentamisen tyyppipiirustus, jossa kuisti ja lisähuone ovat talon pitkällä sivulla. Tontin takaosassa on yksityinen puutarha, jonka suuntaan mahdolliset laajennukset on tehty. Yhtenäisen alueen kaikki rakennukset on rakennettu tyyppipiirustusten mukaan, puusto on samanikäistä ja pihapiirit hoidettuja. Alueen keskellä on puisto puroineen. Kaartuvat pienimittakaavaiset katunäkymät johtuvat pienestä tonttikoosta ja tulos on tiivis ja kaupunkimainen. Harjakattoiset puutalot ovat kadun varressa katuun nähden joko poikkisuuntaisesti ja kadun suuntaisesti, Petaksentiellä katuun nähden vinottain. Kadunvarsia reunustavat pensasaidat ovat yleisiä, samoin yhtenäinen pihasuunnittelu.
Pääkaupungin kasvun, laajentumisen ja omakotitonttien kysynnän takia Helsingin kaupunki suunnitteli Pirkkolaan omakotialueen ja kaupunginvaltuusto hyväksyi rakennussuunnitelman 1938. Metsäiselle alueelle esitettiin tiestö, tonttijako ja rakennusten paikat. Suunnitelmaan sisältyi myös Lampuotilantien alue. Ruotsi ja Norja lahjoittivat 1940 Suomeen tehdasvalmisteisia puutaloja, ns. asevelitaloja. Helsinki, Lahti, Kuopio ja Kuhmo olivat suurimpia lahjoitustalojen vastaanottajia. Yleisin tyyppi oli kaksi huonetta ja keittiön käsittävä talo. Suurempaa kolmen huoneen talotyyppiä rakennettiin vain Helsinkiin ja Turkuun. Pirkkolan omakotialueen rakentaminen alkoi sota-aikana 1940-1941. Kaupunki vuokrasi tontit rintamamiehille ja Karjalan siirtolaisille. Tuolloin pystytettiin 150 Ruotsista ja Norjasta saatua lahjataloa. Myöhemmin rakennusten määrä kasvoi kahteensataan. Tonttikoot olivat 700-1000 m². Lahjataloja muunnettiin maan oloihin sopiviksi. Pirkkolan tyyppipiirustuksia suunnittelivat mm. arkkitehdit Alvar Aalto, Aalto & Kokko ja Lauri Pajamies. Ruotsalaisen AB Svenska Trähus -yhtiön valmistamat puurakenteiset taloelementit koottiin paikalla kaupungin rakennustoimiston voimin. Pirkkolan ensimmäinen asemakaava vuodelta 1955 vahvisti vallitsevan tilanteen ja maankäytön. Lampuotilantien alueen tontit kaupunki vuokrasi rintamamiesten tai Karjalan siirtolaisten asuttamiseksi ja puolitoistakerroksiset puutalot valmistuivat 1945-1947. Tonttien tyyppitalopiirustukset laadittiin kiinteistöviraston tonttiosastolla. Tonttien vuokraajat vastasivat talojen rakentamisesta. Alueen rakenne perustui 1940 tehtyyn rakennussuunnitelman muutokseen. Alueen pihoille laati puutarhasuunnittelija Elisabeth Koch mallipihasuunnitelmat 1941-1942.
Pirkkolan omakotialue ja rintamamiestalot
Sinebrychoffin puisto
Ey yo, se on Itäkeskus, kalapuikkoi, tummapaahto, Jussi Va-Valuuuttava. Asanova, Elastico, ei koita ketään vakuuttava-va-vaa. Sanon, et so on Jurassikki. Talossa
Monissa 1900-luvun alkupuolen huvilapuutarhoissa oli samantapaista rehevyyttä ja yltäkylläisyyttä kuin Edvard Fazerilla Oulunkylässä. Ooopperan johtajana ja täysiverisenä taiteilijana hän oli kuitenkin osannut luoda puutarhaansa tavalliset mittasuhteet ylittänyttä dramaattisuutta ja näyttävyyttä. Hän liikkui paljon konserttimatkoilla Euroopan eri maissa, Kaukoidässä ja Yhdysvalloissa ja toi mukanaan uusia ideoita ja uusien kukkien siemeniä ja pistokkaita.
Kirjassa luku "Villa Fazer - kappale Nizzaa Oulunkylässä"
Christie, Jeff
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Kivikko, Jakomäki, Kontula)
Åberg, Veijo
Malmin hautausmaa
Kunnon lännenfilmiin, sitten osuu silmiin valot Fenniasta. Ilta nuori vasta...
Sinebrychoffin leivintupa
Nykyään Leevi Nygrenin omistama talo C 16 rakennettiin Sinebrychoffin palveluskunnan taloksi vuonna 1868. Se on Sinebrychoffin Viaporin taloista ainoa nykypäiviin asti säilynyt ellei oteta lukuun todistamattoman perimätiedon mukaan vuonna 1823 Viaporista Hietalahteen siirrettyä empiretyylistä puista asuinrakennusta. Ullakolla savupiipun rappauksessa on näkyvissä vuosiluku 1868. C 16:ssa oli leivintupa, mankelihuone ja 2 renginkamaria. Kellarissa olivat viina- ja talouskellarit sekä lasienpesuhuone, joka palveli läheistä Sinebrychoffin kapakkaa. Sinebrychoffin kauppiaskorttelin talot siirrettiin 1/13.6.1896 Aktiebolaget Sinebrychoffilta Sörnäs Aktie Bryggerin omistukseen. Omistajan vaihto tapahtui Viaporin komendantin Arkamakovin luvalla. Sinebrychoffin rengin- ja leivintupa myytiin yhdessä viinakonttorin päärakennuksen kanssa insinöörihallinnolle, jolta seppä Nikolai Nygren sen osti vuosien 1909-1913 välisenä aikana. Nykyään talossa asuu Nikolai Nygrenin pojanpoika kultaseppä Leevi Nygren. Harvoista omistajavaihdoksista johtuen talon pohjaratkaisu on pääpiirteissään sama kuin Sinebrychoffin aikana, leivintupa on keittiönä. Ikkunat ja vesikatto uusittiin vuonna 1964 ja lämpöeristystä parannettiin 1970. Sähkövetoja uusittiin ja sähkölämmitys asennettiin vuonna 1978. 1980-luvun lopulla rakennus maalattiin ja perustuksia korjattiin. Vesi- ja viemärijohdot vedettiin 1992. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 121 Lähteet: HY THL Linnanmäki, Seija, 1990. Suomenlinnan venäläinen kauppiaskortteli 1868. Pro gradu -tutkielma. MV SL VIK C 340. Mårtenson, Gunnar, 1969. Sinebrychoffin panimo 1819-1969. Helsinki. Oy Rettig Ab Sinebrychoff Historiallinen arkisto. KA KKK Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen arkisto. Kuva: MV SL Valokuva fasadista.
Meritullinkatu 20
Pälkäneen pitäjänkeskus jakautuu kahteen eriaikaiseen osa-alueeseen. Vanhin, agraarivaiheeseen liittyvä pitäjänkeskus on Syrjänharjun ja Pälkäneveden välisellä Epaalan - Kuulialan viljelytasangolla. Alueella on rautakautinen kalmisto ja asuinpaikka, Pälkäneen keskiaikaisen kirkon rauniot, Onkkaalan vanhassa kyläkeskuksessa sijaitsevat kantatilat ja kirkkoherranpappila. Tyylillisesti rakennus edustaa myöhäistä uusklassismia. Onkkaalan kylän vanhalta tonttimaalta uuteen kirkonkylään johtavan tien varrella on osa kantatiloista. Kirkonkylän uudempi, maakaupan vapautumisen jälkeen 1800-luvun lopulla syntynyt osa sijaitsee Syrjänharjun ja Kostianvirran välisellä alueella. Siellä ovat 1830-luvulla rakennettu tiilikirkko, käytöstä jäänyt Pälkäneen vanha hautausmaa sekä raitin varrella 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa rakennetut entinen nimismiehen talo, lääkärin talo, seurojentalo Nuija, WPK:n tanssipaviljonki ja puhvetti, Kuulialan tilan tuulimylly, entiset tyttö- ja poikakansakoulut 1800-luvun lopulta sekä tyypilliset kirkonkylien urbanisoitumisvaihetta edustavat pankki- ja liikerakennukset. Pälkäneen kirkko on uusklassismin kauden ensimmäisiä peittämättömästä tiilestä rakennettuja kirkkoja. Tornin uusgoottilainen huippu on 1890-luvulta. Kolmannen osa-alueen muodostaa Kostianvirta sen molemmin puolin olevine taistelupaikkoineen ja sotahistoriaan liittyvine historiallisen ajan kiinteine muinaisjäännöksineen sekä huvila- ja mökkiasutuksineen. Virran pohjoispuolella on runsaasti Suuren Pohjansodan aikaisia puolustuslaitteiden ja taisteluhautojen jäännöksiä.
Pälkäneen pitäjän keskus sijaitsi 1800-luvulle asti Onkkaalassa Syrjänharjun ja Pälkäneveden välisellä Epaalan - Kuulialan viljelytasangolla vanhan talvitien varressa. Vuonna 1831 tapahtuneen tulipalon jälkeen kylä rakennettiin osittain uudelle paikalleen Syrjänharjulle Tampereelle johtavan maantien varteen. Kylä kasvoi voimakkaasti 1800-luvun kuluessa, mutta varsinainen taaja-asutus syntyi 1920- ja 1930-luvuilta alkaen. Myöhäiskeskiaikainen P. Mikaelin harmaakivikirkko jätettiin autioksi Uuden kirkon valmistuttua 1830-luvulla. Rappeutuneen kirkon vesikatto ja itäpääty romahtivat 1890. Pälkäneen uusi kirkko rakennettiin intendentinkonttorissa C.L. Engelin johdolla laadittujen piirustusten mukaan. Kostianvirta syntyi 1604 luonnonmullistuksessa, kun ylävesistöjen vedet mursivat uuden uoman Pälkäneveden ja Mallasveden välisen kannaksen läpi. Suuren Pohjan sodan aikana 1713 käytiin Kostianvirran taistelu, jossa ylivoimaiset venäläiset joukot pakottivat suomalaiset perääntymään.
Pälkäneen pitäjänkeskus
Iso Roobertinkatu 33
Hevossalmessa on 1900-alussa rakennettu hirsihuvila, joka on Helsingin kaupungin omistuksessa ja Vuorilahden kurssikeskuksen käytössä. Miltä sivuilta internetissä voisin nähdä kuvia tästä hirsihuvilasta? Löytyykö siitä kuvia mistään kirjasta? Tietoa ja kuva huvilasta löytyy tältä sivulta: http://www.hel2.fi/kaumuseo/rakennusinventoinnit/laajasalo/jakelu/rakennukset/09143000010137012.htm Lisäksi voit kysellä asiasta Laajasaloseuralta, joka muun muassa tallentaa ja arkistoi alueen historiallisesti arvokkaita rakennuksia: http://www.laajasalo.net/toimikunnat/kulttuuri-ja_perinnetoimikunta/ Kirjoja, jotka liittyisivät Vuorilahden kurssikeskukseen tai sen alueella sijaitsevaan hirsihuvilaan ei löytynyt. Sen sijaan alueen lähiympäristöstä esimerkiksi Stansvikin huvila-alueesta ja kartanosta löytyy kirjallisuutta: Maalaismaisemista Itä-Helsingiksi (Itä-Helsingin kulttuuriseura, 2005) Kartanoelämää (Helsingin kaupunginmuseo, 1997) Kartanopuistomme: osa Helsingin historiaa (Helsingin kaupunki, 1991) Laajasalon, Villingin ja Santahaminan historiaa (Helsingin kaupunki, 1994)
Miinojen kokoonpanorakennus
Entiseen miinapajaan kunnostetaan kahvila-ruokailutila saaren tulevaa kokous- ja koulutuskäyttöä silmällä pitäen. Dieselgeneraattorihuone koneineen ja laitteineen museoidaan kertomaan saaressa jatkosodan aikana ja sen jälkeen toimineesta magneettisuudenpoistoasemasta. Kellariin sijoitetaan saaren muuntamo ja muuta teknistä tilaa, varasto sekä WC-, pesu- ja vaatehuoltotilat. Rakennuksen kunnostustyöt aloitettiin tiilijulkisivujen kunnostamisella. Tiiliä ei ollut alunperin saumattu valmiiksi ja julkisivut olivat huonossa kunnossa erityisesti ulkokulmista ja ulkonevan sokkelipellin yläpuolelta, johon kouruttomilta räystäiltä tippuva vesi roiskui. Umpeen levytettyjen ikkunoiden karmeja ja puitteita kunnostetaan. Puiset ulkoportaat on korvattu metallisilla ja pääovelle on rakennettu loivempi metallirakenteinen luiska. Dieselkoneiden betoniset tukirakenteet kellarissa jätettiin näkyviin, samoin luonnonkivi- ja tiiliseinät. Uudet väliseinät muurattiin betoniharkoista ja rapattiin. Osa uusista seinistä maalattiin ja osa laatoitettiin keraamisella laatalla. Kellarin vanha betoninen alapohjalaatta korvattiin uudella, jonka alle sijoitettiin lämmöneristeet ja pohjaviemärit. Betoninen välipohja osoittautui varhaiseksi teräs-betonirakenteeksi, ja koekuormituksen perusteella se päätettiin kunnostaa puhdistamalla ja suojaamalla näkyviin tulleet ruosteiset teräsosat. Rakennukseen tulee koneellinen ilmanvaihto ja se liitetään kunnalliseen vesijohtoverkkoon. Viemärivedet johdetaan paineviemärin avulla Suomenlinnan kautta kaupungin puhdistamoon. Kellarikerroksen märkätiloissa on jatkuvatoiminen ja varastossa ja käytävillä osittain varaava sähkölattialämmitys. Pääkerros varustetaan sähköllä lämpiävillä massavaraajilla ja lisälämmönlähteenä toimivat tarvittaessa säteilylämmittimet. Toteutusaika: 2004- Kerrosala: 632m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Heikki Lahdenmäki Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy/ Eero Kotkas Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen LVI-suunnittelu: Akvedukti Oy/ Markku Kallio Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén Rakentaja: Helsingin avovankila, Suomenlinnan osasto, työnjohto Kari Suominen LVIS-työt: Are Oy
(Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Ensimmäinen, luonnosmainen piirustus rakennuksesta on vuodelta 1912. Se on kaikilta osiltaan samanlainen kuin vuoden 1913 varsinainen piirustus, joka liittyi rakennuksen kustannusarvioon. Rakennus suunniteltiin alunperin miinavarastoja ympäröivän muurin itäpuolelle, sen suuntaiseksi eli pohjois-etelä suuntaan. Vuoden 1915 piirustuksessa rakennus on kuitenkin jo nykyisellä paikallaan, itä-länsi suuntaisena rakennuksen H 1 pohjoispuolella. Asiakirjatietojen mukaan rakennus olisi ollut lattioita lukuunottamatta valmis vuonna 1915. Rakennus on rakennettu tiilestä ja se on suorakaiteen muotoinen. Kellarikerros oli tarkoitettu 300 virstan miinakaapelirullien säilytykseen ja siinä oli luiskin varustetut sisäänkäynnit molemmissa päädyissä. Ensimmäinen kerros oli miinojen kokoonpanotilana. Sen ajoluiskilla varustetut kaksi ovea sijaitsivat pohjoissivulla. Tällä sivulla, ovien välissä oli kolme ikkunaa. Eteläsivulla oli viisi ikkunaa ja päädyissä, lähellä nurkkia, kaksi ikkunaa. Kunkin ikkunan alapuolella oli niiden levyiset, mutta muuten paljon pienemmät kellarikerroksen ikkunat. Ensimmäisessä kerroksessa oli kuusi pyöreää peltiuunia. Kellarikerrosta oli tarkoitus lämmittää vuoden 1915 piirustuksen mukaan valurautaisin kaminoin. Nykyisin rakennuksen ensimmäinen kerros on jaettu väliseinällä kahteen osaan. Näistä itäiseen on sijoitettu demagnetisointilaitteistolle sähköä tuottavat generaattorit, kaksi 650 hevosvoiman Maybach dieselkonetta laitteistoineen. Koneiden vuoksi pohjoisseinään on puhkaistu uusi suuri "oviaukko". Siihen sekä vanhaan oviaukkoon sijoitettiin generaattorien tuuletusilmanotto. Tähän generaattorihuoneeseen johtaa uusi oviaukko eteläsivulta. Itäpäädyssä on aiemmista piirustuksista poiketen neljä ikkunaa. Huoneessa on lisäksi saaren kaksi makeanveden säiliötä, joista vesi johdettiin asuinkäytössä olleeseen rakennukseen H 7. Rakennuksen länsiosa on edelleen jaettu kahteen osaan siten, että huoneen kaakkoisnurkkaan on rakennettu erillinen varastotila. Huoneen lounais- ja luoteisnurkissa on rautapellistä tehdyt komerot, joiden keskiosassa on puolipyöreät ulkonemat, todennäköisesti kaminoita varten tehdyt. Päädyn ikkunat avautuvat näihin komeroihin. Komerot on nykyisin varustettu hyllyin. (Liisa Eerikäinen 1996) Aikaisemmat rakennusnumerot: Suomalaisella kaudella n:o 2 Lähteet: KA VSA, RakH H6, 16. KA VSA, 16001. MV SL VIK LO 2, 58, 59, 60, 61. Enqvist, Ove - Härö, Mikko, Suomenlinna 1917-1997, käsikirjoitus, 1995.
" Jake sen löysi, puuskutti Sara...en olisi ikinä huomannut sitä. Mutta Jakehan on lintukoira." (s. 91)
Max ja kumppanit ohittavat hyppyrimäen etsiessään haukkaa.
Kalevankatu 18
Lätti, Mika
Miten on, onko Helsinkiin tulossa tulevaisuudessa lastenkirjastoa? Siis sellaista kirjastoa, joka olisi pelkästään lapsille suunnattu? Helsingissä on kaksi lapsille suunnattua kirjastoa: Pikku Huopalahden lastenkirjasto ja Ruoholahden lastenkirjasto. Kirjastojen osoitteet ja aukioloajat löydät osoitteesta http://www.lib.hel.fi/ Jos et kerro kellekään, niin voin paljastaa, että myös aikuiset voivat käyttää lastenkirjastoa. Ja myös aikuiset tarvitsevat oman kirjastokortin.
Sirenius, Sigfrid
'Roskapankki on Helsingin pahamaineisimpia räkälöitä. Juottola avattiin talouskriisin aikaan 1990-luvun alussa. - - Nykyään paikan nimi on synonyymi halvalle nosteelle ja ravintola on todella suosittu tietyn asiakaskunnan keskuudessa.' (s. 119)
Kari Vaara pelastaa Katen veljen Johnin nololta tilanteelta Roskapankissa.
Varhaiskeskiajalla asutettujen yläsatakuntalaisten Eskolan ja Tervamäen kylien tiivis isoajakoa edeltävä ryhmäkylärakenne sekä historiallinen metsiin ja mäkiin rajautuva viljelymaisema ovat hyvin säilyneet. Eskolan ja Tervamäen kylät sijaitsevat kahden järven välisellä kannaksella ja niiden ympärillä levittäytyvät vuosisatoja viljeltyinä olleet peltoaukeat. Eskolan ryhmäkylässä on säilynyt huomattavan paljon vanhaa rakennuskantaa Mouhijärven vanhimpiin kuuluvien tilojen Tullun, Simon ja Märrin pihapiireissä. Kylän neljäs talo, Äijälän tila, on viljelyaukean reunassa, muista taloista muutamia satoja metrejä kaakkoon. Tervamäen kylässä perinteistä rakennuskantaa edustavat Kahnun, Turpan ja Holpin päärakennukset, Yliskallion entinen kansakoulu vuodelta 1897 sekä 1914 rakennettu rukoushuone.
Eskolan ja Tervamäen kylät asutettiin varhaiskeskiajalla. Karkun seurakuntaan kuuluneen Mouhijärven ensimmäisen kappelin on arveltu sijainneen 1500-luvun lopulla Eskolan eli Yliskallion kylässä. Eskolan kylän talot Simo, Märri, Tullu ja Äijälä mainittiin hopeaveroluettelossa 1571. Tervamäessä oli samaan aikaan kuusi taloa. Mouhijärven kappeliseurakunnan itsenäistyttyä omaksi seurakunnaksi 1639 ensimmäinen kirkko rakennettiin järven toiselle puolelle perustetun Selkeen kartanon maille.
Eskolan ja Tervamäen kylät
Mistä saisin tietoa ja kuvia Lintsin ravintola Tivolista eli "Tiflasta" 1970-luvulla? Linnanmäen historiasta kertovasta teoksesta löytyvät seuraavat tiedot: Ravintola Tivoli valmistui vuonna 1969. Ravintolan vuokraajana oli Perämies Oy. Ravintolassa oli ulkoterassi. Vuonna 1970 ravintola yhdistettiin käytävällä Tivolitielle: käytävän kautta myöhäiset ravintolavieraat pääsivät pois huvipuiston sulkeuduttua. Vuonna 1993 ravintolatoimintaa alkoi hoitaa Arctia, joka muutti Tivolin El Pasoksi. Kuvia Tivolista ei tässä kirjassa valitettavasti ollut. Tarkempia tietoja saattaisi saada suoraan Linnanmäeltä. Valokuvia voisit löytää myös Kaupunginmuseon kuva-arkistosta. Lähde: Holopainen, Eeva-Kaarina: Linnanmäki 50 (Lasten päivän säätiö, 2000)
Vanajaveden Keinusaarella olevat empiretyyliset lääninsairaala ja kruununmakasiini 1830-luvulta, kuvastavat Hämeenlinnan historiaa läänin hallinnollisena pääkaupunkina. Viipurintien puolelle näkyvät sairaalarakennukset vastaavat myöhemmistä laajennuksista huolimatta Engelin alkuperäissuunnitelmaa. Kruununmakasiinissa toimii Hämeenlinnan taidemuseo. Saaren eteläosassa on 1890-luvulta peräisin oleva Hämeenlinnan Verkatehtaan ja Nahkatehtaan tehdasalue. Tiilirakenteisten teollisuusrakennusten lisäksi alueella on ns. Pinella huvila, joka on rakennettu tehtaan isännöitsijän asunnoksi 1906. Nykyisin aluetta on kehitetty monipuoliseksi kulttuurikeskukseksi.
Kaupungin ulkopuolella sijaitseva Keinusaari valittiin 1800-luvun alussa uuden lääninsairaalan sekä kruunun viljavarastojen sijoituspaikaksi. Hämeenlinnan lääninsairaala rakennettiin 1840-44 arkkitehti C. L Engelin 1839 laatimien piirustusten mukaan. Sivurakennukset korotettiin 1880-luvulla kaksikerroksisiksi ja 1929 päärakennusta laajennettiin arkkitehti Yrjö Sadeniemen ja 1962 arkkitehti Kauko Kokon piirustusten mukaan. Hämeenlinnan kruununmakasiini rakennettiin 1838 intendentinkonttorissa laadittujen piirustusten mukaan (C.L Engel, A.W. Arppe). Rapattu tiilirakennus muutettiin kaupungin taidemuseoksi 1952 (O.Sahlberg). Viimeksi taidemuseo peruskorjattiin 2002-2004. Toinen tontilla sijaitseva tiilimakasiini on rakennettu intendentinkonttorissa 1852 laadittujen suunnitelmien mukaan (E.B. Lohrman, O. Långhjelm). Rakennuksen korjaus museokäyttöön valmistui 1997 arkkitehti Hannu Kiiskilän suunnitelmien mukaisesti. Keinusaaren ensimmäinen viljamakasiini on 1832 Parolannummelta siirretty Suomen Tarkk’ampujapataljoonan kaksikerroksinen, hirsinen kuormastorakennus 1820-luvulta. Rakennus sijaitsee tiilisten makasiinien välissä Kaikki kolme makasiinia toimivat kruununjyvästöinä vuoteen 1925 asti, jonka jälkeen ne olivat puolustusvoimien käytössä vuoteen 1949. Vuodesta 1952 makasiinit ovat olleet kaupungin museotoimen käytössä. Keinusaareen perustettiin Hämeenlinnan Verkatehdas Oy 1895. Tiilisistä tehdasrakennuksista vanhin on kutomo-osa vuodelta 1895, samalta vuodelta on tehtaan voimakeskus. Kehräämö- ja korjauspaja valmistuivat 1897 ja jugendtyylinen konttoriosa 1907. Karstalankakehräämö on vuodelta 1914 ja uusi karstalankakehräämö valmistui paja- ja värjäämörakennusten jatkoksi 1937. Tehdasalueen ja makasiinien tuntumassa oleva ns. Pinellan huvila rakennettiin 1906 isännöitsijän virka-asunnoksi. Se on toiminut taidemuseon toimitiloina vuodesta 1984. Keinusaarella toimi verkatehtaan lisäksi nahkatehdas, jonka tehdasrakennus ja tehtailijan asuinrakennus valmistuivat 1910. Verkatehdas toimi vuoteen 1963, kaupunki lunasti alueen omistukseensa 1978, jonka jälkeen siitä on kehittynyt monipuolinen kulttuurikeskus. Aluetta on korjattu ja laajennettu 2000-luvulla.
Hämeenlinnan lääninsairaala, kruununmakasiinit ja Verkatehdas
semesterbostäder
vapaa-ajan asunnot
Asuinkerrostalokortteli Pohjois-Haagassa on ehein esimerkki Martti Välikankaan 1950-luvun asuntoarkkitehtuurista.
Fennada-Filmi Oy:n Studio
Opastinsilta 2
Kauppatorin apteekki
Luku 20: Kadettien kylpylä. Kadettikoulu, Santahamina.
Bockin talo
"Sasha jätti autonsa Laakson sairaalan lähelle ja lähti juoksemaan metsään. Sade alkoi. Sasha puski sisulla vasten tuulta ja vettä. Joku harjoitteli esteitä Laakson kentällä. Hevosella oli mustat jalat ja jouhet vaikka se muuten oli kiiltävän punaruskea." (s. 20)
Esplanadi ja Bulevardi ovat kaksi 200 vuotta olemuksensa ja perusmuotonsa hyvin säilyttänyttä puistokatua. Puistokadut ovat peräisin uuden pääkaupungin asemakaavasta 1810-luvulta, toteutuneina, luonteeltaan erilaisina puistokatuina ne ovat lajissaan suhteellisen varhaisia ja harvinaisia. Puistokatujen varrelle keskittyy osa pääkaupungin arkkitehtuurihistoriallisesti merkittävästä rakennuskannasta. Esplanadin leveä puistovyöhyke on suunniteltu erottamaan hallinnollinen kaupunki eteläisestä puukaupungista, Bulevardi taas ensimmäisen esikaupungin rungoksi. Esplanadin puisto on Helsingin ensimmäisiä julkisia puistoja, joka on ollut kaupunkikeskustan tärkeä promenadi 1800-luvulta alkaen. Molempien puistokatujen toisessa päässä on merelle avautuva toriaukio. Lehtipuurivein korostetut puistoa reunustavat Etelä- ja Pohjoisesplanadi ovat peräisin J.A. Ehrenströmin pääkaupunki asemakaavasta. Esplanadin puiston jäsentely seuraa osin C.L. Engelin suunnitelmaa vuodelta 1826. Puisto jakautuu eri vaiheissa rakennettuihin ja uudistettuihin Kappeli-, Runebergin- ja Teatteriesplanadiin. Teatteriesplanadilla puistonäkymän päätteenä on alun perin 1860-luvulla rakennettu Svenska Teatern, jonka nykyinen ulkoasu on 1930-luvulta. Puiston itäpäässä Kappeliespnaladilla on 1860-luvulla rakennettu ja 1890-luvulla laajennettu ravintola Kappeli 1930-luvulla rakennettuine soittolavoineen. Esplanadin veistoksista mainittakoon monumentaalinen Johan Ludvig Runebergin muistomerkki puiston keskiosassa Runeberginesplanadilla sekä Eino Leinon ja Sakari Topeliuksen muistomerkit Teatteriesplanadilla. Pohjoisesplanadin vanhimmat mannermaiset asuin- ja liikerakennukset ovat 1800-luvun uusrenessanssirakentamisen vaiheesta. Liike-, pankki- ja hallintorakennukset Esplanadinpuiston molemmin puolin ovat pääasiassa 1900-luvun alkuvuosikymmeniltä. Eteläesplanadin alkuperäistä rakennuskantaa edustaa enää entinen kenraalikuvernöörin talo, nykyinen valtioneuvoston juhlahuoneisto. Bulevardin vanhimpia rakennuksia ovat Vanha kirkko puistoineen, Aleksanterin teatteri ja Sinebrychoffin asuintalo, nykyinen taidemuseo ja panimon rakennuskompleksi. Bulevardin luonnetta valtion rakennusten sijoituspaikkana ilmentävät myös 1800-luvun jälkipuolen koulutalot, esim. Kirkkopuiston tyttökoulu ja Bulevardi 16, tuleva eurooppalainen koulu. Hietalahden torin itälaitaa hallitsee entinen Polyteknisen instituutin päärakennus, pohjoislaidan kortteli tunnetaan Kaartin lasarettina, jonka rakennuskannan vanhemmat osat ovat 1800-luvulta. Bulevardilla on myös näyttäviä art nouveau -kauden asuinrakennuksia.
Keisari julisti Helsingin Suomen pääkaupungiksi 1812 ja vahvisti Johan Albrecht Ehrenströmin laatiman ruutukaavaan perustuvan asemakaavan. Esplanadi ja Bulevardi liittyvät oleellisesti Helsingin kasvun vaiheisiin. Pääkaupunkiaseman ja uudelleenkaavoituksen myötä kaupungista muodostui säännöllisesti rakennettu hallintokeskus, jossa erityisesti tarkoitustaan varten muodostetut julkiset viheralueet olivat tarpeen sekä edustuksellisista että virkistyssyistä. Ruotsin vallan aikaisessa Helsingissä ei ollut yleisiä virkistysalueita. Ehrenström hahmotteli Esplanadin puistoon barokkisommitelmia, jotka myöhemmissä C.L. Engelin suunnitelmissa yksinkertaistuivat säännöllisiksi muotoistutuksiksi. Esplanadin istutusalue valmistui 1831 ja Etelä- ja Pohjoisesplanadista tuli suosittu säätyläisten kävelypaikka. Alun perin yksinomaan asuntokaduksi tarkoitetun Eteläesplanadin varrelle nousi pääkaupungin perustavan rakennusvaiheen aikana yksi valtion talo, C.L. Engelin suunnittelema Suomen sotaväenpäällikön virkatalo, joka valmistui 1824 ja joka oli 1840-1917 kenraalikuvernöörin residenssi. Nykyinen rakennus on ulkoasultaan Engelin suunnittelemassa asussa, sisätiloja hallitsee lähinnä kenraalikuvernöörin residenssin vaihe. Rakennuksesta tuli 1960-luvulla Valtioneuvoston juhlahuoneisto. Rautatien valmistuminen 1868 ja kaupungin teollistumisen alkaminen vilkastuttivat rakentamista 1870-luvulla. Esplanadin ja Bulevardin varteen alettiin rakentaa 4-5-kerroksisia uusrenessanssitaloja asuin- ja liiketiloiksi. Pohjoisesplanadin varteen 1883 rakennettu arkkitehti Theodor Höijerin suunnittelema Grönqvistin liikepalatsi oli suurin Helsinkiin siihen asti rakennetuista mannereurooppalaistyyppisistä kerrostaloista. Vähittäiskauppa alkoi keskittyä kaupallisesti edullisiksi koettujen katujen varrelle, kauppakatu ja asuinkatu erosivat toisistaan. Esplanadin puiston symbolista merkitystä heijastavat monet edustavat uudistusvaiheet istutuksineen ja veistoksineen, erityisesti Runebergin patsaan sijoitus 1880-luvulla, sekä puistoa ympäröimään rakennettu mannermainen arkkitehtuuri. Esplanadin puiston itäpäähän rakennettiin ravintola Kappeli 1867 arkkitehti A.H. Dalströmin suunnitelman mukaan ja laajennettiin 1891. Svenska Teatern rakennettiin Esplanadin länsipäähän 1860 arkkitehti G.T. Chiewitzin suunnitelman mukaan. Tulipalo tuhosi rakennuksen 1863, minkä jälkeen uusi teatteri rakennettiin osin vanhoja muureja hyväksi käyttäen 1866. Ulkoasu muutettiin 1930-luvulla. Esplanadin ja Bulevardin liittää toisiinsa Erottaja. Esplanadin ja Erottajan kulmaan valmistui 1940 arkkitehti Uno Ullbergin suunnittelema Bensowin 8-kerroksinen vuolukivipintainen liiketalo. Liiketalo kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Erottajan ja Bulevardin taitekohtaan rakennettiin arkkitehti Lars Sonckin suunnitelmien mukaan 1900-luvun alussa Keskuskirjapaino Oy:n toimitalo ja tuotantorakennus. Bulevardi rakennettiin vanhan katulinjan suuntaisena sivukaupungin asumattomalle alueelle, jolla oli hautausmaa, ruttopuisto sekä vapaata maata julkiseen rakentamiseen. Bulevardin varrelle rakennettu C.L. Engelin suunnittelemana 1825-1826 rakennettu puinen esikaupunkikirkko korvasi Senaatintorin tieltä puretun 1700-luvun Ulriika Eleonooran puurkirkon. Vanhan kirkon puiston aluetta oli käytetty tilapäisenä hautausmaana ruttoepidemian aikana 1710. Alueelle 1790 perustettu Kampin hautausmaa oli käytössä vuoteen 1829, jolloin uusi hautausmaa Lapinlahdessa vihittiin käyttöön. Aleksanterin teatterin rakennus valmistui Bulevardin varrelle insinöörieversti Koshperoffin suunnittelemana 1879 ja oli pääasiassa venäläisten näyttelijäseurueiden käytössä. Rakennus luovutettiin 1918 Suomalaiselle Oopperalle. Uuden oopperatalon valmistuttua Mannerheimintien varrelle vanha ooppera jäi vierailevien teatteriryhmien näyttämöksi nimellä Aleksanterin teatteri. Venäläiselle kauppiaalle Nikolai Sinebrychoffille myönnettiin 1819 oikeus hankkia maata ja perustaa panimo kaavoitetun kaupunkialueen äärilaidalle Hietalahteen. Panimonsa yhteyteen valmistui 1842 uusi asuinrakennus, jossa nykyisin toimii Sinebrychoffin taidemuseo. Rakennusten yhteyteen perustettu puisto oli alusta asti kaupunkilaisille avoin. Uusia teollisuusrakennuksia alueelle rakennettiin vielä 1960-luvun lopulla ja tehdas toimi Hietalahdessa 1990-luvulle saakka. Sen jälkeen loputkin teollisuusalueesta muutettiin asunto- ja toimistotonteiksi. Hietalahden torilla sijaitsevan, 1906 toimintansa aloittaneen kauppahallin suunnitteli Selim A. Lindqvist. Torin laidalle valmistui 1877 F.A. Sjöströmin piirtämä polyteknillisen koulun, vuodesta 1908 lähtien Teknillisen korkeakoulun rakennus, jota myöhemmin laajennettiin useaan otteeseen; tärkeimmät päärakennuksen laajennukset tapahtuivat 1904 ja 1920-luvun lopulla, jolloin päärakennus sai nykypäivään asti säilyneen muotonsa.
Esplanadi-Bulevardi
'Korttelipiha oli avara ja hyvin hoidettu niin kuin melkein kaikkialla Töölössä. Keskellä pihaa kohosi kolme komeaa koivua, ja nurmikko oli kuin tiukkaa vihreää samettia. Se suorastaan houkutteli kävelemään paljain jaloin. Ruuhkaisella Runeberginkadulla ei olisi heti arvannut, minkälaisiä idyllejä kivimuurien takaa löytyi.' (s. 32) 'Asuntoa vuokratessaan Itälät olivat tutkineet talon papereita ja huomanneet, että Eevamaria Jungman omisti kaksi muutakin huoneistoa viereisestä rapusta. Joku apteekkari Jungman oli talon alun perin rakennuttanutkin joskus 20-luvulla, juuri ennen kuin uusklassismi oli vaihtunut funkkikseksi.' (s. 36 - 37) 'Siinä se oli. Viisikerroksinen vaaleanvihreä talo. Kulmikkaat erkkerit ja valkoiset ikkunanpuitteet. Kaksi rappukäytävää. Kivijalassa antikvariaatti, kukkakauppa ja korjausompelimo. Kimmo käveli hitaasti talon ohi ja vilkaisi porttikongista pihalle, jonka hän näki nyt ensimmäisen kerran päivänvalossa. Kiiltävänpunainen ruohonleikkuri nojasi koivunrunkoon. Kimmo kääntyi kädet taskussa ja palasi tutkimaan antikvariaatin ikkunaa. Hän joutui väistämään katua lakaisevaa haalariasuista pientä naista, joka pysähtyi hänen viereensä. - Tuolla myydään hyviä kirjoja, nainen sanoi ikkunaan nyökäten. - Ei mitään kioskiroskaa, hän lisäsi ja jatkoi lakaisemista.' (s. 88 - 89)
Tarinan päähenkilöt asuvat samassa talossa Runeberginkadun varrella.
Kruut, Marja
varustukset
Kolttasaamelaisten asutuspaikat (Kevärinne)
Eskola, Katarina
"vetoketju on avattu!/ saavumme helsinkiin/ suomineito on halkaistu!/ tehty hameeseen halkio/ seisomme ratapihalla kuin kukka valimossa/ musta, ruskea rauta ja vaijerin kierteet, betoni/ ja sitten tämä pitkä, punavalkoinen kukka ratapölkkyjen päällä" (s. 16)
Ihminen nousee roskalaatikosta - patsas
Utin puolustus- ja sotahistoriallinen linnoitus- ja varuskunta-alue muodostuu venäläisestä 1700-luvun lopun bastionilinnakkeesta ja 1900-luvun alkupuolen uuden aselajin, lentovoimien kasarmista. Utin lentokenttä on Suomen ilmavoimien ensimmäinen lentoasema ja edustava esimerkki Puolustusministeriön 1920-1930-luvun rakennustoiminnasta. Rajalinnakkeeksi rakennettu Utti liittyy Kustaan sotaan 1788-1790 ja venäläiseen linnoitusvaiheeseen 1790-luvulla. Utin vartiolinnake on rakennettu turvaamaan Lappeenrantaan johtanutta maantietä, joka kulki Haukkasuon ja Haukkajärven välisellä Salpausselän harjanteella. Kivimuurirakenteinen säännöllinen linnake muodostuu kahdesta pohjoiseen ja kahdesta etelään suuntautuvasta bastionista. Linnakkeeseen liittyy puolen kilometrin pituiset katvetiet. Utin linnakkeen viereen on rakennettu Suomen ensimmäinen ilmavoimien maalentoasema. Lentovoimien varuskunta-alueen asemakaava on symmetrinen ja aksiaalinen, ja akselin päätteenä on komentajan asunto. Suuri osa Utin rakennuksista, kuten komentajan asunto, upseerikerho, entinen miehistökasarmi, vesitorni sekä upseerien ja aliupseerien asuintalot sekä puistosuunnitelma ovat 1920-luvulta ja tyyliltään klassistisia. 1930-luvun tulosta ovat sairaala, kaksi kivirakenteista lentokonehallia ja muutama asuinrakennus. Tiilirakenteiset halli-, huolto- ja teknilliset rakennukset ovat funktionalistisia. Rakentaminen on keskittynyt ydinalueella 1920-luvun kaavan mukaisesti, kun taas sen ulkopuolella rakennukset on hajasijoitettu maastoon. Taustalla on ilmasodankäynnin kehitys, puolustukselliset näkökohdat ja funktionalistinen avoin kaavasuunnittelu.
Uudenkaupungin rauhassa 1721 ja Turun rauhassa 1743 Ruotsi oli joutunut luovuttamaan alueita Venäjälle. Ns. Kustaan sota, jolla Kustaa III pyrki saamaan takaisin maa-alueita, päättyi ilman alueluovutuksia Värälän rauhaan 1790. Nykyisen Utin kasarmialueen läheisyydessä olevalla kentällä käytiin Kustaan sodan aikana 1789 "mainehikas Utin taistelu". Utti rakennettiin venäläisten toimesta 1791-1792 vartiolinnakkeeksi sulkemaan ylistä Viipurintietä, jonka varrelle oli aiemmin pystytetty Taavetin linnoitus 1773-1781. Linnoitus kuului Pietarin suojaksi rakennettuun kolmiportaiseen linnoitusvyöhykkeeseen, joka rakennettiin kenraali Aleksandr Suvorovin (1730-1800) johdolla. Utin lisäksi kokonaan uusina, uloimman puolustusvyöhykkeen linnoituksina rakennettiin Ruotsinsalmen merilinnoitus ja sen pohjoispuolelle Kyminlinna, Savitaipaleen seudulle Järvitaipale ja Kärnäkoski sekä Anjalankoskelle Liikkala. Lappeenrantaan, Savonlinnaan ja Kärnäkoskelle perustettiin Saimaan laivaston tukikohdat, joiden yhteydenpitoa varten rakennettiin Telataipaleen, Kukonharjun, Käyhkään ja Kutveleen kanavat. Linnakkeen sisäpuolelle rakennettiin pieni varuskuntakaupunki, jossa oli kasarmitilaa noin 400:lle hengelle. Utin varustelutyöt loppuivat 1799, ja se menetti merkityksensä ja lakkautettiin Haminan rauhan jälkeen. Utin kankaalla oli 1900-luvun alussa Venäjän ilmavoimien toimintaa, ja vuoden 1918 aikana sen huomattiin soveltuvan maalentokentän tarpeisiin. Uttiin päätettiin sijoittaa lentoasema lentokouluineen 1919. Ilmavoimien lentoasemat keskittyivät 1920-luvulla Kaakkois-Suomeen, ja maakoneiden suorituskyvyn noustua verrattuna vesikoneisiin Utista alkoi tulla ilmavoimien tärkein tukikohta. Utin rakennusten piirustukset valmistuivat Puolustusministeriössä 1920. Vuoden 1922 asemapiirroksen mukaan kasarmialueella oli jo lentokenttä, pieniä varastoja ja neljä kevytrakenteista hallia. Toisessa vaiheessa rakennettiin kasarmi, ruokala ja aliupseerien rakennus sekä pienempiä ulkorakennuksia. Kolmannessa vaiheessa rakennettiin lisää asuintiloja aliupseereille, upseereille ja komentajalle. Utin alueelle tehtiin maankäytön ja maisemanhoitosuunnitelma 1999-2000. Linnake siirtyi Metsähallituksen haltuun 2002. Valkealan kunta on kunnostanut linnoitusta Museoviraston johdolla.
Utin linnake ja varuskunta (linnake)
Vaasankatu 11
Hämeenkatu on Tampereen keskustan halkaiseva akseli ja keskeinen liike- ja kauppakatu. Leveä bulevardityyppinen puistokatu periytyy 1800-luvun asemakaavoista. Kadun varren nykyinen 3-6 -kerroksinen rakennuskanta muodostuu liike-, pankki- ja julkisista rakennuksista. Kadun läntinen pääte on Aleksanterin kirkko 1880-luvulta ja itäisenä päätteenä on rautatieasema 1930-luvulta. Tammerkosken ylittävä Hämeensilta yhdistää keskustan kaksi puolta ja sillalta avautuu näkymä Tammerkosken kansallismaisemaan. Hämeensillan länsipuolella Hämeenkatu lävistää Keskustorin, joka on nykyisin lähes samalla paikalla kuin Tampereen ensimmäiseen, 1775 laadittuun, asemakaavaan merkitty toriaukio, kirkkoaukio. Hämeenkadun vanhimmat rakennukset Hämeensillasta länteen ovat jugendkauden aikaisia ja sillan itäpuolella on uusrenessanssitaloja. Keskustorin laidassa oleva Vanhakirkko on maamme varhaisia uusklassillisia ristikirkkoja ja kantakaupungin vanhin julkinen rakennus. Torin varrella on uusrenessanssityylinen raatihuone, ja aukion kahdella sivustalla on kaupungin voimakkaasta kehittymisestä 1800-luvun lopulla kertovia liikerakennuksia: Sandbergin talo, Commerce, Palanderin talo, Selinin talo ja Sumeliuksen talo. Hämeenkadun rakennuskannan joukossa on myös edustavia funkistaloja, kuten Hämeensillan kupeessa sijaitseva Tempon talo, joka on edustava esimerkki 1930-luvun "valkeasta funktionalismista". Kuusikerroksisen asuin- ja liikerakennuksen ensimmäisessä kerroksessa on ollut pienoistavaratalo, toisessa kerroksessa toimistohuoneistoja ja ylemmissä kerroksissa asuntoja. Rakennukseen kuuluu myös kattoterassi ja ensimmäistä kerrosta kosken puolella kiertävä, jalkakäytävänä toimiva parvekeosa. Arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelema rakennus kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia 1920-luvun lopulta 1970-luvulle. Hämeensilta on yksiaukkoinen, 1929 valmistunut holvisilta, jonka kantavat osat ovat teräsbetonia ja julkisivut on verhoiltu Kalvolan punertavalla graniitilla. Sillalla on neljä kauppaneuvos Rafael Haarlan lahjoittamaa Wäinö Aaltosen 1927-1929 veistämää pirkkalaisaiheista veistosta, kauppias, veronkantaja, eränkävijä ja Suomen neito, jotka ovat yksi 1920-luvun klassistisen kuvanveistosuuntauksen merkittävimmistä edustajista. "Hämeensilta on Hämeenkadun ydinkeskus, jonka kaarien ja patsaiden siluetti on Tampereen käyntikortti, kuva, josta kaupunki tunnistetaan sen ulkopuolellakin. Se on myös koko kaupungin ydin, jossa ihmisten ja elämän virta risteytyy uomaansa kahlitun kosken virran kanssa. Se on merkityksellinen kohtaus, sillä näiden kahden virran voima on luonut Tampereen", on kirjailija Väinö Linna sanonut Tampereen Hämeensillasta.
Hämeenkatu ja nykyinen Keskustori linjattiin 1779 hyväksytyssä asemakaavassa. Raatihuoneen Poikkikadun nimeksi vakiintui Hämeenkatu 1807. Hämeenkatu sai läntiseksi päätepisteekseen kirkkopuiston ja itäiseksi uuden leveän puusillan, missä oli Tammerkosken ylityspaikka. Vuoden 1865 palon jälkeen yliarkkitehti C.A. Edelfelt laati uuden asemakaavan 1868, jossa Hämeenkatu levennettiin paloesteenä toimivaksi puistokaduksi. Kyttälän alue liitettiin kaupunkiin 1871 ja liitosalueen läpi kulkeva rautatie otettiin käyttöön 1876. Pääkaduksi avattiin 30 metrin levyinen Hämeenkadun jatke rantapuistoineen kaupunginarkkitehti F. L. Caloniuksen laatimassa suunnitelmassa. 1700-luvulla Hämeenkatu muistutti kylänraittia ja katua reunustavat rakennukset olivat yksikerroksisia puutaloja. 1800-luvun alkupuolella kadun varressa asui lähinnä käsityöläisiä ja kauppiaita. Hämeenkatu sai suuren liikekadun leiman 1890-luvulla, kun teollistuminen vaurastutti ja kasvatti Tamperetta ja kun kadun varteen rakennettiin uusrenessanssi- ja jugendtyylisiä asuin- ja liikekerrostaloja. Hämeenkadun länsipäähän rakennettiin Aleksanterin kirkko 1881. Nykyisen Keskustorin laidalle rakennettiin julkisia rakennuksia jo 1800-luvun alussa; raatihuone, ruiskuhuone sekä vankila eli "korttikaali" sijoitettiin yhdelle tontille, jossa oli lisäksi sauna. Charles Bassin Intendentinkonttorissa suunnittelema kirkko valmistui torin laitaan 1824. Kirkko restauroitiin 1953-1954 arkkitehti Nils Erik Wickbergin suunnitelmin. Arkkitehti C.L. Engelin suunnittelema kellotapuli rakennettiin 1828 kaupungin silloisen pääkadun, Kauppakadun, päätteeksi. Tammerkosken kartanon kellarin kivijalan päälle rakennettuun kivi- ja puurakenteiseen empiretapuliin hankittiin neljälle suunnalle näyttävä aikakello 1835 kellomestari Juho Jaakonpoika Könniltä Ilmajoelta. Nykyinen raatihuone valmistui 1890. Kauno S. Kallion suunnittelema Tampereen teatteri valmistui 1913 ja kirjastotalo 1920-luvulla. Tammerkosken ylittävä uusi Hämeensilta valmistui 1929 Wäinö Aaltosen suunnittelemine pirkkalaispatsaineen. Kauppatorin nimi vaihdettiin Keskustoriksi 1936. Toria kehitetään edelleen; aatekilpailun 1996 voitti Erkki Karvalan ja Antero Markelinin johtama työryhmä.
Tampereen Hämeenkatu, Hämeensilta ja Keskustori
'Pohjoista Vallilan kaupunginosaa halkovat valtaväylät (ja liikenne) ja siellä on Suomen hienoimpia funktionaalisia teollisuusnäkymiä.' (s.131)
Peacock
"Alkujaan Punavuori rakennettiin käsityöläisille ja merimiehille. Yksikerroksisia puutaloja ympäröivät punaiset graniittikalliot etelässä, ja nykyinen Sinberychoffin puisto museoineen on saanut nimensä suvun panimolta." (s.59)
Säljes till förman för Studenthuset i Helsingfors (1869)
Lappeenrannan Rutolan alueella Saimaan vanhaan lasku-uomaan on muodostunut kulttuurihistorialtaan rikas ympäristö. Siihen kuuluvat lasku-uoman varren esihistorialliset asuinpaikat, metsäteollisuuden uiton erityistarpeisiin 1800- ja 1900-luvun taitteessa rakentama ylivientilaitos uittorakenteineen sekä toisen maailmansodan aikana rakennetun puolustuslinjan eli Salpalinjan vesistöihin tukeutuvat varustukset. Kärjenlammen pohjoisrannalla olevan Saksanniemen kivikautisen asuinpaikan lisäksi alueen pohjois- ja länsipuolella on esihistoriallisia asuinpaikkoja Ruoholammella, Rovonlahdella sekä Jänköjärven Uirinniemessä. Rutolan ylivientilaitos on muistomerkki aikanaan teknisesti uraauurtavasta tukkien uittojärjestelmästä. Uittoreitti Saimaalta Kymijoelle, jota kutsutaan Valkealan uittoreitiksi tai väliväyläksi, on noin 110 km:n pituinen. 1890-luvulla muodostettu väylä mahdollisti W. Gutzeit & Co:n puunhankinta-alueen laajenemisen ja tukkien oston keskittymisen Itä-Suomeen. Saimaan tukkien saanti lisäsi Kotkan tehtaiden tuotantoa tuntuvasti. Saimaan Rovonlahden rannan ja Myllylammen välillä on 1890 tehty Telataipaleen kaivanto, jota on levennetty 1900-luvun alussa. Myllylammen ja Kärjenlammen välisessä 260 metrin maakannaksessa on 1890-1892 valmistunut tukkien siirron mahdollistava ylivientilaitos eli rullarata. Rulladan korvannut puinen uittokouru vuosilta 1908-1909 on yhä vanhan laitteen länsipuolella, joskin lahonneena. Rutolan rännien itäpäässä on jäljellä heikkokuntoisia laitteistoja mm. korkea punatiilinen muuntamo ja kaksikerroksinen ylivientilaitosrakennus vesipumppuineen. Kärjenlammen ja Jängönjärven väliset kanavarakenteet ovat yhä nähtävissä. Kärjenlammen päässä kanavan penger on valettu betonista. Rutolan alueella on runsaasti Salpalinjan linnoitteita, kuten betoniluola valtatien koillispuolella (ks. myös Salpalinja-kohde). Salpa-aseman luolastoja tarvittiin asevarastoiksi ja miehistön majoitusta varten. Rutolan luolissa on toiminut mm. sairaala.
Jääkauden jälkeinen maannousu aiheutti Saimaan lasku-uoman muutoksen luoteesta kaakkoon. Vanha lasku-uoma muodosti reitin Myllylammen, Kärjenlammen ja Jänköjärven kautta Kivijärvelle, kun uusi lasku-uoma mursi reitin Salpausselän poikki Vuoksenniskan kohdalla. W. Gutzeit & Co osti 1889 Lappeelta uittostrategisesti merkittävän Rutolan tilan, jonka maille uittolaitteet rakennettiin. Yhtiö rakensi Rutolaan aluksi höyryn, myöhemmin sähkön voimalla toimivan ylivientilaitoksen. Hanke oli merkittävä, sillä se laajensi yhtiön toiminta-aluetta ja siirsi Gutzeitin puunhankinnan Kymijoen vesistöstä Saimaan vesistöön. Saimaan tukkeja uitettiin tämän jälkeen Rutolassa kannaksen yli Valkealan reitille ja edelleen Kymijoen kautta Kotkaan sahattavaksi. Sekä Saimaan puolelle että Kivijärvelle hankittiin höyryhinaajat varppausta tekemään. Tukkien tultua Saimaan Rovonlahden rantaan ne uitettiin Telataipaleen kaivannon kautta edelleen Myllylampeen. Täältä ne nostettiin höyrykoneella toimivan Rutolan siirto- eli ylivientilaitoksen höyrykonekäyttöisen rullaradan avulla Kärjenlampeen. 1892 valmistunut rullarata korvattiin sen rinnalle toteutetulla uittokourulla 1909. Kärjenlammesta Jänköjärveen rakennettiin uittokanava. Jänköjärvestä alkoi puiden lauttaus kohti Kymijokea. Ylivientilaitoksen viereen rakennettiin 1897 pieni höyrysaha sellaisia puita varten, jotka eivät olisi kestäneet uittoa Kotkaan saakka. Saha paloi ja talvella 1899-1900 Gutzeit rakensi uuden 1932 asti toimineen sahan Rovonlahdelle Lapatonniemen itärannalle. Saha on kadonnut, mutta Munterontiellä on kaksi Gutzeitin asuinrakennusta, joista toinen on edelleen asuinkäytössä. Vilkkaimpina vuosina Väliväylän uitot työllistivät yli tuhat ihmistä. Väliväylä oli käytössä 1890 - 1963, minä aikana sen lävitse kuljetettiin lähes 100 miljoonaa tukkia. Toisen maailmansodan jälkeen uitto siirtyi Imatralle Vuoksenniskaan.
Rutolan ylivientilaitos
Roihupelto
Tapiovaara, Ilmari
Taivassalon keskiaikainen kivikirkko harvinaisen rikkaine kalkkimaalauksineen ja sisustuksineen on maamme keskiaikaisen kirkkotaiteen merkittävimpiä kohteita. Taidehistoriallisen merkityksensä ohella kirkko on restaurointihistorian varhainen esimerkki 1800-luvun lopulta. Taivassalon pappila on maamme merkittävimpiä pappilamiljöitä. Pappilan kaksi päärakennusta ovat 1700- ja 1800-luvulta ja pappila kuvastaa rakentamisessa ja asumiskulttuurissa tapahtuneita muutoksia 1700-luvulta lähtien. Kolmilaivaisessa viisitraveisessa kirkkosalissa holveja ja seinäpintoja peittävät Pietari Henrikinpojan johdolla 1460-luvun lopulla tehdyt kalkkimaalaukset. Niiden aiheet on otettu Kristuksen elämästä ja pyhimyslegendoista. Lisäksi maalauksiin sisältyy suuri määrä yksittäisiä apostoleja, profeettoja sekä vertauskuvia ja moraliteetteja. Alttarin yläpuolella riippuva krusifiksi on ajoitettu 1300-luvun alkupuolelle ja liitetty ns. Liedon mestarin tuotantoon. 1600-luvun esineistöön kuuluu nykyisin asehuoneeseen sijoitetut 14 hautavaakunaa. Saarnastuoli on Henrik Flemingin lahjoittama vuonna 1638. Lehterit rintamuksineen ja uusgoottilaiset penkit ovat vuodelta 1890. Kirkkotarhan kiviaitaan liittyy kaksi pyramidikattoista porttirakennusta 1780-luvulta koristeellisine puuportteineen. Järppilän ja Viiaisten kartanoille kuuluneet hautakappelit ovat 1700-luvun lopulta. Kellotapuli sijaitsee kallionnyppylällä kirkkotarhan eteläpuolella. Sen kivinen alaosa on vuodelta 1799 ja puinen yläosa on uusittu 1890. Kellotapulin vieressä on kivestä muurattu viljamakasiini vuodelta 1850. Puolisen kilometriä kirkolta luoteeseen sijaitseva pappilassa on kaksi eri-ikäistä päärakennusta. Vuoden 1727 pappila-asetuksen säädösten mukaisesti rakennettu vanha pappila on peräisin vuodelta 1756. Pihan pohjoislaidalla vastapäätä vanhaa punamullattua rakennusta on 1823 valmistunut papiston tuolloisia asumisstandardeja vastaava kirkkoherranpappila. Pihapiiriä rajaavan uudemman liiterirakennuksen alla on kaksihuoneinen holvattu kivikellari, joka saattaa olla osa pappilan keskiaikaista rakennuskantaa. Pihaa idässä ja lännessä rajanneet pitkät ulkorakennukset samoin kuin pihapiirin ulkopuolella ollut karjatarha on purettu.
Taivassalon seurakunta tunnetaan jo 1300-luvun puolivälistä. Kirkon sakaristo-osa rakennettiin ennen runkohuonetta. Runkohuone oli alkuaan yksilaivainen hallikirkko Sen sisäkatteena oli puinen tynnyriholvi, jonka raja on näkyvissä itäpäädyssä ullakolla. Nykyinen holvaus ja tiiliset päätykolmiot lienee rakennettu 1450- tai 1460-luvulta. Kirkkosalin maalauskoristelu tehtiin vaakunoihin perustuvan ajoituksen perusteella vuosien 1467-1470 välisenä aikana. Kirkko ja kalkkimaalaukset restauroitiin 1890, jolloin niihin lisättiin suomenkieliset selitykset. Taivassalon pappila sijaitsi nykyisellä paikalla jo keskiajalla. Vanha pappila rakennettiin 1756 vuoden 1727 pappila-asetuksen mukaisesti. Pitäjänkokous päätti 1809 uuden pappilan rakentamisesta, koska vanhan pappilan katsottiin olevan huonokuntoisen ja asumiseen vanhanaikaisen. Uuden pappilan rakentaminen lykkäytyi ja kirkkoherra Erland sai korjata vanhaa karoliinista pappilaa omalla kustannuksellaan. Uusi pappila pystytettiin pihan tuolloin avoimelle pohjoislaidalle 1823. Kuuteen kortteliin jaettu puutarha sijaitsi pihapiirin eteläpuolella.
Taivassalon kirkko ja pappilat (kirkko)
Riuttu, Leo
Skrivarsin raittiasutus on Munsalan kirkon ja Veksalan kalasataman välisen tien varteen rakentunut kylä, jossa on hyvin edustettuna läntisen Suomen kyläasutukselle tyypillinen kyläyhteisön sosiaalinen hierarkia. Rakennuskanta koostuu paitsi kaksivooninkisista pohjalaistaloista myös maattoman väestön mökkiasutuksesta. Munsalan kirkolta Veksalan (Vexala) kalasatamaan halki agraarimaiseman kulkevan kylätien varrella on puolen kilometrin matkalla Skrivarsin talonpoikaiskylän rakennuksia. Raitin pohjoispään tilojen puolitoistakerroksisissa taloissa on nähtävissä säätyläisrakentamisen vaikutteita. Pihapiireissä on suuria lehteviä puistopuita. Talonpoikaistalojen lähistöllä on metsäympäristössä mökkiasutusta pienine rakennuksineen.
Skrivarsin asutus sijoittuu keskiajalla hallinnollisesti Pedersören pitäjään kuuluneen Veksalan kylän alueelle. Veksalan suuressa kylässä oli 32 taloa jo 1566 ja se muodosti 1600-luvulla latokartanon, jonka haltijoita olivat mm. Jacob de la Gardie ja Claes Tott. Rannikkokylä sai elantonsa maanviljelyksen lisäksi kalastuksesta ja hylkeenpyynnistä. Isojako toimitettiin 1789-1791.
Skrivarsin raittiasutus
Kohteen tekstuaalinen kuvaus
kuvailu
Jarva, Risto
Vaikka paikalla oli runsaasti raviväkeä, suurin osa Kaisaniemeen kutsutuista (kutsuttuja vieraita oli 327) oli raportoijan mukaan sentään valkolaisia. Häälounaan alkajaisdrinkkinä oli "shampanjacocktail Kirjava hevonen", ja ruokalista uutisoitiin myös: hienoa vasikanseläkettä ja jälkiruuaksi hedelmin koristeltua jäätelöä. Hääkutsuilla oli paljon "shown tuntua". ... Uteliaita sivustaseuraajia oli kerääntynyt Kaisaniemen ravintolan ympärille noin 2000 henkeä.
Kirjassa on kuvaus Allan Hagertin ja Tuula Saarron vihkiäisistä vuonna 1959 ja häälounaasta ravintola Kaisaniemessä.
"Roihuvuori, pommit tippuu, mitä, mitä, mitä, mitä vittuu!---" "Roihikassa enemmän kapakoita ku ruokakauppoi---"
fire station
paloasema
Laakso, Rakel
Elokuvateatteri Rialto-Tähti
'Maanantainen hautausmaa oli autio, vain muutama mummo jutteli hautakivelle. Käytävän hiekka rahisi askelten alla. Tuuli havisti vanhojen lehmusten oksia. Sade alkoi, kun he tulivat ruokatuntiruuhkaiselle Mechelininkadulle.' (s. 24)
Ylietsivä Mujunen tapaa Ilse Andersin vieraillessaan vaimonsa haudalla.
Tatu ja Patu muovailevat kadonneesta serkustaan pienen patsaan ja ripustavat sen mm. Kolmen sepän patsaalle.
"Mutta ennen kuin ehdin lausua ihmettelyni ääneen, saavuimme Ylioppilastalolle ja muut tärkeämmät kysymykset kiinnittivät huomioni. Kuten kysymys siitä, mikä oli odotettavissa olevien ruokien ja juomien määrä ja laatu." (S. 57.)
Johannes menee Ylioppilastalolle toverinsa Matias Jussilan kanssa kertomaan Stenvallin hautajaisista.
Ravintola Kokki
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Kallioinen)
"Raitiovaunu saapui Munkkiniemen sillalle. Muutamia hiihtelijöitä näkyi Huopalahden aurinkoisella jäällä, mutta aurattu ja hiekoitettu katu aukeni raitiovaunun edessä ruskeana ja likaisena. Vaunu pysähtyi Puistotien ensimmäisellä pysäkillä ja Ursula Andersson laskeutui kadulle." (s. 154)
Juvolan tiilitehdas edustaa agraarimaisemaan, hyvien sisävesiliikenneyhteyksien varrelle perustettua pienteollisuusmiljöötä 1900-luvun alkupuolelta. Maatilan yhteydessä tiilitehdas muodostaa pienimuotoisen teollisuusympäristön, jossa tiilitehtaan rakennukset, savupiippu ja tuotantotilat, ovat säilyneet. Maantien varressa on savenoton seurauksena syntyneitä vesikuoppia. Juvolan tiilitehtaan tehdasalue ja maatila sijaitsevat Haukiveden ja Joutenveden välisellä maakannaksella maantien varrella. Haukiveden rannalla ovat kehäuuni savupiippuineen ja sitä suojaava kookas puurakennus (1920-1930-luvulta), tiilenlyöntirakennus, kolme kuivaamorakennusta, varastorakennus ja kaksi laivalaituria. Tiilitehtaan tuntumassa on kevytrakenteisia vuokramökkejä 1900-luvun loppupuolelta. Yhtiön maatilan, Vaikontaipaleen, pihapiiri on rakennettu maantien molemmin puolin. Maatilan rakennuskannan lisäksi pihapiirissä on 1914 rakennettu asuinrakennus, jota omistaja on käyttänyt kesäasuntona. Kookas tiilinavetta on rakennettu 1924.
1800-luvun loppupuoli ja 1900-luvun alku olivat Suomessa vilkkaan rakentamisen ja teollistumisen aikaa. Erilaiset kaupunkien, valtion, armeijan ja yksityisten rakennushankkeet tarvitsivat yhä enemmän tiiliä. Vuosisadan alkupuolella Suomessa toimi 198 tiilitehdasta. Juvolan Tiilitehdas perustettiin 1905. Edellisenä vuonna Savonlinnan Rauta Oy:n toimitusjohtaja E.J. Pelkonen oli ostanut maatilan Säämingin Juvolan kylästä, koska tilan mailla oli tiilentekoon sopivaa savea. Myöhemmin maata hankittiin lisää ja Juvolan Tiilitehdas kehittyi nopeasti läänin suurimmaksi. Tehdas aloitti tiilienteon käsinlyönnillä ja kenttäuuneilla. Tuotantotekniikkaa uudistettiin 1920- ja 1930-luvun taitteessa, jolloin uunit korvattiin kehäuunilla. Sodan jälkeen, 1946, hevosranan korvasi sähkö ja käsinlyönnin tilalle tuli konelyönti. Savi saatiin pääasiassa ympäristöstä mm. Hannonniemestä. 1950-luvulla savea tuotiin lisäksi läheiseltä Haponlahden kanavatyömaalta. Hiekka tuotiin Säämingin Liistonsaaresta lotjilla. Parhaimmillaan tiilitehdas työllisti noin 60 henkilöä. Valmiit tuotteet vietiin vesiteitse Savonlinnaan, jossa ne myytiin yhtiön omistamassa rautakaupassa. Myöhemmin kuljetukset siirtyivät maantielle. Tehtaanjohtajan vastuulla oli tehtaan lisäksi Vaikontaipaleen maatila, jonka tuottamia elintarvikkeita toimitettiin tiilitehtaan lisäksi yhtiön omistamaan Hotelli Tottiin. Yhtiön omistaman Häyrynrannan maatilan asuinrakennukseen majoitettiin tiilitehtaan työntekijöitä. Rakennusteollisuuden muutokset ja kasvu lopettivat pienempien tehtaiden kannattavuuden 1960-luvulla. Juvolan tiilitehtaan toiminta päättyi 1966. Samoihin aikoihin lopetti kylän toinenkin, 1926 perustettu tiilitehdas Ojansalo & Kumppanit.
Juvolan tiilitehdas
Kalajokisuun pohjoisrannalla on Plassi vanha markkinapaikka, joka on Iin Haminan ohella Pohjanmeren jokisuiden tärkeimpiä markkinapaikkoja. Suunnittelemattomasti rakennetun alueen tiivis rakenne on säilynyt. Plassin monipuolinen rakennuskanta ja erilaiset toiminnot antavat alueelle monipuolista ajallista ja historiallista syvyyttä. Varsinainen Plassin alue jakautuu kolmeen osa-alueeseen: Plassin eteläpuoliseen rakennusryhmään, jossa on vanhoja maatilakeskuksia, entisen kauppatorin markkinapuotiryhmään sekä entisen Tervatorin ja kalasataman rakennusryhmään. Vanhimmat rakennuksista ovat 1700-luvulta. Markkinatorin toisiinsa kiinni rakennetut asuinrakennukset muodostavat pitkän yhtenäisen rivistön. Entisen Tervatorin varrella on Santaholman sahan konttori, noin 38 metriä pitkä puurakennus 1800-luvun alkupuolelta ja vanhoja 1800-luvun asuinrakennuksia kuten Ollilan, Tanskan ja Kilpisen talot. Tervatoriin liittyy myös vanha kalasatama aittoineen ja verkkokenttineen. Plassin pohjoispuolisella sahan alueella on säilynyt joitakin vanhoja tuotantorakennuksia sekä vanhoja työväen asuinrakennuksia. Sahanomistaja Oskari Santaholman rakennuttama suuri asuinrakennus Havula on vuodelta 1912 (W.G. Palmqvist). Änkilä (Haapala) on Kalajoen Plassin kantatila ja sijaitsee suurella puistomaisella tontilla muuten tiheästi rakennetun Plassin alueen puolivälissä. Päärakennus on tontin takalaidalla joen suuntaisesti ja tontti, jonka pohjoissivua rajaa pitkä aittarivi, avautuu Plassintielle. Asuinrakennus lienee 1800-luvun alusta, mihin viittaavat kiinteän sisustuksen lukuisat säilyneet yksityiskohdat. Huonejako noudattaa virkatalojen yleistä karoliinista pohjakaavaa. Plassin itäpuolella kulkeva Raahentie on osa vanhaa Pohjanmaan rantatietä.
Kalajokisuun edullinen liikenteellinen sijainti takasi yhteydet sisämaahan ja aina Hämeeseen asti ja Kokkolan kaupungin porvarit alkoivat pitää paikalla markkinoita. Plassin alueen käyttö kauppapaikkana juontaa aina 1500-luvulta saakka. Markkinapaikka, jonka päämyyntiartikkeli oli 1600-luvulta aina 1800-luvun puoliväliin terva, erotettiin 1688 Änkilän kantatilasta. Myöhemmin Plassista muodostui kalastajien ja käsityöläisten asuinalue. Plassin markkinapaikalle haettiin kauppalaoikeuksia 1800-luvun lopulla ja alueelle tehtiin asemakaavaehdotus. Plassista muodostettiin taajaväkinen yhdyskunta 1917. Markkinat siirrettiin vanhalta Kauppatorilta 1921 Tervatorille, nimensä mukaan vanhalle tervan myynti- ja varastointipaikalle. Santaholman 1903 perustettu saha työläisineen vaikutti yhdyskunnan kehitykseen. Santaholma Oy toimi alueella vuoteen 1996.
Plassin vanha markkinapaikka
'Ravintola Vanhan Maestron yläsalissa päivätansit olivat jo alkaneet. Orkesteri paukutti humppaa ja muutama pari pyöri avaralla lattialla. Paljon pöytiä oli kuitenkin edelleen tyhjillään, eikä kaksikon ollut vaikea löytää sopivaa paikkaa.' (s. 141)
Tuominen ja Hartikainen juhlivat onnekasta sattumaa ravintola Vanhassa Maestrossa.
Ravintola Klippan
Engelin omalle perheelleen suunittelema talo (purettu 1883)
Fredrikinkatu 66
Metsälä
Kohtaus jossa ylietsivä Kokki kajauttaa pitkällä lounaalla humpan “Silmät tummat” tapahtuu täällä.
Mikä oli se elokuvateatteri joka oli 50-60 luvulla Fredrikintorilla, jossa kävin katsomassa James Dean elokuvan. Muistan että se olisi ollut Edison mutta... Kavereiden kanssa tästä puhuttiin, mutta kun "vanhoilla" pojilla muisti "pätkii". Edison-teatteri ei sijainnut Fredrikintorilla vaan Diana-puistossa, Edison on nykyisin nimeltään Diana. Kysyjän muisteleman Fredrikintorin teatterin nimi oli Alice, teatteri toimi tämän nimisenä vuosina 1951-1965. Joten kuuntelija on todennäköisesti nähnyt James Dean elokuvat teatteri Alicessa. Alkujaan elokuvateatteri perustettiin Fredrikintorille vuonna 1920 nimellä Atlas, sitä kutsuttiin myös ”Sukkanauhateatteriksi" Suomen Trikoon liikemerkin innoittamana. Emme löytäneet täsmällistä tietoa siitä, missä käytössä sali oli Alicen toiminnan loputtua vuonna 1965. Ainakin siellä on ollut pahennusta herättävä biljardisali ja teatteritoimintaa. Elokuvat ilmestyivät Fredrikintorille vielä vuosiksi 1981-1982, teatterin nimi oli Royal. Tällä hetkellä tilassa toimii Teatteri Takomo. Helsinkiläiset elokuvateatterit oli luokiteltu 30-luvulta 60-luvulle filmialan yhteisillä vuosittaissopimuksilla eri luokkiin joista IA ja IB-teatterit olivat suurimpia ja hienoimpia. Uudet elokuvat tulivat niihin ensin, tämän jälkeen elokuvat lähtivät kiertämään halvempiin teattereihin. Atlas kuului luokkaan IIIA. Aivan viimeiseksi elokuvat tulivat IV luokan teattereihin Kameraan Hämeentiellä ja Louheen Sturenkadulla. Vuonna 1939 "ykkösluokan" teattereissa korkeimmat lipunhinnat olivat 12 markkaa aikuisilta, ja halvimmissa teattereissa lippu maksoi 6 markkaa. Lähteet: Elokuvateattereiden historiasta on kysytty meiltä ennenkin ja vihdoinkin on ilmestynyt kirja, josta tiedot löytyvät: Outi Heiskasen ja Minna Santakarin teoksesta Asuuko neiti Töölössä? : elämää elokuvien Helsingissä. Teos, 2004. Fredrikintorin (Iso Roobertinkatu 36-40) teatterin pieni historiikki: 1920-1951 Atlas, 1951-1965 Alice, 1981-1982 Royal. Elokuvateatterin lisäksi salissa on ollut biljardisali ja teatteritoimintaa: Pieni Suomi, Raivoisat Ruusut, Teatteri Takomo Edisonin pieni historiikki: 1910-1915 Lyyra, 1915-1975 Edison
Neljäs linja 22
Orisberg on Pohjanmaan ensimmäinen, 1600-luvun lopulla perustettu rautaruukki. 1800-luvun ruukkiyhdyskunta ruukinkartanoineen ja kirkkoineen on poikkeuksellisen hyvin säilynyt. Ruukinalue on rakentunut Kotilammen rannoille. Ruukinalueen keskeisiä elementtejä ovat ruukinkartano talousrakennuksineen, ruukinkadun varrella sijaitsevat seppien asuinrakennukset sekä ruukin kirkko kellotapuleineen ja kouluineen. Orismalanjoen rannoilla on säilynyt 250 vuotta kestäneeseen raudanjalostustoimintaan liittyneitä rakennuksia, rakenteita ja raunioita. Ruukinkartanon päärakennus on kolmikerroksinen, poikkipäätyinen 1700-luvun kustavilaiseen kartanoperinteeseen sitoutuva rapattu tiilirakennus. Huonejako ja pääosa interiööreistä on säilynyt rakentamisaikaisessa asussa. Ruukinpuiston ainutlaatuisia yksityiskohtia ovat uusklassilliset, C.L. Engelin suunnittelemat kahdeksankulmainen puukirkko ja Kotilammen pienessä niemekkeessä oleva doorilaisten pylväiden muodostama avoin temppelipäätyinen kellotapuli. Kahdeksankulmaisen puukirkon sisäänkäynnin edessä on pylväspäätyinen eteistila. Sakaristo on vastaavanlaisena huonetilana kirkon itäpuolella. Katon keskeltä kohoaa sisätilaan valoa antava lanterniini. Kirkkosalia kattaa kirkon muotoa toistava holvikatto. Itäseinällä on Suomessa harvinainen alttari-saarnatuoliyhdistelmä, ts. saarnatuoli on alttarin yläpuolella ja kulku sinne on suoraan sakaristosta. Kirkkosali on kaikkine yksityiskohtineen säilynyt erittäin hyvin. Kirkkoon liittyvällä hautausmaalla on kartanon omistavan Björkenheim-suvun jäsenten hautoja.
Orisbergin ruukin historia alkaa 1676, jolloin Vaasan pormestari sai toimintaprivilegion ruukin perustamiseksi. Paria vuotta myöhemmin siellä oli masuuni ja kankivasarapaja. Seudulta ei kuitenkaan löytynyt riittävästi rautamalmia, vaan raaka-aine oli kuljetettava hankalan matkan takaa Ruotsista. Masuuni siirrettiin 1700-luvun alussa Oravaisten Kimoon. Toimintaedellytykset parantuivat, kun Robert Finlayn ja John Jenningsin omistama ruukkiyhtiö osti Orisbergin ja Kimon ruukit sekä Oravaisten masuunit 1758. Pohjanmaan kolmen ruukin omistus siirtyi 1776 ruotsalaisille A. Hasselgrenille ja Bengt Magnus Björkmanille. Björkman hankki omistukseensa Orisbergin, Kimon ja Oravaisten sekä myös Fiskarsin, Antskogin ja Kosken ruukit. Kankirautapaja perustettiin 1790-1791 ja nippupaja 1798. 1800-luvun alkuvuosikymmeninä Orisbergin takoma kankirauta kuljetettiin Oravaisten lastauspaikan kautta etupäässä Venäjälle. Ruukinkartanon päärakennuksen rakennustyöt aloitettiin jo ruukinpatruuna Bengt Magnus Björkmanin toimesta 1800-luvun ensi vuosina ja portaalin otsikkotauluun voitiin hakata vuosiluku 1804. Suomen sota keskeytti työt, joita jatkettiin 1810-luvun alussa Lars Magnus Björkmanin (aatel. Björkenheim) omistajakaudella. Alkuperäisiä, tukholmalaisen muurarimestari Petrus Serénin laatimia suunnitelmapiirustuksia uudisti Pehr Granstedt ennen kaikkea ulkoasun osalta. Sisätilojen yksityiskohtia viimeisteltiin vielä 1819. Senaatti myönsi Orisbergin ruukille 1828 luvan seurakunnan perustamiseen hautausmaineen ja kirkkoineen. C.L. Engelin suunnittelema hirrestä rakennettu kahdeksankulmainen kirkko valmistui 1830 ja vihittiin käyttöön seuraavana vuonna. Samana vuonna pappilassa aloitti toimintansa ruukin koulu. Ruukin seurakunta lakkautettiin senaatin päätöksellä 1869. Kirkko vuokrattiin 1976 Kansan Raamattuseuralle. Ruukin vasarapajan toiminta loppui 1900, manufaktuuripaja oli seissyt jo vuodesta 1869. Vasarapajan uusituissa tiloissa aloitti toimintansa Orisbergin Konepaja Oy 1909. Pieni konepaja valmisti 1940-luvulle saakka Mullistaja-merkkistä äestä. Metalliteollisuuden merkityksen vähetessä Orisbergistä kehittyi erityisesti Edvard Björkenheimin aikana Pohjanmaan tärkein ja edistyksellisin maatila. Kartanoalueelle perustettiin 1882 karjakko- ja meijerikoulu sekä 1885 kuuluisa maanviljelyskoulu, jonka toiminta loppui 1969.
Orisbergin ruukinalue
Artikkeli "Eliel Aspelin-Haapkylä käy Otavassa v.1909"
Hotelli Marski
Ravintola Sea Horse
Kaisu Puuska-Joki työskenteli Yleisradion kuuluttajana 1934-1972.
1960-luku
Venäläisen Fabergén -jalokiviliikkeen maineikkaita pääsiäismunia suunnitellut Alma Pihl asui vanhuudenpäivinään kolmen huoneen ja keittiön asunnossa Munkkiniemen Rakuunatie 3:ssa.
Törrönen, Olli
Maanantai-illasta huolimatta kapakka oli niin täynnä, että Karlsson joutui hetken odottamaan vapaata pöytää. Hänelle ei olisi tullut mieleenkään tunkea kenenkään muun seuraan, vaikka mutkattoman rennossa Salvessa se ei olisi ollut mitenkään poikkeuksellista. Siellä suurin piirtein kaikki olivat kaikkien kavereita, mutta Karlsson halusi istua yksin ja ajatella. Pöydän saatuaan Karlsson tilasi silakkapihvit ja ison tuopin.
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Yttre Uddskär)
Pääpostitalo
Itäkeskuksen kirjasto
Bryggmanin huvilat (Villa Warén)
Melasniemi, Joel
Mesikämmen muurahaispesällä ja muita patsastarinoita
Erityisesti lapsille ja nuorille suunnattu tietokirja esittelee Helsingin eläinaiheisia patsaita ja veistoksia sekä retkireittejä tehtäväksi yleisillä kulkuvälineillä.
Oletko huomannut, että ympärillämme on paljon eläimiä, jotka eivät pure eivätkä hauku? Mesikämmen muurahaispesällä kertoo juuri niistä. Kirjan avulla tutustut Helsingin eläinpatsaisiin ja taiteilijoihin, jotka ovat ne tehneet. Saat tietää, mistä ja miten patsaat löytyvät, ja voit lukea tarinoita eläimistä, joita patsaat kuvaavat: metsäneläimistä, kotieläimistä, linnuista ja kaloista, tarujen eläinhahmoja unohtamatta. Muun muassa karhua on ihmisten mielissä aina ympäröinyt taianomaisuus. Karhu on koettu ylivoimaiseksi mahtinsa ja voimiensa vuoksi. Karhusta on kerrottu arvoituksia, sanottu sanaparsia ja mietitty ajatelmia. Mälläri mäellä seisoi, pään kahden, jalan kahdeksan, neljän silmän möljähdyksen, kahden hännän roiskahduksen. Mikä se on? Viime vuosien slangikirjoistaan tutuksi tullut Raija Tervomaa kertoo nyt lapsille ja nuorille. Kirja sopii kuitenkin jokaiselle Helsingin kulttuurista kiinnostuneelle. (www.edico.fi)
Kannelmäen kirkko
Tiheätunnelmainen dekkari, jossa pohditaan myös kriittisesti suomalaisen vanhustenhoidon nykytilaa.
Rikospoliisi Susanna "Susi" Teräsvuo tutustuu luksusvanhuutta elävien naisten maailmaan. Unelmaa villistä vanhuudesta eletään todeksi naistentalo Seniorassa Helsingin keskustassa. Miten käy, kun mummo hurahtaa mustaan poikaan? Kuka uhkaa vaurastuneiden tasa-arvonaisten oikeutta onneen ja nautintoon? Onnela on yksityinen hoivakoti, josta alkaa kuulua kummia. Mikä on hyvän kuoleman hinta? Näkymätön käsi puuttuu vanhuudenpäivien kulkuun niin, että Teräsvuon joululoma on uhattuna. Lumisessa Helsingissä tapahtuvassa dekkarissa kiristyy pakkasen lisäksi poliisin hermo. Onneksi Susin yksinhuoltajan arkea sävyttää kuuma romanssi. Suora puhe yhteisöllisestä ja yksinäisestä vanhuudesta koskettaa ja kirpaisee. Simosen viides Teräsvuo-dekkari kertoo hallitun ikääntymisen harhakuvista ja elämän epäoikeudenmukaisuudesta. Jännitysromaanin keinoin Simonen ruotii vanhuspolitiikkaa, hoivamarkkinoita, dementiaa ja eutanasiaa unohtamatta huumoria ja iloa. Leila Simonen on yhteiskuntatieteiden tohtori ja sosiaalipolitiikan dosentti. Tiedenaisen uralta hänellä on satoja julkaisuja. Hän suosii tyylikästä köyhäilyä ja harrastaa luomuviljelyä, salsaa ja maratonjuoksua. Simonen on suosittu kouluttaja. Kirjan sankari Susi Teräsvuo on tuttu dekkareista Naisen kosto (1998), Mustaa samettia (1999), Lapsitappajat (2001) ja Suska (2007). Simosen tietokirjoista viimeisin on Naiset ja raha - matkalla arjen vaurauteen (2008). (takakansiteksti)
lager
varastot (rakennukset)
storehouses
Tärkein ja rakkain ala hänelle oli kuitenkin hevosten kasvattaminen. Kalle vuokrasi Vartiokylästä maanviljelystilan, jossa oli 46 hehtaaria viljeltyä. Kaitarannan Ravitalli siirtyi sinne. Suuressa valkoisessa päärakennuksessa asui tilanhoitaja vaimoineen. Karjakkokin oli, hoitamassa porsaita. Myös hevosten valmentajat asuivat Vartiokylässä, nuo ammattilaiset, joista paljolti riippui hevosten menestys. Kilpahevosella on joka päivä ajettava määrätty matka, sitä on hoidettava hyvin ja ruokittava jopa vitamiinipillereillä ja raaoilla kananmunilla. Elonkorjuuaikaan hevosista oli hyötyä myös maatöissä. Silloin Elli ja Kalle itsekin olivat maatilalla.
Kalle Hagertilla oli ravitalli Vartiokylässä 1950-60-luvuilla.
Hemingways
Tivoliteatteri
Åström, Sven-Erik
Liikkeiden näyteikkunoissa esimerkiksi Helsingin keskikaupungilla näkee toisinaan kylttejä, joissa kielletään polkupyörän pysäköiminen näyteikkunan eteen. Onko liikkeenharjoittajalla oikeus kieltää pysäköinti? Polkupyörän pysäköinnin rakennuksen edessä voi kieltää maanomistaja. Helsingin keskustan kaduilla maanomistaja on usein Helsingin kaupunki. Voi olla, että talo- tai kiinteistöyhtiö, jonka omistamassa rakennuksessa liike sijaitsee, omistaa myös maan rakennuksen edessä (jalkakäytäväalueella). Tällöin esimerkiksi taloyhtiön hallituksella on periaatteessa oikeus kieltää pysäköinti. Jos liikkeenharjoittaja omistaa kiinteistön ja maa-alueen jalkakäytävällä, hänellä on oikeus kieltää pysäköinti. Tiedot on saatu Helsingin kaupungin rakennusviraston katu- ja puisto-osastolta.
Lampinsaari on Outokumpu Oy:n syrjäiselle seudulle 1953 perustama kaivosyhdyskunta asuinalueineen ja palveluineen. Alue on pääosin 1950-luvulta, mutta saanut lopullisen muotonsa 1970-luvulla. Kaivosalue sijaitsee Lampinsaaren ja Ristonahon metsäsaarekkeilla laajojen suoalueiden keskellä. Alueen arkkitehtuuri on W.G. Palmqvistin suunnittelema ja rakennusten sijoittelun on suunnitellut arkkitehti Blomstedt. Väljä ruutuihin perustuva kaava rakentuu kaivokselle johtavan pääkadun varaan. Sen pohjoispuolella on ruutukaavaan sijoitetut asuinrakennukset ja kadun eteläpuolella yhdyskunnan julkisten rakennusten lisäksi myös johtajien asunnot. Kaivoksen työntekijöitä varten rakennetut eri tyyppiset rakennukset, kerrostalot, paritalot ja omakotitalot, on ryhmitelty alueelle hierarkkisesti. Tyyppitaloja on myös muilla Outokummun kaivos- ja tehdaspaikkakunnilla.
Paikalliset asukkaat lähettivät 1930-luvulla ja 1940-luvun alussa Vihannin Alpuasta malmikiviä Geologiselle tutkimuslaitokselle, joka teki Vihannissa tutkimuksia 1940-luvun loppupuolelle saakka. Kauppa- ja teollisuusministeriö luovutti 1951 tutkimustulokset Outokumpu Oy:lle, jonka suorittamissa lisätutkimuksissa 1952 löytyneet malmit olivat perustana Vihannin kaivoksen syntyyn. Kaivoskuilun paikaksi sovittiin Lampinsaari, jota ympäröivän suon kuivattaminen aloitettiin 1952. Myös rautatie valmistui 1952. Ristonahon kaivoskuilun 86 metriä korkea nostotorni rakennettiin 1953 ja malmintuotanto aloitettiin syksyllä 1954. Kaivoksen ja sen maanpäällisten osien suunnittelun ja rakentamisen ohella aloitettiin 1952 myös kaivosyhdyskunnan rakentaminen henkilökunnalle. Kaivoskylän rakentamisesta Alpuan kylän yhteyteen luovuttiin, koska Outokumpu Oy:n johtajan, vuorineuvos Eero Mäkisen näkemyksen mukaan kaivosväen piti asua kaivoksen vieressä. Kaivoskylän paikaksi tuli Ristonahon metsäsaareke. Pääkadun (Kaivoskatu) varteen nousivat yhdyskunnan palvelut, koulu, kaupat ja pankit. Pääkadusta pohjoiseen diagonaalisti erkanevien teiden ja niiden poikkikujien varteen pystytettiin tehdasvalmisteisia pientaloja kaivoksen työtekijöille. Työntekijöiden asunnot rakennettiin kahden tai kolmen perheen taloiksi ja materiaalina käytettiin puuta. Alkuvaiheessa rakennettiin lisäksi kolme 10 perheen kerrostaloa. Kaikkiaan kaivoskylään rakennettiin 250 perheasuntoa. Tuotannon ollessa laajimmillaan kaivos työllisti yli 500 työntekijää. Vihannin seurakunta rakensi kylälle seurakuntakodin 1962. Koulun viereen rakennettiin talkootyönä urheilukenttä ja suolampareesta tehtiin maauimalana toimiva palolammikko. Kaivoksen päätuote oli sinkki, mutta kaivoksesta saatiin myös kupari- ja lyijyrikastetta. Kaivos lopetti toimintansa 1992 ja kaivostornit kaadettiin 1995.
Lampinsaaren kaivosyhdyskunta
Kirja on Helsingin Diakonissalaitoksen sisarkotijärjestelmän historiaa.
Eloranta, Lauri
Pesula C62 / Toimisto
Peruskorjaus Rakennuksen ulkomuoto säilytet­tiin. Sisä­tilat uu­sittiin kokonaan. Laa­jennusosa sijoitettiin kuivausvajan pai­kalle lä­hes näky­mättömiin, ja viereiseen kallioon louhitun keskusväestönsuojan sisäänkäynti ajoramppeineen toteutettiin samassa yhteydessä. Raken­nuk­seen sijoitet­tiin Suo­menlin­nan hoitokunnan ja Suo­men­linnan Lii­ken­teen toimistoti­loja, sosi­aali­tiloja ja erillinen pesu­tu­pa. Väestönsuojaa käytetään rakennustarvikkeiden varastona ja työkoneiden tallina. Toteutusaika: 1983-85 Huoneistoala: 473m² Kerrosala: 830m² Raken­nuttaja: Rakennushallitus Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­tuuritoi­misto Kirmo Mikkola Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Jorma Kataja LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Leo Maaskola Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Joel Majurinen Ky Rakennustyöt: Helsingin lää­ninvankilan Suomen­linnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Pesula rakennettiin 1910-luvun alussa suolanpoistolaitokseksi. Rakennuksessa puhdistettiin vettä, joka johdettiin vesijohtoja myöten läheisiin komendantin taloon C 52 ja upseerikerholle C 53. Kyseessä lienee ollut Viaporin ensimmäinen vesijohtojärjestelmä. Santahaminaan suunniteltiin rakennettavaksi saman piirustuksen mukainen vedenpuhdistuslaitos. Vielä 1920-luvun lopulla rakennuksessa oli vesilaitos. Sittemmin rakennus toimi pesulana ilmeisesti useita kymmeniä vuosia. Kylmä vesi lämmitettiin haloilla muuripadassa. Muita varusteita olivat linko ja mankeli. Talon takana oli pulpettikattoinen hutera vaja, jota käytettiin pyykin kuivatukseen. 1980-luvun alussa toteutettiin arkkitehti Kirmo Mikkolan suunnitelmien mukaan peruskorjaus. Rakennus remontoitiin toimistokäyttöön Suomenlinnan hoitokunnan isännöintitoimistolle. Talon takana olevaa kalliota louhittiin siten, että saatiin tilaa vanhan rakennusrungon ulkopuoliselle portaalle ja riville uusia toimistohuoneita. Sosiaalitilat saunoineen rakennettiin ja talo varustettiin koneellisella ilmanvaihdolla. Suomenlinnna liikenteen toimisto toimii myös talossa. 1994 vuoden vaihteessa talo otettiin Suomenlinnan hoitokunnan kiinteistöhuollon toimistoksi, lisäksi talossa on varastotiloja ja saunat. Länsipäädyssä on edelleen talopesula. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C II 81 Lähteet: Arkkitehti-lehti. MV SL Valokuva-arkisto. SA Rannikkotykistörykmentti. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL VIK C 1861 vuodelta 1913. SLHK Kuva-arkisto Valokuva .
1910-luvulla valmistunut rakennus oli alun­perin vedenpuhdistuslaitos, jossa merivedestä poistettiin suola. Puhdistamon vesi oli johdettu bastioni Bjelken (C 52) upseeriasuntoihin. Myöhemmin rakennukseen sijoitettiin pesutupa ja sen taakse rakennettiin harva lautarakenteinen­­ pyy­kin­kuivausvaja.
Museosilta (Tervasalmen silta)
Sörnäisten Työväen Näyttämö
Kirjassa kerrotaan Jakomäen KOP:n ryöstöstä elokuussa 1986, ryöstöstä, joka päättyi pakoauton räjähdykseen Mikkelissä.
Romaani kuvaa kuuden Lapinlahden sairaalan potilaan elämää muutaman kevätviikon aikana.
Kaprakan kuntoutuslaitoksen rakennusryhmä on esimerkki aineellisesti niukkana jälleenrakennuskauden aikana luodusta laadukkaasta arkkitehtuurista. Arkkitehti Viljo Revell on sijoittanut tuberkuloottisten sotainvalidien kuntoutusta ja uudelleenkoulutusta varten suunnitellun oppilaitoksen rakennukset taidokkaasti pohjoiskarjalalaiseen harjumaisemaan. Laitos kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Liperin Käsämän kylässä sijaitsevan oppilaitoksen eri työsalit, asunnot ja yhteistilat on ryhmitelty kaavamaista laitosratkaisua välttäen itsenäisiksi yksiköiksi harjun laelle. Matalat rakennukset lomittuvat väljästi sen mäntykangasmaastoon. Vilpoloiden ja lepoterassien tilasarjat ja katokset liittävät rakennukset harjun etelärinteen luonnonmaisemaan. Hallinto- ja varastosiivet muodostavat suojatun sisäpihan 89 metriä pitkän työpajarakennuksen edustalle. Katettu vilpola yhdistää ravintola- ja päärakennuksen toimistotiloiksi muutettuun sairaalaan. Alempana rinteessä on asuntolana käytetty asuinkerrostalo, nk. Norjantalo. Myös rantasauna ja pesutupa alhaalla Huttulammen rannalla on porrastettu rinteeseen. Korkealle harjun laelle sijoittuva rakennusryhmä on hahmoltaan korostetun vaakasuuntainen. Sementtitiilikattojen voimakkaat räystäslinjat ulottuvat pitkälle matalien ulkoseinien vaaleiden, rapattujen pintojen yli. Yksinkertaisten rakenteiden ja karkean viimeistelyn vastapainona harkitut puurakenteet ja luonnonkiven käyttö sekä ennen muuta rakennusten sisä- ja ulkotilojen luonteva toisiinsa lomittuminen luovat laadukkaan ja monipuolisen ympäristön.
Kaprakka rakennettiin tuberkuloottisten sotainvalidien kuntoutus- ja oppilaitokseksi heti sodan jälkeen 1946-1949. Aloitteen sen perustamisesta tekivät sotainvalidien työhuoltovirasto ja Sotatuberkuloottiset ry. Sotainvalidien Veljesliitto osti puolustusministeriöltä Liperin varuskuntakylän maa-alueen oppilaitoksen tarpeisiin. Rakennusten suunnittelijaksi valittiin arkkitehti Viljo Revell. Jälleenrakennusaikainen varojen puute ja rakennusaineiden säännöstely sekä mm. teräspula vaikeuttivat laitoksen rakentamista. Rakennusajan aineellinen niukkuus osaltaan perusteli arkkitehtuurin toista leimallista piirrettä: pyrkimystä rakentamisen rationalisoimiseen kehittämällä rakennusosien standardointia ja sarjatuotantomenetelmiä. Seinät muurattiin paikalla valetuista betoniharkoista, betonilattiat tehtiin maanvaraisiksi. Vesikatot ladottiin sementtikattotiilistä. Arkkitehti Revell oli 1942-1944 Suomen arkkitehtiliitto SAFA:n jälleenrakennustoimiston johtaja. Toimisto osallistui rakennusalan käytäntöjen rationalisointiin ja jälleenrakennusaikaisen rakennustyön laadun takaamiseen. Oppilaitos suunniteltiin 150 oppilaalle, jotka opiskelivat puu- ja veneenveistoalaa, metallialaa sekä varasto-, sähkö- ja verhoilualaa. Oppilaitos toimii edelleen ammatillisena koulutuskeskuksena. Aluetta täydennettiin 1960-1990-luvulla uudisrakennuksilla vanhan rakennusryhmän länsi- ja eteläpuolelle. Rakennusryhmän betonitiilikatot ja julkisivurappaukset uusittiin 1980-luvulla. Sairaalasiipi (Maijantupa) muutettiin hallintosiiveksi 1990-luvulla. Norjantalo peruskorjattiin 1990-luvulla, koulu- ja työpajarakennus 2000-luvun alussa.
Kaprakan kuntoutuslaitos
Helsingin muuttuvat kasvot. 1 : Mannerheimintie
Solveigin isä joutuu sairaskohtauksen takia Marian sairaalaan.
Goethe-Institut
Erään Helsingin kaupunginosan nimi on Tapanila ja ruotsinkiellinen nimi Mosabacka. "Backa" tarkoittaa mäkeä ja joidenkin lähteiden mukaan "mosa" tarkoittaisia survoa. Siis vapaasti suomennettuna Mosabacka olisi "survoa mäki" tai "survosmäki" - ei kovin loogista. Siis mitä ihmetta tarkoittaa "mosabacka", ja mistä nimi juontaa juurensa? Tapanilan ruotsinkielinen nimi Mosabacka tarkoitti alkuaan paikalla sijainnutta torppaa, josta tuli ratavartijan asunto ja myöhemmin aseman nimi. Asema rakennettiin vuonna 1908. Sitä ennen paikalla oli vuoden verran Wanda-niminen seisake. (Wanda = Vantaa) Torpan nimi juontuu sen sijainnista suon äärellä. ”Mosa” on tässä tapauksessa murteellinen muoto ruotsin kielen sanasta ”mosse” eli suo, tarkemmin vielä rahkasuo. Backa on taas peräisin sanasta ”backe” eli ”mäki”. Arvellaan että suo oli paikalla, johon 1900-luvun alussa syntyi ensin VR:n kaatopaikka ja myöhemmin vihannesviljelijöiden keskus. Mosabackan aseman suomenkieliseksi nimeksi vahvistettiin vuonna 1925 Tapanila, koska se sijaitsi Tapaninkylässä (Staffansby). Aseman mukaan koko Mosabackan seutukunnasta alettiin käyttää myös suomalaista nimeä Tapanila. Vuonna 1971 Lasse Kuusela äänitti levyn ”Mosabackan lavalla.” Lähde: Suomalainen paikannimikirja (Karttakeskus ja Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2007)
Studio Kuvasiskot toimi Mikonkadun ja Pohjoisesplanadin kulmatalossa vuosina 1951-1984.
Runeberginkadun kaasukello
Polkupyörällä ajamisen taito ja muita esseitä
Länsi-Turunmaan saaristoasutus (Keistiö)
Ensimmäisessä Maria Kallio -dekkarissa tutkitaan opiskelijakuoron hurmuribasson murhaa.
Jatkosodan tapahtuma- ja muistopaikat (Sturmbock - Stellung)
Batoy
Elokuvateatteri Orion
"Kolmas lasi keskihintaista/ chiantia tuo Tuomas/ Akvinolaisen parvekkeelle, kirottuja/ kirvoja viinin pinnalle/ pihan ainoasta lepästä, pakokaasuja/ Fredalta ja Lönkalta, hajuveteen/ pukeutunutta hikeä, yritän/ tehdä ajatteijan työtä, päivittää" (runosta Luen historian kirjaa, s. 165)
Teos sisältää viisi Freda-nimistä osastoa.
Salpalinja (Iitiä)
Sweet Love, ravintola
Impiö, Markku
Hämeen Härkätie (Marttilan kirkko)
'Seurasin heitä I-junalla keskustaan, puiston läpi Hakaniemeen. Torin laidalta Fitness Cellarin ovesta sisään ja portaita alas.' (s.10)
Pirkko seuraa Samia ja Karoliinaa kuntosalille Hakaniemeen.
Liisa Lindgrenin artikkeli Julkinen taide
Olen kuullut, että Fazerin työntekijöiden lapsille oli aikoinaan tarha Punavuoressa. Missäköhän talossa se oli? Fazerin makeistehdas sijaitsi 1950-luvulla Tehtaankadulla. Sen läheisyyteen Perämiehenkadulle Fazer rakennutti kerrostalon, jonka huoneistoja vuokrattiin Fazerin työntekijöille. Tässä talossa avattiin joulukuussa 1951 Fazerin ensimmäinen päiväkoti "Ykkönen". Margareta Lybäck, Fazerin hallinnollinen koordinaattori, kertoo että päiväkoti "Ykkösessä" oli kolme osastoa ja noin 50 lasta, joista nuorimmat olivat vain kahden kuukauden ikäisiä. Äidit kävivät imettämässä lapsiaan ruokatunnillaan, ja tuohon aikaan talo kustansi myös vauvojen sideharsovaipat, jotka huollettiin päiväkodissa. Valitettavasti "Ykkösen" tarkasta osoitteesta ei ole tietoa. Karamellien valmistus siirtyi Vaaralaan vuonna 1960 ja suklaan valmistus vuonna 1963, jolloin Tehtaankadun tuotanto ja Perämiehenkadun päiväkotitoiminta lakkautettiin.
Huovilan puisto
Hamsteri ja Konna seikkailevat Helsingissä humoristisessa sarjakuvassa.
Yövartijan maja
Pieni yövartijan maja rakennettiin Merenkävijät ry:n toimesta vuonna 1990. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Antti-Poika, Jaakko, 14.9.1992. Suullinen tiedonanto.
Viren, Lasse
Skogsbyn ruukin masuuni laitteistoineen ja patojärjestelmineen on yksi harvoista säilyneistä. Skogbyn masuuni ja Fagervikin ruukki antavat yhdessä lähes täydellisen kokonaiskuvan Suomen 1700-luvun loppuvuosikymmenten rautaruukista. Skogbyn entinen rautaruukki sijaitsee Hankoniemen luoteisrannalla, asumattomalla metsäseudulla. Ruukinalue käsittää 1700-luvun lopulla rakennetun masuunin, ruukin konttorirakennuksen ja patolammet sekä masuuniin liittyneen 1800-luvun puolessa välissä rakennetun puhalluskoneen. Alueella on myös kivisen myllyn rauniot sekä runsaasti erilaisten ruukin toimintaan liittyneiden rakennusten ja rakenteiden jäänteitä sekä joitakin työväenmökkejä. Skogbyn ruukin teollista toimintaa jatkanut saha on ollut Uudellemaalle perustetuista sahoista pitkäikäisimpiä ja tuotannoltaan merkittävimpiä höyrysahoja. Edelleen hyvin säilynyt sahayhdyskunta antaa hyvän kuvan työväestön asuinolojen kehityksestä 1800-luvun lopulta 1950-luvulle. Skogbyn sahayhdyskunta on Hankoniemen itärannalla Tammisaareen johtavan laivaväylän tuntumassa. Saha-alueelle johtavan tulotien varressa sijaitseva yhdyskunta käsittää eriaikaisia työväen asuinrakennuksia 1880-luvulta 1950-luvulle. Asutuksen keskellä sijaitsevat VPK:n talo, kauppa, seurantalo, terveystalo ja kaksi koulua. Sahan johtajan asunto on paikalle siirretty 1700-luvulta peräisin oleva Skogbyn ruukin entinen päärakennus. Sahayhdyskuntaan liittyy myös 1930-1940-luvun omakotialue ja sodanjälkeinen asuinalue. Sahalta rautaruukin läheisyyteen kulkee Harparskog-linja, joka on suomalaisten vuoden 1940 välirauhansopimuksella perustettua Hankoniemen neuvostotukikohtaa vastaan 1940-1941 rakentama kantalinnoitettu pääpuolustuslinja.
Fagervikin ja Billnäsin rautaruukkien omistaja Carl Billsten nuorempi perusti 1682 Skogbyn masuunin hyvän satamapaikan ääreen. Historiallisesti Skogby oli lähes koko toiminta-aikansa osa Fagervikin ruukkia. Skogbyssä valmistettiin Ruotsista tuodusta malmista takkirautaa Fagervikin ja Pinjaisten (Billnäs) ruukkien kankirautapajojen käyttöön. Nykyinen, alaosaltaan harmaakivinen ja yläosaltaan tiilinen masuuni rakennettiin 1789. Masuuniin liittynyt puhalluskone valmistui 1856. Ylemmän masuunilammen harmaakivipato rakennettiin 1780 ja ruukin konttorirakennus 1783. Laitoksen toiminta loppui 1908. Höyrysaha jatkoi Skogbyn teollista toimintaa rautaruukin lopettamisen jälkeen. Sahan perusti Mauritz Hisinger 1888 ja Oy Fiskars Ab:n omistukseen se siirtyi 1891. Sahan vanhimmat asuinrakennukset ja ruokala rakennettiin sahan perustamisvuonna. Toinen merkittävä työväen asuinrakennusten rakentamiskausi oli 1920-luku. Höyrysahan nykyiset tuotantorakennukset rakennettiin pääasiassa 1950-1980-luvuilla. Sahan toiminta päättyi 1987.
Skogbyn masuuni ja sahan alue (masuuni)
Särestöniemi on edustava esimerkki omavaraistalouteen perustuvasta elämänmuodosta Pohjolassa. 1800- ja 1900-luvun vaihteen erämaatila ja asuinkenttä on täydentynyt ainutlaatuisella tavalla taiteilijakodiksi ja taidegalleriaksi samassa pihapiirissä elämäntyönsä tehneen kuvataiteilijan, Reidar Särestöniemen vaikutuksesta. Asuinsijalla ja sen lähiympäristöllä on poikkeuksellisen vahva yhteys taiteilijan elämänvaiheisiin ja tuotantoon. Ounasjokivarressa sijaitseva Särestöniemi on erityisluonteinen kahden rakennusperinteen yhdistelmä. Vanhaksi Särestöksi kutsuttu pihapiiri koostuu hirsirakennuksista Ounasjoen rannalla. Pihapiiriin kuuluu kymmenkunta alueen kaikkiaan noin kahdestakymmenestä rakennuksesta, joista vanhimmat ovat 1800-luvulta. Päärakennus 1870-luvulta, navetta ja tallirehto rajaavat avokulmaista pihapiiriä kolmelta sivulta. Vanhan Särestön rakennukset ovat maalaamatonta veistettyä hirttä ja pääosin pärekattoisia. Vanhan Särestön takana olevassa metsässä on Raili ja Reima Pietilän suunnittelema Reidar Särestöniemen (1925-1981) ateljee. Pietilöille ominainen, luonnosta innoituksensa ammentava muotoaiheisto toteutuu tässä tapauksessa poikkeuksellisesti puurakentamisessa. Modernissa arkkitehtuurissamme tällaiset hirsirakennukset ovat harvinaisuus. Taiteilijakotina Särestöniemi on suomalaisen erämaa-ateljeeperinteen ehkäpä merkittävin jatkaja ja uusintaja 1900-luvun jälkipuolella. Vanhan Särestön pihapiirin vieressä on galleriarakennus ja kaksikerroksinen kahvila. Pietilöiden arkkitehtipariskunnan käsialaa on myös kaksikerroksinen kahvila, jonka yläkerrassa on työtilat. Rakennus toimii alueen keskuksena ja museokävijöiden vastaanottotilana.
Kittilän Särestöniemessä tiedetään asutun pitkään ennen kuin taiteilija, professori Reidar Särestöniemen isovanhemmat asettuivat sinne 1888 ja kirjattiin kirkonkirjoihin uuden asuinpaikkansa mukaan. Taideopintojen jälkeen 1960-luvulla Reidar palasi maalaamaan synnyinkotiinsa. Työlle omistautumista ja menestymistä seurasi määrätietoiset ja kunnianhimoiset ateljee- ja galleriahankkeet, joiden hirsiarkkitehtuuri toteutti taiteilijan omia ideoita ja mieltymyksiä. Ensimmäinen 1965 valmistunut ateljee paloi 1977 ja uusi valmistui seuraavana vuonna. Kohteen pääkäyttö on nykyisin museo- ja näyttelytoiminta, jota harjoittaa 1985 perustettu Särestöniemen museosäätiö. Museokäyttöön on liittynyt pitkäjänteinen ja suunnitelmallinen rakennusten entistämistyö.
Särestöniemen erämaatila ja ateljee
Tytöt saivat outoja hedelmiä, banaaneja Katajanokan makasiineilta.
Elokuun 10:nnestä syyskuun 23:nteen tai 24:nteen Lenin asui salaa Helsingissä: seuraavien suomalaisten työläisten luona: Artur Useniuksen (Fredrikinkatu 64)
Kaurismäki, Mika
Ovatko muun muassa Helsingissä asfalttiin maalatut x-merkit aina pohjoinen/etelä/itä/länsi suntaisesti maalattu? Käsittääkseni ne liittyvät maanmittaukseen/ilmakuviin, mutta kiinnostaisi tietää, voiko niistä tarkistaa ilmansuunnat? Uudenmaan maanmittaustoimistosta vastattiin, ettei merkeistä voi tarkistaa ilmansuuntia. Ne ovat kiintopisteitä ilmakuvauksia vasten. Merkit näkyvät hyvin lentokoneeseen.
Rake Oy, Bulevardi 2
Pyramidikattoiset kesänavetat (Halttu)
Enontekiön saamelaisasutuksen talvi- ja kesäkylät (Kalkujärvi)
Valkoinen Hiace, jota käytettiin ruumiin kuljetukseen, varastettiin Museokatu 20 kohdalta.
Aleksandr Nevski
Ruutikellari
Olympiarakennukset (Olympiatermiaali)
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Utanen)
Marianne Lehtimäki: Lapinlahden sairaala. Voiko käyttöarvoja vaalia?
Kalevankadun korttelikapakassa istuvat Lapin sisarukset ja monet muut.
Perkoila, Mikko
"Olimme iltakävelyllä, vaimoni ja minä, rännit kusivat,/ hänellä oli kumisaappaat jalassa mutta minulla oli/ ruskeat kenkäni, joihin olin ostanut uudet nauhat/ Runeberginkadulta,/ näin kuluu aikamme,/ joka päivä keksin uuden yksityiskohdan/ talojen julkisivuista, keväällä/ näen kaiken uudessa valossa. --" (s. 22)
Orko, Risto
Ongelma vai haaste? Julkisten rakennusten liikkumisesteiden poistaminen
"Lähde jutteli asioitansa puhelimessa. Muukalainen kysyi häneltä venäjäksi, mutta kuitenkin niin selvästi, että Jalmari kuuli: - Onko kauppias luotettava? - On, on, vastasi naapuri, viittasi kädellään rauhoittavasti ja jatkoi puheluaan. Vieras näytti tyyntyvän ja tuli lähemmäksi tiskiä, jonka takana Jalmari seisoi. Hän tarkasteli hyllyllä olevia tupakkalaatuja. Jalmari siirtyi hiukan sivuun, jotta vieras näkisi paremmin. Löydettyään etsimänsä mies osoitti sormellaan hylllyä ja nyökäytti päätään. Jalmari ojensi hänelle tupakkalaatikon. Vieras nyökkäsi hyväksyen ja maksoi setelillä. Naapuri jatkoi puheluaan. Muukalainen sytytti savukkeen ja ryhtyi seurustelemaan Tepon kanssa. Hän kumartui taputtamaan pojan päätä ja silitteli tämän hiuksia. Teppo katseli miestä totisena, mutta pysyi paikoillaan. Vieras otti savukkeen suustaan ja hymyili Tepolle leveästi ja ystävällisesti. Sitten hän nyökäytti hyväksyvästi hymyillen Jalmarille, mutta ei koko aikana sanonut sanaakaan. Keskustelu käytiin vain ilmein ja käsien liikkein." (s. 157-158)
Lenin kävi maisteri Lähteen kanssa Hilja ja Jalmari Mäkelän puodissa Sörnäisten rantatiellä syyskuussa 1917. Jalmari tunnisti hänet lehtikuvasta vallankumouksen jälkeen, ja isännöitsijä vahvisti tiedon.
Lassila
Salpalinja (Venesaari)
Nousen sille laiturille, siitä hiljalleen, kuljen Kustaanmiekan kautta tuttuun lahden poukamaan.
Rauman asuinalueet Onnela, Nummi, Asevelikylä sekä alue kolmannessa kaupunginosassa ovat edustavia esimerkkejä oman aikansa tyypillisistä suomalaisista asuinalueista. Alueet ovat yhtenäisiä samanaikaisen rakentamisen, yhtenäisten suunnitelmien ja materiaalien ansiosta. Säilymistä ovat edesauttaneet mm. Rauman kaupungin vanhoille asuntoalueille laatimat korjaus-, muutos- ja rakentamisohjeet 1983. Kohteeseen on rajattu kaksi erillistä asuinaluetta, joissa kummassakin on eri-ikäisiä osia. Toinen alue on kiinni Vanhassa Raumassa, toinen sijaitsee kaupungin pohjoisosassa, kolmannessa kaupunginosassa. Yhdessä alueet muodostavat hyvän, kerroksellisen pienrakentamista, kaavoitusta ja kaupungin kasvua esittelevän kokonaisuuden 1800-luvun loppupuolelta aina 1960-luvun alkupuolelle. Alueiden rakenne ja rakennuskanta - kadut, tontit, asuinrakennukset, pihat ja ulkorakennukset - ovat säilyneet rakentamisaikansa mukaisina, eheinä ja yhtenäisinä, vaikka joissakin kohdin korjaukset ovat synnyttäneet kirjavuutta. Omakotialueilla rakennukset on sijoitettu tonteille samalla tavalla, yleensä asuinrakennus lähelle katua, piharakennukset tontin takaosaan, katurajalla on yleensä pensas- tai puuaita ja portti, pihan istutukset ovat reheviä. Vanhan Rauman eteläpuolella, maailmanperintökohteen suojavyöhykkeellä, sijaitsevat Onnela ja Nummi. Onnelan ensimmäinen asemakaava valmistui 1876, asuintalot ovat 1800-luvun lopulta 1920-luvulle. Puiset asuinrakennukset sijaitsevat katujen varsilla, ulkorakennukset tonttien takaosassa, tontteja kiertää lauta-aita. Alueen täydennysrakentaminen on tehty taitavasti. Onnelan eteläpuolella sijaitsevan Nummen ensimmäinen asemakaava valmistui 1915. Tonttien koon mukaan vaihtelevan kokoiset puutalot 1910-20-luvuilta on toteutettu mallipiirustusten mukaan ja piha tonteille annettujen määräysten mukaan. Talot ovat kadun varressa pienen etupihan erottamina. Nummen eteläpuolella Asevelikylässä, puiset, usein rapatut, asuinrakennukset ovat yleensä Helena Vainion 1953-54 suunnittelemia. Katujen nimistö, kuten Kollaankatu, viittaa alueen syntyhistoriaan. Toinen asuinaluekokonaisuus sijaitsee rautatien pohjoispuolella, Syväraumankadun pohjoispäässä. Kolmas kaupunginosa on esitetty kaupungin rakennettuja alueita laajentavissa kaavoissa 1922 (Andersin) ja 1937 (Kaalamo). Rauman ensimmäinen yhden perheen tiivis omakotitaloalue Saukon- ja Säikänkadun varrella muodostaa viehättävän katumiljöön. Talojen edessä on pieni etupuutarha, varsinaiset puutarhat sijoittuvat korttelin keskelle. Suunnitelmat on laadittu kaupungin rakennustoimistossa 1939, yksikerroksiset pienet puutalot ovat asukkaiden rakentamia, monet Lönnströmin tehtaan työntekijöiden. Ruotsalaistaloalue on sotien aikana rakennettu ruotsalaisrahoitteinen tyyppitaloalue, jossa yksikerroksiset puutalot sijaitsevat tontilla pääty kadulle päin. Suokarinkadun Perhetalot 1946-47, hirsirunkoiset kaksikerroksiset vuokrakerrostalot, ja Syväraumankadun pohjoispään kaksikerroksiset pienkerrostalot rapattuina ovat tyypillisiä jälleenrakennuskauden rakennuksia. Tuon ajan omakotitaloissa on tyypillistä sisustettu ullakkokerros, kuten Merimiehenkadulla 1950-luvun puolitoistakerroksisissa rapatuissa taloissa. Esikaupunkialueille ominaista rakennustyyppiä edustavat Otan rivitalot. Keijo Vallin suunnittelemat rivitalot vuodelta1959 ovat tiilipäätyisiä, ja porrastettujen asuntojen rappausosat ovat erivärisiä. Niiden takana ovat valkoiset Veijo Martikaisen suunnittelemat tasakattoiset rivitalot vuodelta 1962.
Rauman Vanhan kaupungin ulkopuolelle tehtiin ensimmäiset rakennetun alan laajentamissuunnitelmat 1860-luvulla, mutta rakentaminen käynnistyi vasta myöhemmin. Varhaisista ruutukaavakortteleista yksi on Onnelan alue Vanhan Rauman ja Eteläkadun välillä. Rakennuksia suunnittelivat mm. Joh. Lindegren ja Arvi Forsman sekä 1900-luvun puolella W.Williams, M. Isaksson, Kaarlo Wirtanen ja Kaino Kari. Korttelit jaettiin palokujilla pienempiin osiin. Rauman rakennuskonttorin laatimaa Huvilakaupunkityyppistä asemakaavaa (1915) toteutettiin Onnelan viereisellä Nummen alueella. Koska Nummi oli tarkoitettu alueeksi, jonne oli mahdollista rakentaa vuokratontille kohtuuhintaisia asuntoja, ei tonteista tehty suuria. Mallipiirustuksia laativat 1910- ja 1920-luvulla M. Isaksson, Arvi Leikari, W.Williams, K. Virtanen ja K. Kari. Jälleenrakennuskaudella rakennettiin Nummen viereen Asevelikylä Väinö Tuukkasen 1950 asemakaavan mukaan. Sinne 1960-luvulla muutettu asemakaava salli asuinrakennuksien jatkamisen pihanpuoleisella siivellä. III kaupunginosa oli osa kaupungin rakennettujen alueiden laajentamissuunnitelmaa 1920-1930-luvuilla. Lönnströmin tehtaan työntekijöiden tarpeisiin, lähelle tehdasta Saukon- ja Säikänkatujen varsille nousi ennen sotaa yhtenäinen omakotialue, jossa asukkaat itse rakensivat talonsa. Pääosa oli tehtaalaisia, vaikka se ei ollut tontin saannin edellytys. Saman kaupunginosan Ruotsalaistalot sotien ajalta olivat lahjoituskyltin mukaan ”Ruotsin kansalta. Av svenska folket. 1940”. Jälleenrakennuskaudella Lönnströmin teollisuuslaitos rakensi asuntoja Syväraumankadun varteen, Perhetalot tehtiin kaupungin omistamiksi vuokrataloiksi. Raumalle rakennettiin rivitaloja 1950-60-luvuilla yksitellen tai pienissä ryhmissä, myös pistemäisten kerrostalojen rinnalle, varsinaisia esikaupunkialueita ei Raumalle tuolloin syntynyt. Uusia rivitalotontteja varattiin mm. Otan kallioille jälleenrakennuskauden rakennusten tuntumaan.
Rauman asuinalueet (Onnela, Nummi ja Asevelikylä)
Virtamo, Ertta
Simonsuuri, Lauri
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Koroiskylä)
Cook, Paul
Alueen arkkitehti yhdessä Martti Välikankaan kanssa.
Piri, Markku
Noin varrella Vaasankadun, kaulus pystyssä jengi käy. Jättää kertomatta sen sadun, kun ei skoudeekaan missään näy.
Vaaran laella sijaitseva Kiihtelysvaaran 1700-luvun puukirkko on vanhin säilynyt kirkko Pohjois-Karjalassa. Pienessä tasavartisessa ristikirkossa on ulospäin kapenevat ristivarret. Ulkoseinien empiretyylinen vaakalaudoitus ja ristivarsien eteishuoneet ovat 1850-luvulta. Päädyistään aumatun kuvioidun paanukaton keskellä on suippo lanterniini. Kirkkosalin maalauskoristelu ja sisustuksen yksityiskohdat ovat samankaltaiset kuin Ilomantsin kirkossa. Alttaritaulu, kuorin etelä- ja pohjoisseinillä olevat suuret Jumalan kaikkinäkevää silmää kuvaavat maalaukset sekä lehterinkaiteiden illusorinen balusterijäsentely ovat Samuel Elmgrenin 1831 tekemät. Kirkon lähiympäristö on uusiutunut. Kaistale siintävää vaaramaisemaa on kuitenkin vielä näkyvissä kirkon itäpuolella. Kirkonmäellä on tapulin lisäksi kirkonkylän historiasta kertovat lainamakasiini sekä tien toisella puolen oleva Honkasalon kartanorakennus.
Tohmajärven kappeliksi 1600-luvun lopussa erotettu Kiihtelysvaaran seurakunta itsenäistyi 1857. Rakennusmestari Henrik Hägerin johdolla 1769-1770 rakennettu kirkko uudistettiin 1931 arkkitehti Juhani Vikstedtin (Viiste) suunnittelemassa korjauksessa. Sisäseinistä poistettiin myöhempi ponttilaudoitus ja kirkon maalauskoristelu restauroitiin 1967 (arkkitehti Heikki Havas, rakennuskonservaattori Thorvald Lindqvist). Kirkon luona ollut kellotapuli paloi salaman sytyttämänä 1813. Nykyinen tapuli rakennettiin 1856 ja uusittiin yläosastaan 1930-luvun alussa.
Kiihtelysvaaran kirkko
Bastioni Liewen
Bastioni Liewen muodostaa Särkän linnoituksen eteläisimmän ulkovarustuksen. Alkuvaiheessa nimeä Liewen käytettiin koko Särkän varustuksesta kaponieerit ja kurtiini mukaanluettuina. Myöhemmin nimitys vakiintui käsittämään vain eteläisen bastioniosan. Rakennustyöt alkoivat vuonna 1749. Puolustusmuuri valmistui jo 1750 listakivineen ja muurinharjan turvetuksineen. Ampumatasot muurin takana valmistuivat seuraavana vuonna. Bastionin tehtävänä oli suojata salmia saaren molemmin puolin ja vuonna 1751 sinne oli asennettu kuusitoista 12 paunan ja neljä 18 paunan tykkiä. Bastioni rakennettiin suurelta osin uudestaan vuoden 1774 linnoitussuunnitelman mukaan. Puolustusvalleja korotettiin toistamiseen 1780- ja 90-lukujen vaihteessa. Nykyisin ruotsalaisaikaisesta varustuksesta on vielä havaittavissa muurinosa kaponieeri Törnen eteläpuolella. Bastionissa tehtiin vain vähäisiä muutoksia venäläisen kauden alkuvuosikymmeninä. Krimin-sodan uhka aiheutti kuitenkin varustuksen uudelleenrakentamisen. Ensi vaiheessa rakennettiin puisia ammusvarastoja vallien suojaan. Vuonna 1855 korotettiin muurin itäosaa väliaikaisella hirsirakenteella, mutta jo vuosina 1856-57 tämä korvattiin uusin rakentein. Rintavarustus muodostettiin rakentamalla sisäpuolelta muurin tukema maavalli puolustusmuurin päälle ja tämän taakse jäi leveä ampumatasanne. 1860-luvulta lähtien bastioni Liewenistä alettiin käyttää nimitystä patteri 2. Vuonna 1864 patterin suojaan rakennettiin kaksi hirsistä, maallapeitettyä ammusvarastoa ja uusittiin ampumatasanteille johtavat luiskat. Maavalleja korjailtiin 1870- ja 1880-luvuilla, ja 1880-luvulla rakennettiin rintavarustuksen suojaan ammuskomerot. Merenkävijät ry:n toimesta on bastionipihalle rakennettu liuskekivinen polku ja vallille johtava porras, muilta osin bastioni on pitkälti siinä asussa, mihin se jäi venäläisen kauden lopussa. Huonokuntoisten harmaakivimuurien kunnostus aloitettiin 1980-luvun alussa, mutta suuri osa muureista odottaa yhä korjausta. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla patteri 2 Lähteet: KA VSA 17044. KrA L 1-38. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL Valokuvakokoelmat. MV SL VIK SÄ 27-50. Pettersson, Lars, 1947. Särkänlinnan vaiheita. Merenkävijät ry:n vuosikirja.
Tarkk'ampujankatu
Vanjärven asutuskylä on maan suurimpia yhtenäisiä, toisen maailmansodan jälkeen Karjalasta tulleelle siirtoväelle rakennettuja asutuskyliä. Vanjärven asutuskylä Vanjärven kartanon entisillä mailla käsittää yli 70 asutustilan alaltaan 1300 hehtaarin kokonaisuuden Vihdin kunnan pohjoisosassa. Asutustilat sijoittuvat harvakseltaan viljelysaukealle ja tiloilla on rankorakenteisen päärakennuksen lisäksi tavallisesti navetta, sauna ja vajarakennus. Vanjärven kartanon yksikerroksinen uusklassillinen päärakennus samannimisen järven pohjoisrannalla on arkkitehti Charles Bassin 1807 suunnittelema ja laamanni Adolf Linderin rakennuttama. Metsänrajassa kartanon pohjoispuolella on kaksi harmaakivistä tallirakennusta.
Vanjärven kartanon torpat itsenäistyivät ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Uudet lohkotilat syntyivät kartanon maiden rajoille. Toisen maailmansodan aikoihin Vanjärven kartano toimi Kymi Oy:n vanhainkotina. Sodan jälkeen karjalaisväestöä asutettaessa jaettiin kartanon keskeinen osa ja parhaat viljelymaat. Kartanolle jäi maata 14 hehtaaria ja asuttamiseen käytettiin 1354 hehtaaria. Maat palstoitettiin pääasiassa Heinjoen ja Viipurin maalaiskunnan maanviljelijäväestölle. Kartanosta muodostettiin 64 yli 6 hehtaarin viljelystilaa, neljä 2-6 ha:n asuntoviljelystilaa, neljä alle 2 ha:n asuntotilaa sekä lisäksi yhteislaidun, koulutontti ja urheilukenttä.
Vanjärven asutuskylä
Milloin Helsingin automaattinen lankapuhelinliikenne saatiin päätökseen? Huhtikuussa 1929. Björkqvist, Heimer: Merenkulku ja liikenne (s. 123 teoksessa Helsingin kaupungin historia 5,3)
'Kallion Vaasankatu kantaa lempinimeä Puukkobulevardi. Vuosia sitten nämä tienoot olivat vaarallisia ja paha maine on tuikassa, vaikka sille ei enää olekaan katetta. Naapurustossa on baarinsa ja juopponsa, thaihierontapaikkoja, joskin monet niistä ovat sulkeneet ovensa lopullisesti. Vaasankadun arvostus on noussut ja asukkaista monet ovat hyväpalkkaisissa ammateissa.' (s. 52)
Ylikomisario Kari Vaara on muuttanut vaimonsa kanssa Kittilästä Helsinkiin Vaasankadulle.
Kontulankaari 3
Kuusniemi, Matleena
Kemiön keskiaikainen kivikirkko ja pappila muodostavat vanhan suurpitäjän historiallisen tunnuskuvan. Kirkon holvattu sisätila on gotiikan arkkitehtuurin huipentumia Suomessa. Kivikirkko ja läheinen pappila sijaitsevat Kemiön saaren keskiosassa mäkien rajaaman peltolaakson rinteessä. Harmaakivistä rakennetun keskiaikaisen kirkon barokkisipulipäätteinen länsitorni ja asehuone kuuluvat sen 1700-luvun lopun palonjälkeiseen rakennusvaiheeseen. Kookkaat kahdeksankulmaiset pilarit jakavat kuusitraveisen kirkkosalin kolmeen tasaleveään ja tasakorkeaan laivaan. Kuorin moderni sisustus on 1960-luvulta. Kemiön kirkkomaisemaan liittyy 1840-luvulla rakennettu kirkkoherranpappila keskiaikaisella pappilan tontilla. Päärakennuksen on suunnitellut Turun kaupunginarkkitehti P.J. Gylich. Pappilan korjauksen on suunnitellut Erik Bryggman. Puistomaisessa pihapiirissä on myös vanha luhtiaitta. Kiviaidan ympäröimän kirkkotarhan valkoiseksi kalkittu kivinen porttirakennus on rakennettu 1796. Länsipuolella olevan, 1708 rakennetun kellotapulin kivinen alaosa on sisustettu ruumishuoneeksi. Sankarihauta-alue on toteutettu arkkitehti Erik Bryggmanin piirustusten mukaan 1953. Yksittäisistä hautamuistomerkeistä mainittakoon kuvanveistäjä Felix Nylundin veistämä ja arkkitehti Palmqvistin piirtämä Amos Andersonin hautakivi sekä arkkitehti Bengt Lundstenin suunnittelema Sjölaxin kartanon omistavan Jägerskiöld-suvun hauta-alue. Mäen rinteessä kirkon luoteispuolella oleva kivinen viljamakasiini vuodelta 1848 toimii kotiseutumuseona.
Kemiö, joka mainitaan jo 1327, on Suomen vanhimpia pitäjiä. Kemiön emäpitäjään kuuluivat 1300-luvulla Kemiön lisäksi Dragsfjärd, Hiittinen ja Västanfjärd. Kirkon sakaristo-osa on runkohuonetta vanhempi, runkohuoneen rakentaminen ja 1400-luvun puolivälin jälkeen tehty holvaus kuuluvat samaan rakennusvaiheeseen. Holvauksen tekijänä pidetään Turun tuomiokirkon keskilaivan holvauksesta maksun saanutta muurarimestari Petrus Muratoria. Hänelle annettu lisämäärite de Kymitto viittaa joko hänen kotipaikkaansa tai edelliseen työkohteeseensa. Kemiön holvaukselle tunnusomaista on monimuotoinen tähtiholvi, vankat kahdeksankulmaiset pilarit ja lähes hevosenkenkämäisesti kaartuvat arkadikaaret. Nämä piirteet toistuvat myös Sauvon, Tenholan ja Perniön kirkoissa, joita pidetään Petrus Muratorin johdolla holvattuina. Kirkko vaurioitui tulipalossa 1781 ja se kunnostettiin arkkitehti C.F. Schröderin johdolla. Tällöin sen länsipäähän rakennettiin korkea torni, asehuone uudistettiin, ikkuna- ja oviaukot laajennettiin sekä kattokulmaa madallettiin. Kirkon kolme mittavaa restaurointia suunnitteli 1903 arkkitehti Lars Sonck, 1922 Armas Lindgren ja 1962 Kaj Palmqvist. Kirkon vesikaton peltikate muutettiin kupariksi 1986.
Kemiön kirkko ja pappila
Kaponieeri de Carnal
Kaponieeri de Carnal esiintyy ensimmäisen kerran bastioni Palmstiernan aukioehdotuksen yhteydessä J. M. Sprengtportenin linnoitussuunnitelmassa vuodelta 1774. Suunnitelmasta toteutui ainoastaan kaponieeri de Carnal, joka rakennettiin vuosina 1775-77. Kaksikerroksisen, puisella välipohjalla jaetun kaponieeriosan yläkerros oli holvattu. Kärkikulmaan oli sijoitettu ampumatasanteelle johtava kierreporras. Rintavarustus muurattiin tiilestä ja muurinharja turvetettiin. Ampumatasanne oli kivetty hiekkakivilaatoilla. Kaponieerin molemmin puolin oli kahden kerroksen korkuiset porttiholvit. Tiilinen rintavarustus purettiin 1830-luvulla, ja samalla ampumatasannetta vahvistettiin ja rakennus sai uuden katon. Kärkiosa madallettiin pohjoisosan korkuiseksi. Kasemattiin tehtiin keittiö liesineen ja leivinuuneineen. Itäinen porttiholvi muutettiin käymäläksi muuraamalla pohjoinen portti umpeen ja avaamalla sivusta oviaukko. 1860-luvulla rakennuksen alakertaan sijoitettiin pesutupa ja yläkertaan arestihuone. Suomalaisella kaudella rakennuksen alakerta oli pääosin tyhjillään ja yläkertaa käytettiin varastona.
Kunnostustyöt Koska rakennus oli käyttämättömänä päässyt huonoon kuntoon, ensimmäiseksi kunnostettiin julkisivut, katto ja ikkunat. Ylä- ja alakertaan tehtiin molempiin yksi työtila. Ennen kunnostustöitä rakennuksessa ei ollut minkäänlaisia teknisiä järjestelmiä, joten rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon ja siihen tehtiin tarvittavat sähkö-, vesi- ja viemäriasennukset. Ilmanvaihto on painovoimainen. Työtiloihin tehtiin minikeittiöt ja alakertaan molempia työtiloja palveleva WC. Toteutusaika: 1996-97 Huoneistoala: 140 m2 Kerrosala: 296 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Steinunn Guðmundsdóttir Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Jikkon Oy/ Juhani Ikonen LVI-suunnittelu: ?? Rakennustyöt: Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kaponieeri de Carnal on ainoa toteutunut osa J.M. Sprengtportenin vuoden 1774 linnoitussuunnitelmaan sisältyneestä bastioni Palmstiernan itäisestä yhdysrakennuksesta. Kaponieeri rakennettiin bastioni Palmstiernan alkuperäisen vasemman siiven muurin eteen siten, että vanhaa muuria purettiin sen takaseinän osalta ja kalliota sen alta louhittiin syvemmäksi. Louhitulle alueelle rakennettiin bastionipihalle johtanut porras. Vuoden 1774 aikana saatiin myös kaponieerin perustukset muuratuiksi. Seuraavan vuoden aikana rakennettiin kaksikerroksinen, puisella välipohjalla jaettu kaponieeriosa, jonka yläkerros oli holvattu. Kärkikulmaan oli sijoitettu ampumatasanteelle johtava kierreporras. Rintavarustus tehtiin tiilestä. Kaponieerin rakennustyö viimeisteltiin seuraavana vuonna kattamalla ampumatasanne hiekkakivilaatoin, jotka muurattiin kiinni pozzolana-laastilla. Tällä käsiteltiin myös rintamuurin saumat ja muurinharja, minkä jälkeen se turvetettiin. Kaponieerin molemmin puolin oli kahden kerroksen korkuiset porttiholvit. Pihan puolelle johtaneet porrashuoneet suljettiin portein. Kaponieerin bastionipihan puoleinen osa jäi viimeistelemättömäksi, koska sen oli määrä yhdistyä tulevaan yhdyskasarmiin. Keskeneräinen osa katettiin lautakatolla. Venäläisen kauden alussa 1813 kaponieerin ampumatasanne katettiin peltikatolla. Vuonna 1831 katto ja tiilinen rintavarustus purettiin, minkä jälkeen ampumatasanne peitettiin sementtilaastilla ja vahvistettiin maakerroksella, ja rakennus sai uuden katon. Kurttiinimuuriin suuren ja pienen Palmstiernan kasarmin välillä avattiin kaksi tykkiaukkoa. V.1839 kasematit muutettiin keittiöksi ja niihin muurattiin kaksi leivinuunia sekä liesi. Samana vuonna kaponieerin pohjoinen porttiholvi muurattiin tiilellä umpeen, ja näin syntyneeseen huonetilaan sijoitettiin käymälä. Vuoden 1855 pommituksessa kattorakenteet vaurioituivat ja ne korjattiin seuraavana vuonna. Rakennusta käytettiin vaihtelevasti pesulana, aresti- ja asuinhuoneina sekä varastoina. Suomalaisella kaudella rakennuksen yläkertaa on käytetty varastona ja alakerros on pääosin ollut käyttämätön. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisellä kaudella kaponieeri esiintyy joko nimellään tai kirjaintunnuksella. Hyvin tavallinen virheellinen nimitysmuoto on "Camel". Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 24 Lähteet: Kra Fästningsrelationer 1774-1777 KrA V 186-189,203,209,218a,247,252,270,271,327, 328,329,333,347, VIK B 705-729 VA VSA 17044
Rehunen kohtaa rannassa yhden epäillyistä.
Munkkiniemi
Luku 15: Kotina 12 neliön koppi. Antiikkikauppias Asko Laine, Helsinki.
Kainuun puromyllyt (Peurokoski)
Halinen, Simo
Tiirasaarentie
Malmin lentoasema
Pakila
Lind, Tuula
Kyrön rautatieasema
Åke Lindmanin lapsuudenkoti oli Sturenkatu 8:ssa (sittemmin purettu rakennus).
Koivun rautatieasema
"Pohjoisalue - josta Kruunuhaka on saanut nimensä, eli se oli kruunun laidunmaata - sisältää ruutukaavan suurimmat ja pienimmät rakennusryhmät." (s.15)
Halonen, Kalervo
Esplanadin puisto
Jarkko Sipilän Takamäki-sarjan päähenkilö rikoskomisario Kari Takamäki.
Malm, Lena
Vapaamuuraripöytä
Sokolovin talo
Mansardikattoisen, kaksikerroksisen hirsirakennuksen rakennutti vuonna 1913 herra V. Sokolov. Sokolovin titteliksi mainitaan kirkonpalvelija. Viranomaiset kaatoivat seuraavana vuonna tontin aidan alueella tehtyjen vesijohtotöiden vuoksi, mutta Sokolov sai sentään hartaasti pyydettyään rakentaa aitansa uudelleen. Puuhuvilassa on merelle suuntautuvassa poikkipäädyssä kauniit, värilliset koristelasi-ikkunat. Rakennus vapautettiin Sotasaalis-Keskusosaston takavarikosta 24.12.1918. Viaporilainen kauppias Nikolai Galotshkin osti talon 10.6.1920, mutta myi sen jo seuraavan vuoden maaliskuussa helsinkiläiselle kauppias Oskar Merkellille 20 000 mk kauppahinnasta. Rakennus sai pitempiaikaiset asukkaat vasta 29.7.1926, kun Merkell myi talonsa 40 000 mk kauppahinnalla puutarhuri Eemil Koskiselle. Rakennus on edelleen saman omistajasuvun hallussa. Suku on muuttanut nimensä Hanhivaaraksi. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C I 14 Lähteet: MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. KA VSA 15972. Kuva: MV SL Valokuva.
Ylipormestarin virka-asunto
Tarina tapahtuu enimmäkseen Kosmoksessa, jossa päähenkilö Itikka juo ja päiväunelmoi auto-onnettomuuden jälkeen.
Siuronmäki ja Siuronkosken ympäristö asuinalueineen, rautatieasemineen ja teollisuusrakennuksineen on yksi Ylä-Satakuntaan 1900-luvun alussa muodostuneista liikenteellisistä ja teollisista solmukohdista. Koskivoiman partaalle kahden vilkkaan laivareitin ja rautatien yhtymäkohtaan rakentunut alue on asutus-, teollisuus- ja liikennehistoriallisesti poikkeuksellinen kokonaisuus. Siuronmäki sijaitsee Siuronkosken partaalla Kuloveden rannassa. Paikalla, jossa Siuronkoski laskee Kuloveteen, on asuttu jo kivikaudella. Alueen pohjoispuolella on Suur-Pirkkalan mahtavin linnavuori, joka on varustettu kivivallein. Siuronkoski on ollut tärkeä hallinnollinen raja. Siuronmäen tiheästi rakennettuun työväen asuntoalueeseen kuuluvat työnjohtajien asuinrakennukset vanhan Turun maantien varrella sekä jyrkällä kalliolle työläisten omatoimisen rakentamisen tuloksena syntyneet mökit. Nämä yhden perheen talot ovat sijoittuneet vapaasti mäen rinteille. Alueelle on 1900-luvun alussa rakennettu rukoushuone. Maisemallisesti kauniilla paikalla asutuksen laidalla, mäen juurella, on Siuron Tampere-Pori -radan asema ja sen monet rakennukset. Siuronkosken yli johtaa useassa vaiheessa rakennettu kuusiaukkoinen kivisilta.
Siuronkoski oli historiallinen myllynpaikka jo ainakin 1400-luvulla. Rautatielinja Tampereelta Poriin valmistui vuonna 1895. Siuron rautatieasema rakennettiin samana vuonna mallipiirustusten mukaan V luokan asemaksi. Asemapäällikön jugendtyylinen asuinrakennus talousrakennuksineen rakennettiin 1908. Siuronkosken edustalle, Suoniemen kunnan puolelle perustettiin 1895 Reposaaren saha, joka siirtyi 1908 Kuljun kartanon omistukseen. 1910 kartanon omistaja perusti myös Kuljun sahan. Puuhiomon Siuronkosken Suoniemen puolelle kartano oli perustanut jo 1904. Rakennusta laajennettiin 1930-luvulla ja se muutettiin voimalaitokseksi 1956. Valkoiseksi rapattu funktionalistinen valssimylly valmistui 1936. Siuronmäen asuinalue syntyi Kuljun, Grönforsin ja valtion sahojen sekä kosken rantaan sijoittuneen massatehtaan, rautatien sekä Kyröskosken että Ikaalisiin suuntautuneitten laivayhteyksien vaikutuksesta. Alue rakentui 1900-luvun alussa ilman suunnitelmaa, kun Penttilän kylän Haukkalan talo vuokrasi maata Siuronkalliolta ja Kuljun kartano kosken toiselta puolelta työväen rakennusmaaksi. Rukoushuoneyhdistys rakennutti 1910 Siuron kalliolle rakennusmestari Heikki Tiitolan piirtämän rukoushuoneen, joka korjattiin ja vihittiin kirkoksi 1928.
Siuronmäki ja rautatieasema
Sotasyyllisyysoikeudenkäyntiin (1945-46) liittyen kerrotaan, että Aleksin varrella sijaitsi hotelli Andrea, joka oli tuolloin vielä puolivalmis. Millähän kohtaa Aleksia hotelli sijaitsi? Entä mitä hotellista ja sen toiminnasta tiedetään? Hotelli Andrea sijaitsi osoitteessa Aleksanterinkatu 46 A. Viimeinen elonmerkki siitä on Helsingin puhelinluettelossa 1958. Löytämämme Aleksanterinkatua käsittelevät teokset eivät mainitse mitään hotellitoiminnasta, joten Andrea ei liene ollut kovin tunnettu yleisön parissa. Tähän on varmaan vaikuttanut sekin, että hotellin alakerrassa on ollut liikehuoneistoja. Lisätietoa Aleksanterinkadusta: Aleksanterinkatu - katu Helsingin sydämessä / kuvat: Ilpo Okkonen : teksti: Asko Salokorpi. - Studio Ilpo Okkonen, cop. Puhvelista Punatulkkuun : Helsingin vanhoja kortteleita / Kaija Ollila, Kirsti Toppari. - Helsingin Sanomat, 1977.
Liikuntatalo / Tykistön maneesi
Tykistön maneesiksi vuonna 1904 valmistunutta taloa on itsenäisyyden aikana käytetty teatterina, urheilusalina ja ”Bio Vanikaksi” kutsuttuna varusmiesten elokuvateatterina. Vuoteen 1965 asti talossa toimi keittiö ja ruokala ja 1970-luvulta vuoteen 2000 työsiirtolan varasto.
Muutos- ja kunnostustyöt Työsiirtolan varaston muutettua varikon alueelle kiireellisimpänä työnä aloitettiin pahasti notkolla olleen katon kattotuolien vahvistaminen. Suuren jännevälin vuoksi kattotuolit oli tehty järeästä puutavarasta. Jo pitkään kaivattujen sisäliikuntatilojen kunnostamisesta maneesiin käytiin neuvotteluja Helsingin kaupungin liikuntaviraston kanssa. Hanke päätettiin toteuttaa liikuntaviraston vetäytymisestä huolimatta. Liikuntasalin lisäksi rakennukseen tehtiin kuntosali ja puku- ja pesutilat. Tilat on vuokrattu yksityiselle yrittäjälle, joka järjestää mm. työhyvinvointiin liittyviä teemapäiviä. Toteutusvuodet: 2001–2005 Huoneistoala: 635m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Leena Häkli Rakentaja: Suomenlinnan työsiirtola/ Hannu Piiroinen LVIS-työt: Are Oy Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto P & P Manner Oy/ Pekka ja Bitumi Manner Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy / Jukka Sainio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 81 rakennettiin tykistön maneesiksi vuosina 1903-1904. Suomenlinnan vankileirin aikaan 1918-19 talo oli teatterirakennuksena. Suurta salia on käytetty myös urheilusalina ja elokuvateatterina varusmiehille, johon viittaa sen saama nimi "Bio Vanikka". Keittiö ja ruokala olivat talossa vuoteen 1965 asti. Suomenlinnan työsiirtolan varasto on ollut talossa 1970-luvun vaihteesta lähtien. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 255 Vuonna 1927 rakennusnumero C I 23 Lähteet: MV SL VIK 1173-1182. KA VSA 17057. Kuva: MV SL Valokuva neg.nro 943855. MV SL VIK C 1175 alkuperäinen asu. MV SL VIK C 1181 teatterin pohja ja leikkaus.
2. sija Ravintola Esplanadinkappelin sävellyskilpailussa 1976
ampumatasanteet
'Kattoikkunoiden lävitse siivilöityi pilvisen päivän harmaata luonnonvaloa. Akateemisen kirjakaupan interiööri oli suunniteltu toriksi tai aukioksi jota ympäröi toista kerrosta kiertävä parveke; vaikutelman oli tarkoitus tuoda mieleen kreikkalaiset pylväskäytävät.' (s. 189)
Iris ja Nicholas tapaavat Akateemisen kirjakaupan kahvilassa.
Mikkelin maaseurakunnan kirkko on Intendentinkonttorin näyttävä tulkinta kansanrakentajien itäsuomalaisesta kaksoisristikirkosta. Kirkko on Mikkelin ruutukaava-alueen länsipuolella ympäristöstään kohoavalla laajalla kummulla. Alkuperäinen sisääntulotie on yhä hahmotettavissa maastossa. 1810-luvulla rakennettu kirkko on ensimmäinen akateemista arkkitehtuuria mukaileva Intendentinkonttorissa suunniteltu kaksoisristikirkko. Vesikatot ovat loivat ja ristikeskuksen yläpuolella kohoaa matala, ikkunoilla varustettu lanterniini. Empiretyylisessä ulkovuorauksessa on korostetut nurkat. Kirkon pohjoispuolella kohoava itäsuomalaista tapulityyppiä edustava kahdeksankulmainen tapuli on Matti Salosen johdolla rakennettu 1815. Kirkkotarhassa kirkon kaakkoispuolella on sankarihauta-alue. Pronssinen sankaripatsas Velvollisuus on vuodelta 1959 (Kalervo Kallio). Kirkon luoteispuolella on edelleen käytössä oleva hautausmaa. Lounaispuolella oleva kivinen pitäjänmakasiini vuodelta 1848 on muutettu 1959-1960 Suur-Savon museoksi. Kirkonmäellä on myös entinen pitäjäntupa, joka toimi 1912 asti maalaiskunnan kunnantalona. Kirkon itäpuolella on kiviaidan ympäröimä 1817 perustettu vanha hautausmaa. Korkeita kuusia kasvavalla puistomaisella alueella, joka jatkuu myös Otavankadun eteläpuolella (perustettu 1869), on säilynyt useita hautamuistomerkkejä.
Mikkelin maaseurakunnan edellinen kirkkorakennus oli kirkonrakentaja August Sorsan johdolla 1750-luvulla rakennettu Savilahden pitäjän kirkko. Nykyisen Mikkelin Kirkkopuiston alueella sijainnut kirkko tuhoutui salaman sytyttämässä tulipalossa 1806. Kirkonrakentaja Matti Salosen ehdotuksen pohjalta Charles Bassin Intendentinkonttorissa laatima suunnitelma on vuodelta 1811. Kirkko rakennettiin Salosen johdolla 1816-1817. Kirkon sisäseinät ja holvi saivat nykyisen lautaverhouksen ja uusrenessanssiin viittaavat rakennusosat ja ikkunat laajennettiin nykyiseen kokoonsa 1870. Korjauksen suunnitteli arkkitehti Constantin Kiseleff. Urkulehteri ja -fasadi ovat arkkitehti Georg Wileniuksen suunnittelemat. Vuonna 1928 kirkko uudistettiin arkkitehti Rafael Blomstedtin johdolla. Kirkon nykyasu on peräisin 1982 tehdystä restauroinnista (arkkitehtitoimisto Laiho, Pulkkinen, Raunio), ja sen lähtökohtana oli kirkon uusrenessanssiasun palauttaminen ja korostaminen.
Mikkelin maaseurakunnan kirkko ja hautausmaat
Onko Helsingissä joskus jostain rakennuksesta käytetty nimeä Kansojen halli? Jouduimme tiedustelemaan asiaa Kaupunginmuseosta ja sieltä apu löytyikin. Kyseessä on ilmeisesti ollut 1960-luvun alussa Mäntymäen kentälle pystytetty C-Messuhalli eli Kansojen halli. Tätä lähes 150 metrin pituista ikkunatonta betonikolossia pidettiin Helsingin rumimpana rakennuksena, ja se purettiin 1975. Tieto löytyy teoksesta Hackzell, Kaija: Töölöntullin molemmin puolin. Helsingin vanhoja kortteleita 5 (s.172). Kirja löytyy monista Helmet-kirjastoista.
Hankoniemen sotahistorian kohteet (Gustavsvärn)
Onnela, ravintola
Kassila, Matti
'Paul Sinebrychoff onnistui hankkimaan monia hienoja teoksia ruotsalaisten kerääjien ja Tukholman Nationalmuseumin nenän edestä.' (s. 147)
Elämäkertaromaani Munkkiniemessä asuneesta kirjailija ja kääntäjä Juhani Konkasta.
Asemaravintola
' - Kierretään vaikka taitelijakukkulan kautta ja mennään sitten uurnalehtoon. Haluan näyttää sinulle jotain.' (s. 140)
Samuel ja Johanna käyvät kävelyllä hautausmaalla.
Pastori Jussilaisentie 3-5
Lylyn rautatieasema
Hinta kokonaislukuna euroissa.
ylin pääsymaksu (EUR)
entry fee maximum (EUR)
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Vallikallio)
"Paciuksen juhla" (Helsingfors Tidningar 23/23.3.1859); Topelius kertoo Paciuksen 50-vuotisjuhlista 19.3.1859.
Helsinki yleisesti
"- Meidän pomo kerto Ilta-Sanomissa, että sen tulos Cooperin testissä on reilusti yli neljä kilsaa. - Älä puhu paskaa. Ei voi olla totta. - Joo niin se sano. Meidän kahvitauko kestää kakstoista minuuttia. Siinä ajassa kun me käydään Kauppatorilla kahvilla, pomo ehtii kävellä Palacesta Stadikalle ja takas. Sumaselta kului pari iltapäivää rattoisasti olutta lipitellen. Pöydän keskushahmo oli ilman muuta yli kahdeksankymppinen herrasmies Burre. Mainio mies. Hän raatoi aktiiviaikoinaan aamupäivät toinen toistaan vaativammissa tehtävissä. Lounas nautittiin aina Kämpissä. Sitten taas seuraavana aamuna töihin. Nuoremmatkin miehet näyttivät nyt omaksuneen saman rytmin. Cantina Westin erikoisuus oli puulattialla korkokengissä kopistelevat tammalaumat. Niitä velloi terassille ja takaisin. Sumanen viihtyi."
Lapinlahdessa, Hietaniemessä ja Taivallahdessa sijaitsee laaja ja ainutlaatuinen eri uskontokuntien hautausmaakokonaisuus. Hautausmaat ilmentävät Helsingin kaupunkihistorian kehitystä sekä hautausmaa-, muistomerkki- ja puistosuunnittelun ihanteita 1800-luvun alusta nykypäivään. Hietaniemen evankelis-luterilaista hautausmaata vaalitaan kansallishautausmaana ja sinne on haudattu tieteen ja taiteen, kulttuuri- ja talouselämän sekä valtionhallinnon merkkihenkilöitä. Hautausmaiden vanhin osa on etelässä sijaitseva Lapinlahden hautausmaa. Siellä ovat rinnakkain 1800-luvun alkupuolella perustetut ortodoksien, islaminuskoisten ja juutalaisten hautausmaat, jotka ovat syntyneet Viaporin linnoituksen suuren monikansallisen sotilaskeskittymän takia. Lapinlahden hautausmaista vanhin on ortodoksinen hautausmaa, jonne on haudattu mm. Viaporin päällystöä sekä ortodoksisen seurakunnan jäseniä. Lapinlahden ortodoksisen hautausmaan länsipuolella on Suomen sotaväen ja Islam-seurakunnan hautausmaat sekä vanha juutalainen hautausmaa. Helsingin vanhin käytössä oleva, alaltaan lähes 30 hehtaarin laajuinen evankelis-luterilainen hautausmaa on rakentunut kolmessa päävaiheessa: vanhin osa on heti ortodoksisen hautausmaan pohjoispuolella oleva tiivis nk. Lapinlahden hautausmaa 1800-luvun alusta, seuraavaksi on perustettu Lapinlahden rantaan ja Hietaniemenkadulle ulottuva nk. uusi alue, jonka puutarhataiteellisesti monipuolinen kokonaisuus on rakentunut keskellä kulkevan suoran tien ”Stora gången” molemmin puolin. Alueista nuorin on Hietaniemen kärkeen 1930-luvulla perustettu muotopuutarhatyyliin toteutettu Hietaniemen alue, jonne myös sankarihaudat on sijoitettu ja jossa vanhan keskikäytävän päätteenä on siunauskappeli kolumbaarioineen. Hietaniemen evankelis-luterilainen hautausmaakokonaisuus on muodostunut vähitellen, uusia hautakortteleita on suunniteltu ja otettu käyttöön tarpeen mukaan. Eri aikoina perustettujen kortteleiden ilmeeseen ovat vaikuttaneet käytännölliset hautaamista koskevat näkökohdat, toisaalta arkkitehtoniset ja puutarhataiteelliset pyrkimykset. Hautausmaiden hautamuistomerkit kuvastavat hautauskulttuuria ja sen kehitystä. Moniin hautakiviin liittyy taideteoksia, kiveen upotettuja reliefejä tai veistoksia, esimerkiksi Sakari Topeliuksen hautapaaden päällä on Walter Runebergin muotoilema enkeli. Hautausmaan vanhimmassa osassa Lapinlahden hautausmaalla on Taiteilijakukkula, jonne on haudattu mm. Alvar Aalto, Akseli Gallen-Kallela ja Mika Waltari. Hietaniemen alueelle on haudattu mm. kaikki edesmenneet Suomen tasavallan presidentit P.E. Svinhufvudia ja Kyösti Kalliota lukuun ottamatta. Hietaniemen alueella oleva viime sotien sankarihauta-alue on laajuudessaan Suomen suurin. Hautausmaan julkisista veistoksista mainittakoon kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen Sankariristi. Sankarihaudat ja armeijan ylipäällikkö marsalkka Mannerheimin hautamuistomerkki ovat seremoniallisten kunnianosoitusten kohde. Taivallahdessa Hietaniemenkadun pohjoispuolella on tiivis hautausmaa-alue, jossa sijaitsevat evankelis-luterilainen Hietaniemen uurnalehto, Uusi juutalainen hautausmaa, yksityisen ortodoksiseurakunnan Pyhän Nikolauksen seurakunnan hautausmaa sekä Krematoriosäätiön ylläpitämä kappeli kolumbaarioineen. 1800-luvun alussa venäläisiä sotilaita varten perustettu ortodoksinen sotilashautausmaa on ollut käytössä Taivallahden rannalla itsenäisyyden alkuun asti, hautakivet ovat nykyään avoimella puistoalueella.
Ennen hautausmaiden perustamista Hietaniemeen Viaporin linnoituksen vainajat haudattiin vuodesta 1809 Bulevardin varrella sijainneeseen venäläiseen sotilashautausmaahan, joka oli käytössä 1810-luvun puoliväliin. Hietaniemen hautausmaiden vanhimpiin kuuluvat Lapinlahden eri uskontokuntien vierekkäiset hautausmaat perustettiin alkujaan Viaporin linnoituksen tarpeisiin. Vuonna 1815 käyttöönotettu ortodoksinen hautausmaa perustettiin upseereita ja päällystöä sekä ortodoksista papistoa ja siviilejä varten. Helsingin ortodoksinen seurakunta perustettiin 1827. Viaporin vainajat haudattiin alueen itäpuolelle ja seurakunnan jäsenet länsipuolelle. Hautausmaalle rakennettiin Pyhän Eliaan kappeli (1851) ja arkkitehti Ivan Kudrjavzevin suunnittelema Profeetta Eliaan kirkko (1954). Lapinlahden ortodoksihautausmaan länsipuolelle tuli 1833 evankelis-luterilainen hautausmaa Venäjän armeijan suomalaisille joukoille. Kaartin seurakunnan 1914 lakkauttamisen jälkeen alueelle alettiin haudata seurakuntaan kuuluneiden jälkeläisiä sekä jääkäreitä. Viereinen islaminuskoisten hautausmaa perustettiin 1830-luvulla Viaporin turkinsukuisille tataareille. Virallisesti islamilainen hautausmaa otettiin käyttöön 1871. Uskonnonvapauslain 1922 jälkeen muslimit perustivat 1925 Islam-seurakunnan ja hautausmaa on turkinsukuisen tataariyhteisön käytössä. Islamilaisen hautausmaan vieressä on Viaporin juutalaisia varten perustettu vanha juutalainen hautausmaa. Ortodokseja, miehistöä ja aliupseereita, haudattiin erilleen Taivallahden rannalle 1826 perustettuun sotilashautausmaahan. Venäläisen sotaväen ja Töölön sotasairaalan tarpeisiin luovutettu hautausmaa oli käytössä itsenäisyyden alkuaikoihin saakka. Helsingin maistraatti luovutti 1828 "kristityn luterilaisen uskonnon täkäläisille tunnustajille" hautausmaan ortodoksisen hautausmaan naapurista. Hautausmaa korvasi nykyisen Vanhan kirkon puistossa sijainnutta täyteen haudattua Kampin hautausmaata. Lapinlahteen 1872 valmistuneen kappelin suunnitteli arkkitehti Theodor Höijer. Mechelininkadun varrella oleva tiilinen vahtimestarin asuintalo (Höijer) valmistui 1901 ja sitä laajennettiin 1916 (arkkitehti Waldemar Aspelin). Vuonna 1858 maistraatti antoi Lapinlahden pohjoisrannalta alueen evankelis-luterilaisen hautausmaan laajentamiseksi. Uusi hautausmaa vihittiin käyttöön 1864. Ensimmäiset vainajat haudattiin 1866, jolloin monin paikoin paljaalle rantakalliolle rakennettu hautausmaa oli valmis. Uudelle hautausmaalle haudattiin 1870-luvun loppuun saakka pääosin köyhäintaloissa ja sairaaloissa kuolleita kaupunkilaisia rivihautoihin. Varakkaampi väestö alkoi haudata vainajiaan alueelle 1880-luvulla. Uusi juutalainen hautausmaa venäläisen sotaväen hautausmaan läheltä Taivallahdesta luovutettiin ”autuaasti kuolleiden juutalaisten hyväntekeväisyysseuralle” 1895. Helsingin juutalainen seurakunta rekisteröitiin uskonnolliseksi yhdyskunnaksi 1918. Suomen Ruumiinpolttoyhdistys perustettiin 1889 ja maan ensimmäinen krematorio valmistui Hietaniemen hautausmaan pohjoispuolelle 1926 yhdistykselle 1915 alkaen vuokratulle alueelle. Arkkitehti Bertel Liljeqvistin piirtämän kappelin viereen perustettiin kolumbaario. Kaupungin väkiluvun kasvaessa evankelis-luterilainen kirkkovaltuusto anoi kaupungilta 1929 lisämaata Uuden hautausmaan ja Taivallahden väliseltä alueelta. 6 hehtaarin lisämaan rakennustyöt alkoivat 1930, suunnittelusta vastasi arkkitehti Albert Nyberg, työhön osallistui myös puutarha-arkkitehti Paul Olsson, joka oli laatinut myös aiemmin valmistuneen alueen puutarhasuunnitelman 1902. Kalliot louhittiin ja niistä rakennettiin paikoitellen lähes kymmenen metriä korkea muuri alueen ympäri. Sisäpuolen täyttömerihiekka tuotiin Pihlajasaaren edustalta. Hietaniemen alue vihittiin käyttöön 1931 ja arkkitehti Albert Nybergin suunnitelma siunauskappeli 1933, huoltorakennus valmistui 1967 arkkitehtina Erkki Heloma. Sankarihauta-alueen suunnittelusta vastasi arkkitehti Arvo Muroma ja hänen jälkeensä arkkitehti Matti Siitonen. Sankarihautoihin haudattiin 3164 suomalaista ja 121 saksalaista sotilasta. Sankarihauta-alueeseen kuuluu myös Kadonneitten muuri, johon on kaiverrettu 734:n rintamalle jääneen helsinkiläisen nimi. Yksityisen ortodoksiseurakunnan Taivallahdessa sijaitseva hautausmaa otettiin käyttöön 1934. Vuonna 1949 käyttöön otetun uurnalehdon suunnittelusta vastasi Helsingin hautausmaiden tarkastaja Ola Mannström.
Hietaniemen hautausmaat
Selén, Kari
Lindh, Johan Erik
Helsingin Sörnäisissä sijaitsevat Elannon ja Osuustukkukaupan (OTK) monumentaaliset punatiiliset hallintorakennukset ja niihin liittyvät elintarviketeollisuuden tuotantolaitokset kuvastavat osuusliikkeiden asemaa ja toimintaa 1900-luvulla. Vahva symbolimerkitys on erityisesti Hämeentien varressa kaupunkikuvallisina kiintopisteinä toimivilla hallintorakennuksilla. Sörnäisten rantaan ulottuvat teollisuuskorttelit ovat tärkeitä elintarviketuotantoa ja vähittäismyyntiä varten rakennettuja teollisuushistoriallisia ympäristöjä. Alueella on säilynyt rakennuksia sen varhaisesta, jo 1800-luvulla alkaneesta teollistumisesta. Aatteelliset osuusliikkeet Elanto ja OTK ovat suurimman osan 1900-lukua toimineet vierekkäin Hämeentien ja Sörnäisten rantatien välissä. Korkeiden punatiilisten pääkonttoreiden tornit kulmatonteilla osoittavat Hämeentien varrella osuusliikkeiden kortteleiden alku- ja päätepisteen. Molempien keskeisimmät hallinto- ja teollisuusrakennukset ovat arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnittelemia. Valtakunnallisen keskusliikkeen OTK:n korttelin merkittävin säilynyt rakennusryhmä haarautuu Hämeenkadun ja Käenkujan kulmassa, jossa kohoaa 1933 valmistuneen entisen pääkonttorin pyöreäpäätteinen, yhdeksänkerroksinen funktionalistinen torniosa. Käenkujalla ovat 1940-luvulta margariinitehdas, teknokemiallinen tehdas ja kahvipaahtimo. Pääkaupunkiseudun osuuskaupan Elannon kulman osoittava torni puolestaan liittyy klassistiseen kahdeksankerroksiseen, 1928 valmistuneeseen hallintorakennukseen, jonka muurimainen seinä jatkuu Kaikukadun varrella. Elannon korttelissa ovat mm. Elannon vanhin leipomo vuodelta 1907, Vähäkallion suunnittelemat suurleipomo ja seitsenkerroksinen keskusvarasto 1920-luvulta. Viljasiilot ja kasvisvarasto ovat 1930-40-luvuilta. Korttelin vanhin rakennus on entinen tulitikkutehdas vuodelta 1874. Kolmannessa teollisuuskorttelissa Sörnäisten rantatien varrella ovat mm. ruokarasvoja tuottanut Kokos Oy, rakennuksen vanhin osa vuodelta 1911, sekä Kone Oy, Oy Gottfr. Strömberg ja Helsingin Mylly Oy:n rakennukset, näkyvimpinä korkeat viljasiilot vuosilta 1941-50. Oy Strömberg Ab:n rakennukset ovat 1890- ja 1910-luvuilta. Sörnäisten teollisuuskortteleiden alkuperäisen käytön päätyttyä 1900-luvun lopulla on rakennukset otettu uuteen käyttöön, pääosa asuin-, oppilaitos- ja toimistotiloiksi. Vaikka rakennuksia on purettu ja uusia rakennettu, alueella on säilynyt moni-ilmeinen teollisuusmiljöö.
Tuotantolaitosten rakentaminen suunnattiin 1800-luvulla esteettisistä syistä ja palovaaran takia kaupunkirakenteen ulkopuolelle. Varhaisia Sörnäisten teollisuuslaitoksia olivat 1842 perustettu Andsténin fajanssi ja kaakelitehdas, joka sijaitsi OTK:n korttelissa, ja 1874 rakennettu ja rakennuksena Elannon korttelissa säilynyt tulitikkutehdas. Tätä ennen Sörnäisten rannassa oli ollut ainoastaan huvilapalstoja. Teollistumista vauhditti Sörnäisten sataman perustaminen ja Pasilasta satamaan rakennettu rautatie, joka avattiin liikenteelle 1863. Pääkaupungin tieliikenteen toinen pääväylä Itäinen Viertotie (Hämeentie) rajasi rakentamisestaan 1850 alkaen teollisuuden ja työväen asuinalueita: teollisuustyöpaikat keskittyivät tien itäpuolelle Sörnäisten sataman ja rautatien ulottuville ja työväestön asuinpaikat tien länsipuolelle. Osuusliike Elanto ja Helsingin Osuuskauppa syntyivät kansainvälisen osuustoiminnan suomalaisina vastineina 1900-luvun alussa. Suomalaisen osuustoiminnan käynnisti siirtyminen agraariyhteiskunnasta teollisuuden ja kaupankäynnin yhteiskuntaan. Muuttoliike suuntautui maalta kaupunkeihin. Osuusliike Elanto, pääkaupunkiseudun osuuskauppa, perustettiin 1905 leipomoalan tuotanto-osuuskunnaksi. Sörnäisistä, läheltä satamaa ja työväestön asuntoalueita hankittiin Hämeentien varrella oleva tontti 1906. Aikaisemmin tontilla olivat toimineet mm. saippuatehdas ja tulitikkutehdas. Ensimmäinen tuotantorakennus, leipomo, valmistui 1907. Elanto laajeni pian laaja-alaiseksi kulutusosuuskunnaksi, joka perusti mm. pääkaupunkiseudulle leipä- ja maitokauppoja lähes jokaiseen kaupunginosaan. Sörnäisten tontin tuotanto-, varasto- ja hallintorakennukset rakennettiin 1906-1955. Keskeiset rakennukset valmistuivat 1920- ja 1930-luvuilla ja pääosan niistä suunnitteli arkkitehti Väinö Vähäkallio. Hänen kokonaissuunnitelmaksi laatima korttelisuunnitelma toteutui vain osittain. Tontin kaakkoisreunalla oleva kaareva Lintulahdenkujan linjaus myötäilee vanhaa rantaviivaa. Elannon tuotantotoimintaan olennaisesti liittynyt Backaksen tila Helsingin maalaiskunnassa hankittiin ensimmäisen maailmansodan aikana. Työväenosuuskaupat perustivat Osuustukkukauppa OTK:n, jonka rinnalle muotoutui aatteellinen yhteistoimintajärjestö Kulutusosuuskuntien Keskusliitto (KK). Osuustukkukauppa OTK aloitti toimintansa 1918 välittämällä ja tuottamalla tavaraa jäsenliikkeille ympäri maata. Elannon pohjoispuolella olevan tontin OTK osti 1922. Aikaisemmin paikalla oli ollut Andsténin kaakelitehdas ja 1910-luvulla lyhytaikaisesti Ab Lukko Oy. Ennen OTK:ta itäkulma oli ehditty myydä Paraisten Kalkkivuori Oy:lle. Kaakeli- ja lukkotehtaan rakennusten lisäksi seuraavina vuosina KK:n rakennusosastolla suunniteltiin tontille useita monikerroksisia rakennuksia mm. keskusvarasto (1927), margariinitehdas (1930), pääkonttori (1933), myllyrakennus (1935), teknokemiallinen tehdas ja kahvipaahtimo (1939). Vain pieniltä osiltaan toteutuneen kokonaissuunnitelman kortteliin laati arkkitehti Väinö Vähäkallio 1926. Korttelista on 2000-luvun vaihteessa purettu ja rakennettu uutta, jolloin korttelin luonne hallinto- ja teollisuusalueena on muuttunut suurelta osin toimisto- ja asuinalueeksi. Uudisrakennuksia ovat Hämeentien varrelle rakennettu asuinkerrostalo, korttelin keskiosan neljä pistemäistä kerrostaloa ja Sörnäisten rantatien varrelle ns. betonitehtaan tontille rakennettu Partekin pääkonttori. Oy Kokos perustettiin 1910 palmuöljystä valmistettavien ruokarasvojen tuottajaksi. Yksikerroksinen, torniosaltaan nelikerroksinen tehdasrakennus valmistui 1911. Tehdasta jatkettiin 1912. Margariinitehtaan toiminta päättyi 1926, jolloin Kokos Oy:n kiinteistön osti Kone Oy. Vanhaa margariinitehdasta korotettiin yhdellä kerroksella 1928. Pihan ympärille keskittyneet rakennukset rakennettiin 1935-1954. Pihan kattava teräs- ja lasikate valmistui 1948. Kookostehdasta vastapäätä Haapaniemenkadun varrelle valmistui 1916 Oy Kone ja Silta Ab:n separaattoritehdas, jonka suunnittelivat arkkitehdit Armas Lindgren ja Bertel Liljequist. Kone Oy:n toiminta kiinteistössä päättyi 1967. Kaupungin kasvu ja teollisuuden rakennemuutos alkoivat vaikuttaa Sörnäisten kortteleiden teollisuuteen 1900-luvun loppupuolella. Kaupunkien ahtaiksi ja arvokkaiksi muuttuneet teollisuustontit olivat epäsopivia 2000-luvun teollisen toiminnan prosesseille. Teollisuuskortteleiden uudeksi käytöksi tuli asuin-, oppilaitos- ja toimistokäyttö, joka johti osaltaan laajoihin muutoksiin ja purkutöihin erityisesti OTK:n korttelissa.
Osuusliikkeiden ja teollisuuden Sörnäinen
smithies
pajat
smedjor
Niku, Risto
Mikan Mesta
Rauhala, Jorma
"Helsinki oli paljas ja avara paikka. Turvekattoiset harmaat hirsitalot painautuivat viluissaan laakson pohjaan ja sen molemmin puolin kohoavien mäkien rinteille. Ne näyttivät vielä matalammilta kuin tavallisesti. Lautakattoinen puukirkko ja raatihuone torneineen kohosivat vähän muita taloja korkeammalle. Ainoa muhkea talo oli kuninkaankartano kosken partaalla erillään kaupungista." (s. 16)
Korhonen-Wälmä, Ulla
Maarit Verrosen novellikokoelman Keihäslintu niminovellissa nainen kiinnostuu sukupuuttoon kuolleen siivettömänruokin kohtalosta ja kiertää Euroopan museoissa nähdäkseen lajin täytettyjä yksilöitä ja säilyneitä munia. Hän aloittaa Helsingin Luonnontieteellisestä museosta, jonka kokoelmissa on siivetönruokin muna.
Unajan kylän tielinjaus, maatilojen rakennukset ja mäkirinteen pienasumukset kuvastavat rannikolle muodostuneen kyläkokonaisuuden kehitystä. Unajan kyläasutus on asettunut tiiviisti Unajanlahden pohjukkaan, vanhan maantien varrelle. Kylän pellot ovat Unajanjoen halkomalle tasangolla, jota rajaavat metsäiset kalliomäet. Parhaiten säilyneitä kylän rakennuksista ovat Takalan, Rantalan, Tupalan, Lähtelän, Pukkalan ja Helon rakennusryhmät. Mäenrinteessä oleva Takalan tila on rakennettu lähes umpipihan muotoon, päärakennus on 1850-luvulta. Rantalan päärakennus on 1800-luvun alkupuolelta ja luhti 1850-luvulta. Unajan nuorisoseuran rakentama seurantalo rakennettu 1912 ja laajennettu 1950- ja 1970-luvulla. Unajanjoen yli johtaa 1800-luvulla rakennettu kaksiaukkoinen kivisilta lähellä Unajan keskiaikaista satamapaikkaa. Kylän eteläpuolella mäkeä ylöspäin mentäessä asutus muuttuu pienijakoisemmaksi. Mäen laella olevan Unajan kansakoulu valmistui 1893. Valtatie jakaa Unajan kulttuurimaiseman kahtia.
Unajan kylän asutus on peräisin varhaiskeskiajalta. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla kylässä oli viisitoista taloa. Kylä sijaitsi keskiajalla Unajanlahden rannalla ja kylässä oli satama. On myös esitetty että Unaja olisi Rauman kaupungin edeltäjä. Rauma esiintyy eräissä lähteissä on nimellä Unio ja 1540-luvulla Rauman porvarit omistivat Unajan kylästä puolet.
Unajan kylä
Eero Haapanen: Punainen Vanhankaupunginlahti
Lauttasaaren yhteiskoulun rakennus olisi voinut sijaita missä päin Suomea tahansa. Samanlaisia rumia tiililaatikoita oli koko maa täynnä. Ison tuulikaapin molemmin puolin sijaitseviin lasivitriineihin oli ryhmitelty muistoja koulun urheilusaavutuksista vuosikymmenten varrelta, pokaaleja, mitaleja, viirejä, joukkueiden ryhmäkuvia. Seinän viereinen vitriini esitteli täytettyjä lintuja ja pikkunisäkkäitä. Ne näyttivät vanhoilta ja pölyisiltä.
Piritta ja Hannamai käyvät Lauttasaaren yhteiskoulua. Kirjassa kuvataan sekä koulunkäyntiä että osittain koululla tapahtuvaa rikoksen selvittelyä.
Jollas on nykyisin eräs halutuimpia ja arvoltaan kalleimpia asuinpaikkoja. Muistan kuitenkin nuoruudestani 1940-50-luvuilta, että Jollas oli kommunistien kaupunginosa, koska joko SKDL tai Suomen Kommunistinen Puolue omisti sieltä maata ja oli rakennuttanut Jollaksen koillisosaan puutaloja, joissa "aatteen ihmiset" asuivat. Oliko alue jotenkin entistä Neuvostiliitolle rauhansopimuksessa siirrettyä saksalaisomaisuutta, vai miten kommunistit saivat alueen haltuunsa? Vieläkö talot ovat olemassa ja kuka ne nykyisin omistaa, jos ne vielä ovat tallella? Helsingin Sanomien arkistosta löytyi artikkeli, joka koskee Laajasalon Kruunuvuoren huvila-aluetta, joka on ollut Neuvostoliiton omistuksessa. Artikkelissa kerrotaan: Kruunuvuoren huvila-alueen alkujaan hankki vuonna 1905 omistukseensa suomalaisen kansakoululaitoksen perustajan Uno Cygnaeuksen poika Jacob Cygnaeus. Vuonna 1914 maat osti Cygnaeusten suvulta saksalainen kauppaneuvos Albert Goldbeck-Löwe. Kruunuvuoren huvila-aluetta kutsutaan yhä myös Kissingeksi Goldbeck-Löwen yhtiön mukaan. Kun Saksa hävisi toisen maailmansodan, Ulkomaisen omaisuuden hoitokunta siirsi saksalaisomistuksessa olleen Kruunuvuoren Neuvostoliitolle. Huviloissa juhlivat tuon jälkeen neuvostoliittolaiset ja suomalaiset kommunistit. Vuonna 1955 Palkki Oy:n perustaja, Palkkiyhtymän nykyinenkin toimitusjohtaja, vuorineuvos Aarne J. Aarnio osti alueen Neuvostoliitolta. Artikkeli on julkaistu Helsingin Sanomissa 20.8.2001 otsikolla: "Surullinen huvila-alue raunioituu Helsingin sydämessä - Satavuotiaat, raunioituneet Kruunuvuoren puuhuvilat jäivät maapolitiikan jalkoihin". Artikkelin lähteenä on käytetty Helsingin kaupunginmuseon keräämää aineistoa Kruunuvuoren huviloista. Kannattaa siis ottaa yhteyttä myös Helsingin kaupunginmuseoon, mikäli haluaa tietää enemmän alueen historiasta. Laajasalo-Degerö Seura ry:ssä toimii pro Kruunuvuori-liike, aktiivijäsenet tietävät myös alueen historiasta, yhteystiedot: http://www.laajasalo.net/ Jollaksen historiasta löytyvät omat sivut: http://www.icon.fi/~merisusi/jollas/historia/index.htm
Kumpi on oikein: Helsingin Kruununhaka vai Kruunuhaka? Se on Kruununhaka, ruots. Kronohagen. Kruununhaan nimi juontuu nykyisen Rauhankadun tienoilla sijainneesta entisestä tykistöhevosten laitumesta. Puheessa kaupunginosaa kyllä yleensä kutsutaan Kruunuhaaksi - tai sitten Krunikaksi tai Krunaksi.
Vaja B57b
Ahto Sippola rakensi talousrakennuksen B 57b nykyiselle paikalleen asuinrakennuksen B 57 pihaan vuonna 1986. Työssä käytettiin hyväksi vanhan tallin kylkeen rakennetun liiterin ja puuseerivin seinä- ja kattolaudat. Entiset puuseen ovet ovat nyt talousrakennuksen varastoliiterien ovina. Puuseerivin on alunperin rakentanut rakennusmestari Kullervo Sippola 1930-luvulla. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Aiempi rakennusnumero (talli) B 59 Lähteet: Rannema, Sirkka, 1985. Suullinen tiedonanto.
Webb, Jimmy
Jalkapallon SM-sarjan helsinkiläisjoukkueet 1970-luvulla
Kuinka monta helsinkiläisjoukkuetta pelasi jalkapallon SM-sarjassa 1970-luvulla? Esimerkiksi teoksessa "Jalkapallon pikkujättiläinen" on lueteltu Suomen mestarit ja sarjataulukot loppupisteineen vuosina 1908 - 2002. Näiden taulukoiden pohjalta laskin SM-sarjaa 1970-luvulla (1970-1979) pelanneen neljän helsinkiläisjoukkueen: HIFK (1970-72), HJK (1970-79), Ponnistus (1973) ja Kiffen (1977-78). Lähdeteos sisältää parin, kolmen tiiliskiven (noin 500 sivua) verran tietoja ja tilastoja suomalaisesta ja kansainvälisestä jalkapallosta, joten teokseen kannattaa tutustua muutenkin.
Anttolan kirkonmäki on pitäjän kirkon ympäristöön 1870-luvulla ja 1950-luvulla syntynyt kokonaisuus, joka kuvastaa pienen pitäjän itsehallintoa ja hyvinvointipalvelujen järjestämistä. Anttolan kirkonmäki sijaitsee Saimaan lahdelta jyrkästi nousevalla, mäntymetsää kasvavalla rinteellä. Anttolan päätytornillinen ristikirkko on rakennettu 1870-1871. Kirkon sisätilojen nykyinen asu on peräisin arkkitehti Alvar Aallon suunnitelmien mukaisesta korjauksesta 1924-1926. Kirkonmäen alarinteessä on 1870-luvun kivinen lainajyvästö pitäjän itsenäistymisen ajalta ja sen alapuolella ensimmäinen hautausmaa. Sodanjälkeisen jälleenrakennuskauden kunnantalo, pappila, seurakuntatalo, terveystalo ja lääkärintalo muodostavat arkkitehtuuriltaan yhtenäisen rivistön kirkonmäelle.
Anttolan seurakunta muodostettiin neljän emäpitäjän, Mikkelin, Juvan, Puumalan ja Ristiinan, reuna-alueista 1867, jolloin myös tehtiin ensimmäiset päätökset oman kirkon rakentamisesta. Päätytornillinen ristikirkko rakennettiin Juvan aiemman kirkon hirsistä, ja se valmistui 1871 rakennusmestari Henrik Fagerlundin johdolla. Tontin lahjoitti Anttolanhovin omistaja, eversti Rosenberg. Kaksi vuosikymmentä myöhemmin kirkon kattoa muutettiin, rakennus vuorattiin ja rakennettiin päätytorni lääninarkkitehti Axel Loenbomin piirustusten mukaan. Kivinen lainamakasiini muurattiin 1876. Kunnanhallinnon ja terveyspalvelujen rakennukset rakennettiin 1940-luvun ja 1950-luvun lopun välisenä aikana. Aloitteen terveystalon rakentamisesta teki Mannerheimliiton Anttolan osasto, ja rakentamiseen saatiin lahjoitusvaroja Ruotsista. Terveystalon yhteydessä toimi alun perin lääkärin asunto, neuvola ja kirjasto. Varsinainen lääkäritalo, jossa oli sekä lääkärin että eläinlääkärin vastaanottotilat, valmistui 1958. Arkkitehti Annikki Virtasen suunnittelema seurakuntatalo ja arkkitehti Eino Tuompon suunnittelema pappila ovat 1950-luvulta. Useimmat rakennukset on muutettu asuinkäyttöön.
Anttolan kirkonmäki
Milloin Jokerit ja HIFK nousivat SM-sarjaan? Jokerit nousi ensi kertaa mestaruussarjaan vuonna 1968, vuosi perustamisensa jälkeen. HIFK nousi sarjaan vuonna 1967. Se tiputti karsinnassa Töölön Vesan, josta muodostui myöhemmin Jokerit
Kaartin kasarmikorttelilla on tärkeä kansallinen symboliarvo suomalaisen sotaväen historiallisena toimintaympäristönä, ensin Kaartin kasarmina ja sittemmin puolustusministeriön ja pääesikunnan toimitiloina. Korttelin rakennuskanta kuvastaa vaikuttavasti rakennustaiteellisen kehittelyn kulkua ja muuntumista sotilaskäytössä kahden vuosisadan aikana. Korttelin nykyiseen rakennuskantaan kuuluvat 1800-luvulta C.L. Engelin piirtämä päärakennus, entiset aliupseeriasuntola ja pesula. Korttelin 1950-luvulla tavoitellun kokonaisuudistuksen toteutuneet osat ovat arkkitehti Revellin suunnittelemat Fabianinkadun kaksi toimistorakennusta ja keskuspaviljonki. Engelin suunnitteleman upseerirakennuksen poikkeuksellisen näyttävä julkisivu trofee-aiheisine reliefeineen muodostaa korttelin pääfasadin Kasarmitorin suuntaan. Uusklassistinen kasarmiarkkitehtuuri ja pääkaupungin perustavaan kaavoituksen palautuva tori sen edusaukiona kuvastavat varhaisen pääkaupunkirakentamisen tavoitteita ja keinoja näyttävän ympäristön aikaansaamiseksi. Kaartin kasarmialueen eteläpuolella Tähtitorninvuoren rinteessä sijaitseva maneesirakennus ulkoarkkitehtuuriin sovitettuine hevosenpääreliefeineen kuuluu, hallisisustansa menettäneenäkin, 1800-luvun jälkipuolen sotilasarkkitehtuurimme huomionarvoisiin rakennuskohteisiin.
Suomen sotaväki asetettiin 1812. Vuonna 1818 siihen perustettiin erityinen harjoituspataljoona, joka tuli sijoitettavaksi pääkaupunkiin. Pataljoonalle rakennettiin C. L. Engelin suunnittelema kasarmi Esikaupungintorin, nyk. Kasarmitorin, etelälaidan kortteliin. Kortteliin oli pääkaupungin suunnittelun aiemmissa vaiheissa kaavailtu teatteria, joka määrättiin sijoitettavaksi toisaalle. Majoitusrakennukset, upseerisiipi kasarmikorttelin torille antavana pääfasadina sekä miehistösiipi Fabianinkadun varrella, valmistuivat siten, että pataljoona pääsi vuodenvaihteessa 1824–1825 muuttamaan Helsinkiin väliaikaisesta sijoituspaikastaan Hämeenlinnasta. Engelin kokonaissuunnitelmaan sisältynyt toinen miehistösiipi Kasarmikadun varrella rakennettiin 1840-luvulla E. B. Lohrmannin johdolla uudistettujen piirustusten mukaan. Majoitettu pataljoona oli 1829 korotettu Henkikaartin joukko-osastoksi. Korttelin 1800-luvun lopun lisärakennusvaiheessa toteutettiin 1891 valmistunut perheellisten aliupseerien asuntola, jonka pohjakerrokseen sijoitettiin mm. pajoja ja muonavarasto, sekä 1889 valmistunut talousrakennus leipomoa, pesulaa ja saunaa varten. Rakennukset oli suunniteltu Yleisten rakennusten ylihallituksessa. Rakennukset muurattiin tiilestä ja niiden ulkoseinät päätettiin jättää tiilipintaisiksi. 1900-luvun alkupuoliskolla korttelin rakennuksia käytettiin Kaartin pataljoonan (alk. Valkoisen kaartin) majoitustiloina. Helmikuun 1944 pommituksissa Engelin aikaiset rakennukset vaurioituivat pahoin. Fabianinkadun miehistösiipi purettiin, mutta upseerisiipi säilyi uudelleenrakennettuna puolustusministeriön ja pääesikunnan virastotaloksi. Nykyinen rakennus itse asiassa koostuu 1950-luvun virastotalosta ja Engelin upseerisiivestä sen ulkokuorena. Korttelin viimeisin merkittävä lisärakennusvaihe, joka perustui 1950-luvun jälkipuolella järjestetyn julkisen arkkitehtuurikilpailun tuloksiin, tuotti kaksi virastotaloa Fabianinkadun varrelle sekä pihapaviljongin ruokalaa ja kokoussaleja varten. 1960-luvulla valmistuneiden rakennusten suunnittelusta huolehtivat arkkitehti Viljo Revell ja Heikki Castrén. Korttelin sisäpihalla paljastettiin 1881 muistomerkki Venäjän ja Turkin sodassa 1877–1878 Gornyi Dubnjakin kylän valtauksessa kaatuneiden Suomen kaartin sotilaiden muistolle. Muistomerkin suunnitteli arkkitehti F. A. Sjöström ja se valmistettiin Stigellin kiviveistämössä Helsingissä. Kaartin korttelin eteläpuolella sijaitseva maneesi valmistui 1877 ratsu- ja jalkaväen harjoitushuoneeksi. Kaartin maneesina tunnettu rakennus, joka suunniteltiin Yleisten rakennusten ylihallituksessa (A. H. Dalström), ei ollut osa viereistä kasarmialuetta. Maneesin muutos autohalliksi 1949–1952 merkitsi yhtenäisen maneesihallin kerrosjakoa ja myös ulkoasuun vaikuttaneita muutoksia, tosin enimmäkseen rakennus säilytti maneesille ominaisen ulkoisen olemuksensa.
Kaartin kasarmi
Perheen isän kuoltua Klaukkalantien omakotitalo palautui isoisän omistukseen. Lidon äiti joutui etsimään uuden asunnon. Kahdeksan lapsen yksinhuoltajaäiti sai vuokrata Tammisalosta merenrantahuvilan.
Karhi, Maija
Kestikartanon suunnittelua, rakentamista ja toimintaa kuvataan kirjassa laajasti.
Lutikkalinna
Standertskjöldin talo
Vuokon kotitalo oli tummanpunainen. Korkealla talon seinässä oli rakennuksen nimi: Tammi. Kadun puolella oli vain A- ja B-portaiden ovet. Vuokko asui C-rapussa, ensimmäisessä kerroksessa. Sisäänkäynnin täytyi olla pihalla.
Yksi uhreista, Vuokko, asuu Tehtaankatu 20:ssä.
Hinthaaran rautatieasema
Strang, Jan
Ravintola Kannu
"Henkilömme kääntyi, palasi matkalaukkunsa viereen ja jäi siihen seisomaan. Asemalaitureiden yllä märkänä kiiltelevän lasikatteen läpi näkyi musta yötaivas ja yhden kattopalkin takaa lähinnä murentuneelta kuulta näyttävän asemakellon kumotus." (s. 8)
Lupaava mies astuu junasta Helsingin öisellä rautatieasemalla.
Ursinin uimalaitos
Mehiläisen sairaala toimi vuosina 1909-1932 osoitteessa Huvilakatu 20-22.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Peura)
Sivuraide, Ravintola
Ludviginkatu
Yrjönkadun uimahalli
Korkeakosken teollisuusympäristö on muotoutunut historialliselle mylly- ja sahapaikalle, jossa on toiminut tiettävästi yksi maamme varhaisimmista teollisuuslaitoksista. Nykyisin virran varrella sijaitsevat A. Ahlström Osakeyhtiön Korkeakosken tehtaat ja niiden vieressä entinen Enso-Gutzeit Oy:n Insuliittitehdas yhtenäisine asuntoalueineen. Kierikkalassa ja Kalliokoskella on lisäksi tehdastyöväestön vanhaa asutusta. Kosken kuohut ja luonnonkauneus ovat kautta aikain houkutelleet myös taiteilijoita. Vanha Turku-Viipuri -maantie ylittää Kymijoen kosken Korkeakoskella. Vanhimmat tiiliset tehdasrakennukset ovat perustamisen ajoilta 1880-luvulta ja 1900-luvun alusta. Puuhiomoa ja kartonkitehdasta on laajennettu 1920-luvulla. Vanhempi vesivoimala on rakennettu 1906, uudempi on arkkitehti Karl Lindalin suunnittelema 1926 samoin kuin 1923 valmistunut höyryvoimala. Korkeakoskella on Suomen vanhin kuitulevytehdas The Insulite Company of Finland, joka on perustettu 1930. Tehtaan välittömässä läheisyydessä on 1930-luvun alussa rakennettu yhtenäinen työväenasuntoalue Pahvikylä. Sen "amerikkalaistyyliset" insuliittitalot ovat arkkitehtien Hytönen ja Luukkonen suunnittelemia.
Kymijoen Korkeakosken vanhalla myllypaikalla toimi ensimmäinen vesisaha jo 1550-luvulla ja teollisuuslaitos oli tiettävästi Kymenlaakson ensimmäinen. Karhulan sahan omistaja William Ruth osti 1887 mennessä Korkeakosken koskiosuudet ja puuhiomon rakentaminen aloitettiin samana vuonna. Hiomo rakennettiin uudelleen 1901 ja ensimmäinen vesivoimala 1800-luvun lopulla. Myöhemmin virran varrelle sijoittuivat A. Ahlström Osakeyhtiön Korkeakosken tehtaat ja niiden viereen Enso-Gutzeit Oy:n insuliittitehdas asuntoalueineen. Insuliittitehdas oli alansa ensimmäinen Suomessa ja valmisti 1930-luvulla sekä huokoista että kovaa puulevyä.
Korkeakosken teollisuusympäristö
Museokatu 24
Hyytiälän metsäasemalla on merkitystä tieteenhistorian kannalta ja sen vanhimman osan rakennuksilla on tärkeä asema kansallisromanttisen arkkitehtuurin edustajina. Rakennukset ja alue ovat säilyttäneet alkuperäisen luonteensa. Helsingin yliopiston Maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan Hyytiälän metsäasemaa ympäröivät Pohjois-Hämeen laajat, harvaan asutut metsäseudut. Yhtenäiseen, kansallisromanttiseen tyyliin rakennetun metsäaseman vanha pihapiiri 1910-luvulta muodostuu neljästä rakennuksesta eli metsäoppilaiden asuntolasta Impivaarasta, ruokalarakennuksesta, halkovarastosta ja työkaluvarastosta. Näiden rakennusten sulkeman pihapiirin keskellä on puinen Vellikello ja pihan ulkopuolella aikoinaan harvalukuisten naisopiskelijoiden asuinrakennus Impilinna. Puistoalueella on entinen aseman esimiehen huvila Pilvilinna sekä entinen aluemetsänhoitajan asuintalo Tapiola. Hyytiälän metsäaseman pihapiiriin on istutettu 1910-luvulta lähtien noin 150 ulkomaista alkuperää olevaa puu- ja pensaslajia. Metsäasema on alkuperäisessä käytössään ja toimii nykyisinkin metsätieteen opiskelijoiden kenttäkurssi- ja harjoittelupaikkana.
Korkein metsäopetus siirrettiin Evon metsäopistosta keisarilliseen Aleksanterin yliopistoon 1907 ja senaatti luovutti 1910 Hyytiälän alueen valtion maat metsäylioppilaiden harjoitusalueeksi. Metsäaseman kansallisromanttiset, vuoraamattomat hirsirakennukset suunniteltiin yleisten rakennusten ylihallituksessa (Th. Granstedt, R. Björnberg 1911) ja ne valmistuivat 1912. Vanhan pihapiirin läheisyyteen valmistui 1959 Instituutti-, opetus-, toimisto- ja laboratoriorakennus sekä 1977 ympärivuotiset asuntolat.
Hyytiälän metsäasema
Sortta, Olavi
Setälä teki päivätyönsä Rakennushallituksessa viiden pääjohtajan alaisena.
Vuotungin kylässä, joka on Kuusamon vanhimpia asuinpaikkoja, on säilynyt perinteistä koillismaalaista viljelysmaisemaa ja runsaasti perinteistä rakennuskantaa. Vuotunkijärven rannoille asettuneen kyläryhmän muodostavat Käkilehto, Saarenkylä, Heponiemi, Joentausta, Alavuotunkijärven ympärys ja Jyrkänkosken tienoo. Uuskäkelässä on kolmen asuinrakennuksen, tallin ja navetan muodostama ehyt, hyvin säilynyt pihapiiri. Heponiemessä on vanhoja lappalaisten asuinpaikkoja. Vuotungista Isoon Kuukakseen laskevassa Jyrkänkoskessa on 1913 perustettu entinen liippatehdas. Saha on lopettanut toimintansa 1980-luvulla. Vuotungin kylä on osa valtakunnallisesti arvokasta Määttälänvaaran-Vuotungin -maisema-aluetta.
Kuusamo erotettiin Kemin Lapista 1675 omaksi seurakunnaksi. Seudulle muodostui Kainuusta, Pudasjärveltä, Iistä sekä Tornio- ja Kemijokivarresta uudisasutusta. Vuotungin kylän vanhimmat kantatalot Kantola, Vuotunki eli Pohjola, Heponiemi, Käkilehto ja Alavuotunki perustettiin 1700-luvun loppuun mennessä.
Vuotungin kylä
Vartiosaari
Niiniluoto, Arvi
"Kiertelin rakenteilla olevaa ostoskeskusta. Aina vain hullummaksi tulee. Talotkin rakennetaan jo ylhäältä alaspäin. Kattorakennelmat ovat olleet ilmassa viikkoja; vasta nyt näkyy jonkinlaisia oireita siitä, että rakennukseen tulee myös seinät. - - - Kaupunginosan Ylpeys on on uusi ostoskeskus, joka pari viikkoa sitten avattiin rakettien paukkeella ja leimunnalla. Se on 'täynnä uusinta valkeutta', kuten Hellaakoski sanoisi. Suuri valaistu sisäpiha; kirkkaasti valaistuja ikkunoita täynnänsä hedelmiä ynnä muuta elämän makeutta. Siirtomaatavaroita, lihaa. leivoksia, kukkia, kirjoja; pankkeja, parturi, kampaamo, radioliike, kemikalioita, makeis- ja lehtikioski, postitoimisto, baari ja apteekki. Lastenvaatteita; pesuloita. Ajattelin: tämä on Elintason Temppeli. Tälle minä nyrpistän nenääni. Mutta ei se auttanut. Paikka on minusta häikäisevä, kertakaikkiaan suurenmoinen." (S. 28, 56-57.)
Kirjailija kuvaa rakenteilla olevaa ja myöhemmin samana vuonna (1959) valmistunutta Munkkivuoren ostoskeskusta.
Hietalahti, Kari
Emil Danielssonin erämaa-ateljee
Minnestodsin museotie halkoo viljelysaukeaa, jolla on käyty Suomen sodan ratkaissut Oravaisten taistelu. Maantien varrella, viljelysaukean itäreunan rinteessä on taistelun muistomerkkinä kiviobeliski. Sorapäällysteisestä paikallistiestä on valittu museotieksi kolmen kilometrin pituinen osuus tien historiallisen merkityksen, perinteisen luonteen ja Suomen sotaan liittyvien muistojen johdosta. Minnestodsin tie kiertää Oravaisten taistelutantereena olleen peltoaukean ja ylittää peltoaukeaa halkovan, merelle Fjärdsändaniin laskevan Fjärdsbäcken-puron. Tien varressa on myös Lotta Svärdin muistokiveksi omistettu siirtolohkare sekä 1995 pystytetty veteraanien ja lottien muistokivi.
Kokkolan ja Oulun kaupunkien perustamisen jälkeen kasvoi 1600-luvun alussa yhtenäisen kesätien tarve ja 6 kyynärän levyisen tien rakentaminen Vaasasta Ouluun aloitettiin 1618. Pohjanmaan Rantatie oli valmiina 1620 ja postiliikenne siirtyi tielle 1640-luvulla. Tietä parannettiin 1700-luvun alussa ja se varustettiin kivisin kilometripylväin. Suomen sodan loppuvaiheessa tien tuntumassa käytiin sodan ratkaiseva, Ruotsin armeijan tappioon päättynyt Oravaisten taistelu 14.9.1809. Maantien varteen pystytettiin taistelun muistomerkki 1893.
Oravaisten taistelutanner ja Minnestodsin tie
Turakainen, Elsa
Kirjan päähenkilö Jack Burns tapaa Diegon Duck's tattoo-liikkeessä.
Elokuvateatteri Bio Hagnäs
Mechelininkatu 10
"Laiskan Karhun keittiö ei varsinaisesti edusta haute cuisinea, mutta halutessaan sieltä saa makkarakeiton, vorschmackin tai sillivoileivän. Useimmat asiakkaat tosin tyytyvät hanakeittoon, eikä kukaan tule Laiskikseen vain sen ruokien takia. Vaikka olen nähnyt sellaistakin tapahtuvan. Nuori lievästi kehitysvammainen mies tilasi baarissa keiton ja jaffan, ja maksaessaan sanoi ilme vakavana: 'Maksan euron nyt ja loput maanantaina.' Maksujärjestely kävi päinsä. Vieressä istuva toverini ilmoitti haluavansa lauseen hautakiveensä." (s. 75)
Kallion kaupunginosa ja sen asukkaat näyttäytyvät valokuvissa kiireisinä.
Hoikankankaan kasarmialue on arkkitehtonisesti ja toiminnallisesti edustava 1960-luvulla asutuskeskuksista etäälle rakennettu ns. korpivaruskunta. Punatiiliverhoiltujen kasarmirakennusten tiivis ydin on onnistuneesti sijoitettu mäkiseen maastoon. Muita korpivaruskuntia ovat mm. Vekaranjärven kasarmialue Kouvolassa ja Huovinrinne Säkylässä. Hoikankankaan kasarmialue sijaitsee Kajaanin kaupungin etelälaidalla. Alueen ydinosan eli mäenharjanteella olevan betonirakenteisen, tiiliverhotun sotilaskoti-urheilutalo-ruokala -rakennusryhmän on suunnitellut arkkitehti Osmo Lappo. Ydinaluetta kiertää puolikuun muodossa pitkien Pekka Rajalan suunnittelemien kasarmirakennusten kehä, jonka avoimella reunalla on arkkitehtien Timo ja Tuomo Suomalaisen suunnittelema sairaala. Ulkokehän ulkopuolelle sijoittuu Osmo Lapon suunnittelema esikuntarakennus sekä tykkihallit, katokset, koulutushalli, keskusvarasto ym. tekniset rakennukset. Kasarmialueen vieressä on Pentti Aholan suunnittelema kymmenen kolmikerroksisen rakennuksen tiivis asuntoalue.
Varuskuntia pyrittiin sijoittamaan 1950-luvulta alkaen kaupunkien ulkopuolelle, sillä aseteknologian kehittyminen vaati entistä laajempia harjoitusalueita. Kajaanin Hoikankankaan kasarmin rakennustyöt alkoivat 1959. Ensimmäisessä rakennusvaiheessa 1960-1966 valmistui neljä kasarmia, pari sataa asuntoa ja uimahalli. Toisessa vaiheessa 1967-1975 rakennettiin luolasto, sotilaskoti ja kerhorakennus. Pohjois-Savon Prikaati siirtyi Kuopiosta Kajaanin Hoikankankaalle 1962-1963. Siihen liitettiin 1966 Porin Prikaatin patteristo ja sen nimi muutettiin Kainuun Prikaatiksi.
Hoikankankaan kasarmialue
Leskinen, Juice
Kopra, Kurt
Eläintarha
Jazz ja blues
Kirjan päähenkilöt asuvat kulmikkain Neitsytpolun ja Tehtaankadun risteyksessä.
Koillismaalaisen elämän kuvaajana tunnetun kirjailija, professori Kalle Päätalon (1919-2000) kotimuseoksi muutetulla lapsuudenkodilla Kallioniemellä on olennaista merkitystä kirjailijan elämänpiirin ja elämäntyön arvioinnissa ja tulkinnassa. Päätalon kirjallinen tuotanto koostuu lähes neljästäkymmenestä romaanista, Koillismaa-sarjasta ja omaelämäkerrallisesta Iijoki-sarjasta sekä näytelmistä ja kertomuskokoelmista. Jokijärvellä, Iijoen rannassa sijaitsevan Päätalon lapsuuden- ja nuoruudenkodin pihapiiri muodostuu tyypillisestä 1920-luvulla rakennetusta ja 1930-luvulla laajennetusta mäkitupapalstan asuintalosta ulkorakennuksineen.
Kalle Päätalon isä Herman Päätalo osti 1922 Kallioniemen mäkitupapalstan, jonka pinta-ala oli vajaat parikymmentä hehtaaria. Hän osti samana vuonna tilalle rakennukseksi Meijerikamarin Mäkelän pihapiiristä, purki sen ja uitti Kallioniemeen, jossa se koottiin uudestaan. Rakennuksessa oli kaksi huonetta: pirtti ja "kööki". Pihapiiriin pystytettiin myös sauna ja aitta. Asuinrakennusta laajennettiin 1931 rakentamalla uusi pirtti talon köökkipäähän. Kaarlo Alvar (Kalle) Päätalo oli syntynyt 1919 Jokijärvellä metsätyömies, torppari Herkko Päätalon ja palkollisen Riitu Neulikon kahdeksanlapsisen perheen toiseksi vanhimpana. Hän aloitti kansakoulun käytyään metsätyömiehen työt 13-vuotiaana ja asui Kallioniemessä armeijaan lähtöön eli 1939 asti. Toisen maailmansodan jälkeen Päätalo asettui Tampereelle, työskenteli rakennustyömiehenä ja opiskeli rakennusmestariksi. Päätalon esikoisteos julkaistiin 1958 ja 1963 lähtien hän työskenteli vapaana kirjailijana. Päätalo nimitettiin 1978 professoriksi. Hän kuoli 2000. Kallioniemeä asutettiin vakituisesti kesään 1970 saakka, jonka jälkeen se oli loma-asuntona perikuntalaisilla. Taivalkosken kunta osti pihapiirin 1986 ja luovutti sen 1991 Kallioniemi-säätiölle, joka aloitti Kallioniemessä kotimuseotoiminnan.
Kalle Päätalon Kallioniemi
paloasemat
fire stations
brandstationer
Lundqvistin liiketalo
Keisarillinen taidekokoelma Suomessa = Tasavallan presidentin linnan taidekokoelma.
Paltaniemi Kajaaninjoen suulla on ollut 1600-luvun alusta 1850-luvulle Kainuun kirkollinen ja hallinnollinen keskus. Paltaniemen kirkkotien ympärille rakentunut kylä on edustava esimerkki suomalaisen kirkonkylän rakentamistavasta. Paltaniemen vuonna 1726 valmistunut kirkko on vöyriläisen Johan Knubbin rakentama ja sen sisätilan maalauskoristelun on tehnyt 1778-1781 Emmanuel Granberg. Oulujärven etelärannalle levittäytyvä Paltaniemen historiallinen kyläkokonaisuus koostuu Pappilanniemen, Pappilanniementien, Hämeentien, kyläkeskustan ja Kirkkoahontien varren rakennuksista ja asutuksesta sekä maatiloihin liittyvistä peltoaloista. Paltaniemen kylärakenteen rungon muodostaa puiden ja vanhan asutuksen reunustama Kirkkoniemestä Paltaniemen kirkolle ja sen ohi johtava Kirkkotie, jonka varren rakennuskanta on osittaisesta uusiutumisestaan huolimatta säilyttänyt voimakkaan historiallisen leiman. Emäseurakunnan varhaisemmat kirkot ovat sijainneet Oulujärveen työntyvässä Kirkkoniemessä, joka muistomerkkeineen ja kalmistoineen on alueen vanhinta kerrostumaa. Kirkkoniemessä sijaitsee myös vanhojen talousrakennusten ympäröimä empiretyylinen entinen kirkkoherranpappila. Museotieksi valittu kirkkotie koostuu osista Kajaani-Paltaniemi ja Kirkkoaho-Paltaniemi maanteitä sekä Hövelön paikallistiestä. Kirkkotien varrella ovat empiretyylinen kappalaisenpappila Siivola ja vanha lukkarila. Kirkkotien päätteenä on Paltaniemen tasavartisen ristikirkko. Kirkon kuoriosa on kolmitaitteinen ja länsipäässä on matala alkuaan kelloja varten rakennettu ristivarren levyinen matala torni. Kirkon sakaristona on väliseinällä erotettu tila pohjoisessa ristivarressa. Empirevuoratun kirkon länsipuolella oleva erillinen kellotapuli on tyypiltään pohjalainen renessanssitapuli. Kirkkotarhassa on kihlakunnantuomari Flanderin hirsinen hautahuone. Kirkon ja kellotapulin eteläpuolella on kirkkotarhan vanhin, lähes kokonaan käytöstä pois jäänyt, osa. Kirkkoaidan kupeessa on suojakatoksen alla paikalle 1820-luvulla Vuolijoen Haapalan talosta siirretty ns. Keisarintalli, joka liittyy Aleksanteri I:n Kainuun vierailuun 1819. Kyläkeskustassa on myös nuorisoseurantalona toiminut Tuomela, Paltaniemen 1890 rakennettu koulu kirkon vieressä, viljamakasiini kirkon pohjoispuolella Kirkkoahontien varrella on pitäjän suuren pojan, Eino Leinon kotitalon Hövelön kopio, joka toimii nähtävyytenä ja kokoontumistilana. Kyläkeskustasta erkanevan Hämeentien varressa on arvokas rivi maatilojen talouskeskuksia komeine ja kookkaine päärakennuksineen: Juusola ja Penttilä sekä siitä 1926 erotetut Siirtola ja Kemilä. Paltaniemi on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Oulujärven rantamien kantakylät, joista Paltaniemi on yksi, syntyivät, kun verohelpotusten houkuttelemat savolaislähtöiset uudisasukkaat asettuivat paikalle. 1569 veroluettelon mukaan Paltaniemellä asui 16 talonpoikaa ja 1576 heitä oli 22. 1500-luvun loppu oli rauhatonta aikaa ja alue autioitui. Suunnilleen koko nykyisen Kainuun käsittäneen Oulujärven erämaaseurakunnan ensimmäinen kirkko sijaitsi Manamansalon saaressa Oulujärven keskellä. Täyssinän rauhan jälkeen Paltamon kylä eli nykyinen Paltaniemi valittiin Oulujärven pitäjän keskukseksi 1599 ja kirkko rakennettiin Oulujärven rantatörmälle, niemen kärkeen Paltamon seurakunnan uudelleenperustamisen yhteydessä 1599. Oulujärven pitäjä muuttui Vanhan Paltamon pitäjäksi 1640-luvulla, kun Sotkamon ja Paltamon kirkkopitäjät itsenäistyivät. Paltaniemellä oli 1650 seitsemän taloa. Paltamon kirkkoherranpappila sijoitettiin nykyiselle paikalleen, silloisen kirkon lähistölle 1662. Uusi isompi kirkko valmistui Kirkkoniemeen 1664. Se tuhoutui isonvihan aikana 1716, jolloin Kajaanin linnakin räjäytettiin. Paltaniemen nykyinen kirkko rakennettiin vöyriläisen kirkonrakentaja Johan Knubbin johdolla uudelle paikalle 1726 ja vihittiin viisi vuotta myöhemmin viimeistelystä vastanneen puuseppä Grels Nordlingin saatua työnsä valmiiksi. Osa kirkkosalin kiinteästä sisustuksesta valmistui 1760. Kirkkosalin maalauskoristelun teki 1778-1781 Emmanuel Granberg. Kellotapuli valmistui 1760-luvun lopulla. Paltaniemen kirkkotie rakennettiin 1820, mutta sen linjaus kehittyi jo aiemmin kirkon rakentamisen myötä. Paltamon kirkkoherranpappilan nykyinen päärakennus rakennettiin 1835-1837. Paltaniemen kuvakirkko jäi pois käytöstä 1936 Paltamon emäseurakunnan uuden kirkon valmistumisen jälkeen.
Paltaniemen kirkkotie ja kylä
Töölön kauppahalli
Vakkolan kylä, joka on rakentunut maisemallisesti poikkeuksellisen vaikuttavalle paikalle, kosken partaalle Porvoonjokilaakson avoimeen viljelymaisemaan, kuvastaa Uudenmaan jokilaaksojen keskiajalta nykyaikaan jatkunutta kyläasutusta ja viljelytraditiota. Vakkolankoski on yksi Porvoonjoen koskipaikoista, jotka ovat tarjonneet vesivoimaa myllyille ja sahoille. Sahatoiminta onkin säilynyt Vakkolan koskipaikassa. Vanhan kyläasutuksen ja vuosisatojen viljelyssä olleiden peltojen lisäksi kylämaisemaa leimaavat kolmiaukkoinen kiviholvisilta ja vesisahan punamullattu rakennuskanta. Kylä liittyy kirjailija Johannes Linnankosken elämänvaiheisiin, kylässä on hänen synnyinkotinsa pihapiiri. Yhtenäisenä ja tiiviinä säilynyt kylä koostuu maatilojen pihapiireistä, joissa on 1800-luvun ja 1900-luvun alun päärakennuksia, vanhoja aittoja ja yksi kivinavetta. Vakkolan kolmeaukkoinen kiviholvisilta on ollut pitkään yksi tärkeimmistä Porvoonjoen ylittävistä silloista. Joen itäpuolelle on rakentunut pieni kaupallinen keskus, johon kuuluu mm. apteekin ja osuuskaupan rakennukset ja viljavarasto. Vakkolan kylän tiivis kyläasutus, kivisilta sekä mylly- ja sahamiljöö muodostavat maisemallisen kiintopisteen Porvoonjokilaakson valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Vakkolankosken kohta on yksi Porvoonjoen historiallisesti tärkeimmistä ylityspaikoista. Joen nykyisin ylittävä kiviholvisilta rakennettiin 1907-08 vanhan puusillan tilalle. Kylän asutukselle otollista sijaintia kuvastavat myös useat laajat kivikautiset asuinpaikat jokivarressa. Vakkolan kylä on ollut pysyvästi asutettu ainakin 1300-luvulta lähtien. 1700-luvun loppuun mennessä kyläasutus levisi Vakkolankosken itärannalle, maantien varrelle, nykyisten Viljolan, Keski-Tyyskän ja Ali-Tyyskän tilojen paikalle. Vanhimmat pellot kylän ympärillä ovat edelleen viljelyksessä. Laaja niittyalue kylän kaakkoispuolella on ollut viljeltyä peltoa viimeistään 1800-luvun puolivälistä lähtien. Vakkolankoskessa on ollut keskiajalta lähtien maatalouteen liittyvää myllytoimintaa. Vuoteen 1904 mennessä koskeen perustettiin saha ja höyläämö ja 1909 valmistui sähkölaitos. Kosken kaakkoispuolelle rakentui 1900-luvun aikana pieni kaupallinen keskus. Pulpettikattoinen, funktionalistinen Askolan osuuskaupan päämyymälä valmistui 1938, myöhemmin laajennettu apteekki 1950, tiilirakenteinen osuuspankki 1961 sekä kylämaisemaa hallitseva korkea viljavarasto 1966.
Vakkolan kylä
Suomen Urheiluopiston päärakennus kuvastaa 1930-luvulla kehittyneen uudenaikaisen urheilukoulutuksen aatteita. Rakennus kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään, suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosten valikoimaan. Suomen Urheiluopisto sijaitsee Vierumäellä Valkjärven rannalla toiseen Salpausselkään kuuluvan harjun rinteessä. Luonnonkauneus on vaikuttanut olennaisesti opiston sijoituspaikan valintaan. Erik Bryggmanin suunnittelema, tiukan funktionalistinen päärakennus valkoiseksi rapattuine korkeine ydinosineen ja matalampine siipineen sijoittuu valoisan mäntymetsän keskelle. Ruokasalista ja kattoterassilta avautuvat näkymät järvelle. Päärakennusta on myöhemmin laajennettu uimahalliosalla ja muuttamalla tasakattoja satulakatoiksi. Alueella on päärakennuksen lisäksi useita eri aikoina rakennettuja asuin- ja urheilurakennuksia. Ennen sotia rakennettuun, Bryggmanin suunnittelemaan, kokonaisuuteen kuuluu opistorakennuksen lisäksi opiston johtajan asuinrakennus Valkjärven länsirannalla ja toinen ylemmän henkilökunnan käyttöön rakennettu huvilamainen asuinrakennus sekä henkilökunnan asuinrakennukset Valkjärven lounaispuolella.
Suomen Urheiluopisto perustettiin 1927 Lauri "Tahko" Pihkalan aloitteesta. Sijoituspaikaksi valittiin Heinolassa toiseen Salpausselkään kuuluva mäntykangas. Aikaisemmin, Venäjän vallan aikana, paikka oli toiminut Suomen sotaväen leirialueena. Opiston rakennuksista järjestettiin 1930 suunnittelukilpailu, jonka voitti arkkitehti Erik Bryggman. Vierumäen urheiluopiston päärakennus valmistui 1936 ja vihittiin käyttöön seuraavana vuonna. Osa rakennuksen tasakatoista muutettiin satulakatoiksi Bryggmanin suunnitelman mukaan 1950-luvulla. Päärakennusta laajennettiin uimahalliosalla 1967. Urheiluopiston rakennuksista ensimmäisinä valmistuivat rehtorin asuinrakennus ja saunarakennus 1933. Toisen maailmansodan aikana opisto toimi sotasairaalana. Henkilökunnan asuinrakennukset valmistuivat 1940-luvun loppupuolella ja tiilinen rantasauna 1950 Bryggmanin suunnitteleman saunan tilalle. Opiston rakennuskanta on lisääntynyt merkittävästi sotien jälkeen ja erityisesti 2000-luvun alkupuolella. Päärakennuksen ympäristöön on rakennettu liikuntarakennuksia, mökkikylä ja golfkenttiä.
Suomen urheiluopisto
Helsingin Sanomat, sananvapauden monopoli
Sirkka Laine: "Sörnäisten tienoot, merkityksellä ladatut".
"Toimittajan ehdottamat lähikapakat eivät kuitenkaan Elviiralle kelvanneet, vaan hän halusi ehdottomasti Bulevardiaan: 'Bulsu on Artun ja mun muistojen paikka' hän selitti ääni värähtäen." (S. 110.)
Elviira Metsä antaa haastatteluita Bulevardiassa.
Woldstedtin tyttökoulu, saksalainen
'Ursulan terassi on täynnä ihmislihaa, tuuleton helle panee väen juomaan janoonsa olutta, ja kahvilatunnelma alkaa olla kaukana. Ylikoski on löytänyt pöydän sisältä, mutta aurinko ja kosteus tekevät paikasta kuin huonosti lämmitetyn saunan.' (s. 95)
Ylikoski tapaa toimittaja Nina Kallaman Ursulassa.
Nakkilan taajaman ja teollisuuslaitosten yläpuolelle mäenkumpareelta kohoava Nakkilan kirkko on varhainen funktionalistinen kirkko ja kuuluu myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosten valikoimaan. Kirkkoympäristöön kuuluu myös kunnan hallintoon liittyviä rakennuksia. Arkkitehti Erkki Huttusen suunnittelema Nakkilan kirkko on yksinkertainen suorakaide, jota kattaa matala satulakatto. Kuoriosa ulkonee suorakaiteen päästä dynaamisena kaarena. Pääsisäänkäynnin avarien portaiden vieressä kirkon lounaiskulmassa on erillinen korkeaan ristiin päättyvä torni. Arkkitehtuurin muodot ovat yksinkertaisia ja selkeitä, kokonaisuus massiivisen veistoksellinen. Yksilaivaisen kirkkosalin valaistus lankeaa korkeista sivuikkunoista, alttarille valo tulee kuoriosan eteläsivun suuresta ikkunaseinästä. Kirkkosalin katteena on akustinen, sahateräisesti taitteinen puupaneelilaudoitus. Kirkon kuoriosan alla on Suomisen lahjoittajasuvun hautakrypta alttareineen sekä sen vieressä pieni siunauskappeli. Portaat kryptaan laskeutuvat kuorin takaseinän kaarevassa osassa, siunauskappeliin pääsisäänkäynnin luona. Kirkon juurella on maastoa seuraileva monimuotoinen seurakuntakeskus (arkkitehti Juha Leiviskä 1970) ja sen vieressä koulukeskus. Kirkon ja seurakuntatalon miljööseen liittyvät myös hautausmaa, tiilinen lainajyvästön makasiini (1859) ja entinen kunnanlääkärin asuintalo (1937). Kirkolle johtavaa katua reunustaa yhtenäisten pienkerrostalojen rivi.
Ulvilan emäseurakuntaan perustettu Nakkilan saarnahuone korotettiin kappeliksi 1764, seurakunta itsenäistyi 1861. Seurakunnan ensimmäinen, 1764 rakennettu ja 1887 ristikirkoksi laajennettu puukirkko purettiin uuden kirkon rakentamisen yhteydessä. Tehtailija J.W. Suomisen testamenttilahjoituksen turvin rakennettu 1200 hengen kirkko valmistui 1937 ja sen suunnitteli kutsukilpailun kautta työn saanut arkkitehti Erkki Huttunen. Suomisen 1898 perustama nahkatehdas ja tehtaan johtajan asunto Koskilinna ovat läheisen Tattarajoen rannalla (ks. J.W. Suomisen nahkatehdas ja Koskilinna).
Nakkilan kirkko ympäristöineen
Tunkelon Isotalon poikkeuksellisen suuri, hyvin säilynyt uusrenessanssipäärakennus on poikkeuksellinen esimerkki 1800-luvun lopun vauraasta talonpoikaisrakentamisesta ja talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehen asumiskulttuurista. Tunkelon kylän laaja viljelyaukea sijaitsee kapean Tunkelonlahden luoteisrannalla. Metsänrajassa on Tunkelon Isotalon ja Mattilan tilakeskukset. Tunkelon Isotalon tilakokonaisuuden rakennuksista merkittävin on poikkeuksellinen, hirsirakenteinen päärakennus isoine pirtteineen. Kaksikerroksinen ulkomitoiltaan 10 metriä leveä ja 40 metriä pitkä päärakennus on yksi Suomen suurimmista 1800-luvun lopulla rakennetuista maatalon päärakennuksista. Se on vuorattu uusrenessanssityyliin ja korkean poikkiharjan päällä kohoaa ruokakello. Asuinkäytössä olevan rakennuksen ulkoasussa on valmistumisen jälkeen tehty vain vähäisiä muutoksia. Pihapiirissä on vanhoja hirsiaittoja sekä varhainen lohkokivinavetta.
Tunkelon kantatila oli Längelmäellä tavalliseen tapaan yksinäistalo. Tunkelo eli Isotalo on osa Tunkelon ratsutilaa. Ratsutila toimi 1600-luvulla nimismiehentalona. Tunkelon Isotalo syntyi kun kantatila lohkottiin 1739. Isotalon päärakennuksen rakennutti 1869-1873 talonpoikaissäädyn valtiopäivämies Elias August Ekman (valtiopäivävuodet 1880, 1904-1906). Isotalon päärakennuksen rakentamisesta vastasi pohjalainen rakennusmestari Holm. Koristeellinen ulkovuoraus tehtiin 1880-luvun alussa.
Tunkelon Isotalo
1700-luku
Viinijärven rautatieasema
Sääksjärven rautatiepysäkki
Olympiastadionin torni
Tornion kirkko on kiinteine sisustuksineen ja maalauksineen 1600-luvun kuluessa muotoutuneen luterilaisen kirkkotilan ja karoliinisen barokin loistokkain esimerkki Suomessa. Kirkon ikäinen kellotapuli on goottilaisperäisen tapulityypin ainoa jäljellä oleva edustaja maassamme. Tornion 1621 perustetun kaupungin keskustassa on säilynyt Rantakadun ja Keskikadun varressa 1750 asemakaavasuunnitelmaan pohjautuvia puutalokortteleita, joiden rakennuskanta on pääasiassa 1700-luvun lopun kaupunkipalon jälkeiseltä ajalta. Tornion raatihuone ja pormestarintalo ympäristöineen muodostavat merkittävän näytteen vanhasta keskustasta etelämmäksi siirtyneen 1800-luvun lopun kaupunkikeskustan keskeisistä rakennuksista ja Hallituskadun 1800-luvun lopun rakentamistavasta. Tornion kirkko on kolmiparinen tukipilarikirkko ja säilyneistä tukipilarikirkoista suurin. Kirkossa on puoliksi länsipäätyyn salvottu torni. Paanukatto on rombikuvioinen. Kaupungin kauppaporvarien merimerkkinä toimineen korkean kahdeksansivuisen torninhuipun yläosaan rakennettiin pyöreät ikkunat 1694 kuningas Karl XI:n vierailua varten. Ulkoseinien vaaka vuorilaudoitus ja valkoinen väri ovat 1870-luvulta. Kirkkosalin neljästä peiliholvista kahdessa on maalaukset. Kuoriholvin raamatunaiheiset maalaukset vuodelta 1688 on tehnyt todennäköisesti Lauri Gallenius. Toisen holvin maalaukset ovat vuodelta 1687. Niiden tekijä on tuntematon. Holvikoristelu on ornamentaalinen ja maalattu liimavärein. Koristeaiheina ovat mm. akantus, sydän, köynnösmäisesti ryhmitellyt tammenlehväseppeleet sekä medaljongit, joista osan sisällä on enkeli. Kirkon kiinteä sisustus on poikkeuksellisen hyvin säilynyt. Kuorin erottaa kirkkosalista puuleikkauksin varustettu kuoriaita, jonka porttia reunustavat korkeat obeliskit. Penkkien ovissa on maisema-aiheiset peilimaalaukset. Saarnastuolin sekä sen viereisen ikkunan ja sakariston oven rikasmuotoiset kehystykset on tehnyt puuseppä Nils Fluur ja maalannut konterfeijari Diedrich Möllerum 1700-luvun alussa. Kellotapulin kahdeksankulmainen pohjakerros toimii läpikäytävänä kirkkotarhaan. Kaupunkikuvallisesti merkittävällä paikalla vanhan kirkon lähellä on Porthanin koulu, joka on Pohjois-Suomen suurimpia julkisia puurakenteisia jugendtaloja. Keskikadun ja Rantakadun väliin jäävät puutalotontit ovat pitkälti vuoden 1750 asemakaavan mukaisia. Rantapuistoon rajautuvilla tonteilla sijaitsevat Tornion rakennushistoriallisesti merkittävimmät vanhat rakennukset kuten Åströmin umpikartano, Nymanin, Aspion, Viippolan ja Granrothin talo. Rakennukset ovat pääosin 1800-luvulta, mutta Nymanin ja Viippolan talot ovat kaupunkipaloa edeltävältä ajalta 1700-luvun lopulta ja Aspion talo vuodelta 1728. Rannan mukaan loivasti kaartuvien Keskikadun ja Rantakadun sijainti ja linjaus noudattavat pääosin Suensaarelle 1621 perustetun kaupungin vanhaa asemakaavarakennetta. Tornion raatihuone, Lapin läänin ainoa raatihuone, on puhdas uusrenessanssin edustaja. Raatihuoneen pihapiirissä on vanha poliisiasema sekä raatihuonetta vanhempi pormestarin asuinrakennus. Raatihuoneen ympäristössä on säilynyt 1800- ja 1900-luvun taitteen liikerakentamista, kuten pankki ja vanha kirjakaupparakennus sekä kouluksi muutettu venäläinen kasarmi.
Tornio oli tunnettu kauppapaikka jo keskiajalla. Privilegionsa Tornio sai 1621 ja kaupunki oli Euroopan pohjoisin aina vuoteen 1789. Euroopan sivistyneistön parissa suosittujen matkakertomusten takia Tornio oli yksi Ruotsin tunnetuimmista kaupungeista. Tornion ensimmäinen asemakaava, jossa oli vain kaksi katua, valmistui 1643. Asemakaavaa laajennettiin 1782 pohjoiseen ja itään kohti jokea. Kaupunginlahden ranta-aitat siirrettiin saaren eteläkärkeen. Vuoden 1873 empirekaavassa laajennussuunnat olivat samat. Tornion kaupungin ensimmäinen kirkko rakennettiin 1647, mutta se paloi salaman iskusta 1682. Tornion nykyisen kaupunginkirkon rakentaminen aloitettiin Limingan Ängeslevästä kotoisin olleen rakennusmestari Matti Härmän johdolla 1684. Ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin heinäkuussa 1688, jolloin kirkko nimettiin leskikuningatar Hedvig Eleonoran mukaan. Kirkkoa vastapäätä olevan Porthanin koulun suunnittelivat arkkitehdit Richardson ja Holmström 1906 ja rakennus valmistui 1910. Nimensä koulu sai talonrakennusvarojen lahjoittajan, kauppias ja raatimies Matias Porthanin mukaan. Tornion ensimmäiset raatihuoneet sijaitsivat ”Ylipään torilla”. Viimeisin niistä paloi 1871 ja laajentuneen kaupungin uusi keskus päätettiin siirtää etelämmäksi lähemmäs jokea. Myynnissä ollut puolivalmis edesmenneen apteekkarin kiinteistö ostettiin 1875 ja muutettiin lääninarkkitehti von Lüchovin suunnitelmin raatihuoneeksi. Pormestarintalona tunnettu puurakennus laajennettiin nykyiseen asuunsa pormestari Cedermanille 1866. Raatihuonetta vastapäätä olevan Yhdyspankin pankkitalon suunnitteli arkkitehti Valter Thomé 1912, vanhan kirjakaupan julkisivupiirustukset ovat Axel Åkerlundin käsialaa vuodelta 1901. Ensimmäisen maailmansodan (1914–1918) aikana Torniosta muodostui Venäjälle elintärkeä kauttakulkuväylä. Kaupungin kautta kuljetettiin suuret määrät sotatarvikkeita, sotavankeja ja pakolaisia. Raatihuoneen ja pormestarintalon viereen valmistui 1914 venäläinen kasarmi. Suomen itsenäistyttyä rakennus otettiin opetuskäyttöön 1920-luvun alussa. Ensiksi siinä aloitti keskikoulu ja myöhemmin Tornion yhteislyseo. Suensaaren koulua on sitemmin sekä laajennettu että korjattu.
Tornion kirkko ja raatihuone ympäristöineen sekä Rantakadun ja Keskikadun puutalokort (raatihuone)
Taben ja taiteilijan kodin edusta ja pihapiiri Pietarinkujalla näkyvät elokuvassa.
Kalborrek, Viktor
Vähäkallio piirsi suunnittelemaansa Joukolan taloon (Korkeavuorenkatu 26) elokuvateatterinkin.
Mikkelin hallitustori rakennuksineen ja akselinäkymineen kuvastaa autonomian ajan asemakaavallista suunnittelua, jolla korostettiin läänin pääkaupungin asemaa. Hallitustorin, Kirkkopuiston ja niiden välisen korttelin rakentaminen perustuu yli-intendentti C.L. Engelin 1837 laatimaan asemakaavaan, jossa läänin pääkaupungin julkiset rakennukset on sijoitettu vyöhykkeeksi kaupungin keskelle. Hallitustorin länsilaidan mittainen lääninhallituksen rakennuskompleksi muodostuu kaksikerroksisesta empirerakennuksesta, siihen 1890-luvulla liitetyistä kahdesta yksikerroksisesta siipiosasta, kahdesta kulmarakennuksesta ja yhdyskäytävistä. C.L. Engelin suunnitteleman, 1843 valmistuneen lääninhallituksen perusrunko muistuttaa pohjaratkaisultaan kaksi vuotta aiemmin valmistunutta, myös Engelin suunnittelemaa Hämeenlinnaan lääninhallitusta. Lääninhallituksen pienet lisärakennukset on rakennettu arkistoa varten 1890-luvulla. Lääninhallituksen viereinen kulmatalo on yli-intendentti E.B. Lohrmannin suunnittelema maanmittauskonttori vuodelta 1849. Sen vastaparina on samaa arkkitehtuuria edustava, Rakennushallituksessa 1938 suunniteltu lisärakennus. Torin eteläreunalla on puiden ja aukioiden ympäröimä arkkitehti Selim A. Lindqvistin suunnittelema Mikkelin kaupungintalo vuodelta 1912. Sodan pommitusten jälkeisissä korjauksissa rakennusta on korotettu. Torin kulmassa on kaksi edustavaa funktionalismin kauden liikerakennusta: Jamankulma vuodelta 1938 (Martti Välikangas) ja Osuuskauppa Suur-Savon hotelli- ja liiketalo vuodelta 1940 (Arthur Elg). Alkuperäisessä asemakaavassa torin ja Kirkkopuiston välisen korttelin läpi kulkeva kuja oli reunustettu markkinakojuilla. Tätä rakennetta jatkaa korttelin sisään "pikkutorille" sijoitettu matalien rakennusten ympäröimä linja-autoasema vuodelta 1934, joka on arkkitehti Martti Välikankaan suunnittelema. Korttelin torin puoleiseen laitaan rakennetut linja-autoaseman porttirakennukset vuodelta 1930 (Aarne Ekman) noudattavat Engelin asemakaavan ideaalia antaen torille voimakkaan aksiaalisen ilmeen. Entisen linja-autoaseman pohjoispuolella kaupunkitila jatkuu koivuin istutettuna Kirkkopuistona, joka sijaitsee Savilahden kirkon vanhan hautausmaan paikalla. Puistossa on 1897 Mikkelissä pidettyjä laulujuhlia varten rakennettu soittolava. Kirkkopuiston vieressä on empirekaudelta peräisin oleva lääninsairaalan rakennusryhmä. Monessa jaksossa 1840-luvulta lähtien rakentunut Mikkelin keskussairaalan laitoskortteli tarjoaa monipuolisen ja edustavan sarjan suomalaisen sairaalarakentamisen kehityspiirteitä 1800-luvun alkupuolelta 1900-luvulle. Mikkelin kaupunkiseurakunnan kirkkoa, myöhemmin Tuomiokirkkoa, ei rakennettu Engelin asemakaavan osoittamalle paikalle Kirkkopuistoon, vaan kaupungin ruutukaavan poikittaisakselin muodostavan Hallituskadun päätteeksi. Päätytornillinen pitkäkirkko on peittämättömästä tiilestä rakennettu. Toria sivuavan Hallituskadun toisena päätteenä on rautatieasema.
Saimaan rannalla sijaitsevan Mikkelin torin alue toimi sotaväen harjoituskenttänä vuosien 1721 ja 1809 välillä. Vuoden 1831 lääniuudistus vauhditti Mikkelin kaupungin perustamista, mistä oli tehty ensimmäinen päätös jo 1827. Mikkeli valittiin Kymenkartanon läänin pohjoisosasta muodostetun Mikkelin läänin pääkaupungiksi, kun aiempi hallintokeskus Heinola todettiin sijainniltaan syrjäiseksi. Mikkelin kaupunki perustettiin 1838. Kaupungin rakentamisen pohjana oli Intendentinkonttorin arkkitehti C.L. Engelin kaava vuodelta 1837. Asemakaavassa kaupungin keskustaa hallitsi julkisten rakennusten vyöhyke, jonka myös lääninmaanmittauskonttorin päällikkö F.F. Gyldén oli esittänyt omassa kaavasuunnitelmassaan. Keskustaan kaavoitettiin kaksi suurta aukiota, hallinto- ja kauppatori sekä kirkkotori. Näitä yhdisti markkinakojuin reunustettu katu kaupunkikuvallisina päätteinään kirkko sekä hallintotorin etelälaidan raatihuone. Julkisten toimintojen vyöhykkeeseen sijoitettiin Engelin suunnitelmassa raatihuone, lääninhallintorakennus sekä maaherran residenssi, kirkko, koulutontti sekä pohjoisimpana lääninsairaala. Torista muodostui Mikkelin hallitusaukio, kun lääninhallituksen rakennus valmistui torin länsilaidalle 1843 C.L. Engelin suunnitelmin. Lääninhallitusta reunustavat kulmarakennukset vuosilta 1849 ja 1938 yhdistettiin 1960-luvulla betonirakenteisilla käytäväosilla lääninhallituksen taloon. Käytävät korvattiin lasilla 1993, jolloin myös poistettiin lääninhallituksen torinpuoleiselle sivulle 1930-luvulla lisätty pääovi ja palautettiin ikkuna alkuperäiselle paikalleen. Kirkkopuiston paikalla sijaitsi Savilahden pitäjän kirkko ja hautausmaa vuodesta 1754 aina kirkon paloon asti 1806. Uusi kirkko, Mikkelin maaseurakunnan kirkko, rakennettiin kirkonkylän ulkopuolelle. Kirkkopuistoon istutettiin 1845-1851 kaikkiaan 168 koivua. Puistossa toteutettiin restaurointi 2003-2004. Arkkitehti C. L. Engelin johdolla Intendentinkonttorissa suunniteltu Mikkelin lääninsairaalan rakennusryhmä valmistui 1843 Porrassalmenkadun (aiemmin Nikolainkadun) varrelle. Rakennusryhmä käsitti päärakennuksen ja kaksi sivurakennusta sekä taloudenhoitajan asuinrakennuksen. Sairaala-alueen rakentuminen jatkui 1880-luvun alkuvuosina, kun Yleisten rakennusten ylihallituksessa suunniteltu puinen mielisairaiden vastaanottorakennus valmistui Mannerheimintien varrelle. Lääninsairaalaa laajennettiin 1934 lääkintöhallituksen rakennusosaston arkkitehti Jussi Paatelan suunnitelmin. Keskussairaalan perustamisen jälkeen korttelin sairaalarakentaminen jatkui aiempaa suurimittakaavaisempana: laajennusosia valmistui 1960-luvulla, 1980-luvulla ja 2007. Mikkelin kaupunkiseurakunnan perustamisesta tehtiin päätös 1891 ja Mikkelin tuomiokirkko rakennettiin 1896-1897 arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitelmin. Tuomiokirkoksi se vihittiin jatkosodan jälkeen, kun piispanistuin siirrettiin Viipurista Mikkeliin. Mikkelin tori kivettiin 1979 ja toria kolmella sivulla kiertävät kaksoisrivi-istutukset uusittiin 1998-1999. Torin uudistus alkoi 2009. Linja-autoasema siirtyi torin pohjoispuolisesta korttelista uuteen matkakeskukseen 2007. Korttelin uudistamista kauppakeskuksen käyttöön on suunniteltu.
Mikkelin hallitustori ympäristöineen
Helsingin Eteläsatamassa kuningatarta oli vastassa suuri joukko Suomen valtionjohtoa. Rivissä seisoivat presidentti Urho Kekkosen rinnalla mm. ministerit Kalevi Sorsa, Martti Miettunen ja Teuvo Aura.
Olympiastadion
Elisen lääkäri Horttanainen asuu Tunturikadulla.
Vesisade oli kastellut Johanneksen kentän perusteellisesti. Keltaiset lehdet peittivät rinteessä olevan nurmikon. Puiston puut huojuivat mustina tuulessa. Suomalainen jalkapallo oli jälleen totuuden hetken edessä. Hanne spiti kauden viimeistä puhuttelua Ratakadun Dynamolle.
Ratakadun Dynamo harjoittelee ja pelaa Joharilla (harrastelijajalkapalloilijoita).
McDonald's Pitäjänmäki
'Päivystyspoliklinikan edessä seisoi neonkeltainen ambulanssi, jonka ovet olivat auki. Tummanpunaisiin kokohaalareihin pukeutunut lääkintävahtimestari nojasi auton keulaan ja puhui kännykkäänsä. Ilpo ei ollut käynyt Meilahden sairaala-alueella koskaan aikaisemmin. Potilastorniksi kutsuttu päärakennus näytti hänestä valtavalta.' (s.133)
Komisario Lipponen hakee epäillyn potilastietoja Meilahden sairaalasta.
Finne, Gunnar
"Sörkka kihisi iltaa, kääräisin sätkän ja panin palamaan. Hämistä pitkin kulki kolme miestä, vanha ja kaksi nuorta. Parivaljakko oli näköjään saalistamassa. " (s. 55)
Maamme vanhimpiin ja merkittävimpiin kuuluneen Pateniemen entisen höyrysahan yhdyskunta muodostuu eri-ikäisistä konttori-, kokoontumis- ja asuinrakennuksista. Vaikka sahan tuotantorakennukset ovat tuhoutuneet tulipalossa, on raitin varrelle ryhmittynyt sahayhdyskunta edelleen säilyttänyt ominaisluonteensa hyvin. Saha-alueelle johtaa pylväshaapakuja. Sahatien päätteenä on kaksi sahan konttorirakennusta 1880- ja 1910-luvuilta sekä 1850-luvulla rakennettu ns. Nikkaripirtti, jossa toimii Pateniemen sahamuseo Pohjois-Pohjanmaan maakuntamuseon erikoismuseona. Tulotien varressa on myös entinen ruokalarakennus. 1950-luvulla sahan alueelle on rakennettu mm. paloasema sekä Honkapirtti työntekijöiden harrastus- ja kokoontumistiloiksi. Kaksikerroksiset mansardikattoiset asuinrakennukset ovat 1920-1940-luvulta, alkuaan neljän perheen asuinrakennuksia talousrakennuksineen. Osa niistä on siirretty Varjakan sahalta ja osa rakennettu 1930-luvulla samojen piirustusten mukaan.
Haukiputaaseen kuuluneessa Pateniemessä harjoitettiin laivanrakennusta 1600-luvulla. Vuonna 1857 oululaiset liikemiehet perustivat Pateniemen suuren laivaveistämön eli Uleåborgs Stora Skeppsvarv- och Rederibolagin. Kauppaneuvos J.G. Bergbomin omistukseen laivavarvi siirtyi huutokaupan myötä 1865 ja kauppaneuvos perusti alueelle kaksiraamisen höyrysahan 1873. Saha yhdistyi kolmen muun sahan kanssa 1912 Ab Uleå Oy:n suursahaksi ja 1935 Pateniemen saha siirtyi Oulu Oy:lle. Suurimmillaan saha työllisti yli 1000 henkilöä 1940- ja 1950-lukujen taitteessa. Pateniemi liitettiin Oulun kaupunkiin 1965. Sahan omistajaksi 1986 tullut Veitsiluoto Oy lopetti sahauksen 1990. Pateniemen puurakenteinen suursahan rakennus vuodelta 1907 ja sen vieressä ollut tiilinen voima-asema tuhoutuivat tulipalossa 1995.
Pateniemen sahayhdyskunta
Edvin, Laine
Kurtiini Stromberg-Scheffer
Ensimmäisessä rakennusvaiheessa 1751-1753 rakennettiin vain matala puolustusmuuri ilman maapeitettä ja listakiviä sekä ilman porttiaukkoa. Toisessa vaiheessa vuosina 1773-1774 puolustusmuuria korotettiin ja sen taakse teh­tiin pulpettikattoinen kurtiinirakennus. Muuri katettiin sekä hienolla että karkealla listakivellä. Kurtiiniportin holvauksessa oli ulkopuolella lakikivi ja rokokookulmainen tekstitaulu. Porttiholviin suuntautui neljä kivääriaukkoa kummaltakin puolelta. Rintamuuri revetoitiin sisäpuolelta tiilellä ja sen harja turvetettiin. Pihafasadi muurattiin tiilestä ja rytmitettiin pilasterein. Kaikkiin kuuteen, holvaamattomaan kasemattiin tehtiin pihasivulle leveä kulkuaukko ja sen yläpuolelle ikkuna. Ikkuna antoi valoa pulpettikaton alaiseen ullakkokerrokseen. Kurtiinitalossa oli lautakatto vielä 1840-luvulla. Vuoden 1844 yleisen sairaalasuunnitelman mukaan kurtiinin kolme pohjoispuolista kasemattia muutettiin keittiöksi ja leipomoksi. Pihafasadin leveät kulkuaukot korvattiin ovilla, joiden kummallakin puolella oli kuusiruutuiset ikkunat. Nämä kurtiiniportin kolme pohjoispuolista kasemattia holvattiin ensi kerran vuonna 1858. Sisäänkäynti keskimmäiseen holviin varustettiin puisella ulkoeteisellä. Vuonna 1860 muutettiin myös kurtiinin eteläosa keittiöksi. Porttiaukkojen tilalle tehtiin ovet, niiden molemmin puolin puhkaistiin ikkunat. Savupiiput uusittiin ja kasemattien väliseinät muutettiin leveiksi kaariaukoiksi. Eteläosan keittiöön muurattiin leivinuunit ja yksi neljän kattilan liesi. Välipohja purettiin ja rakennettiin uusi "puolalaiseen tapaan", mutta hieman entistä korkeammalle. 1873 peruskorjauksessa pohjoisosa uusittiin komppaniakeittiöksi ja sinne muurattiin neljä leivinuunia. Eteläosa muutettiin varastoksi, sieltä purettiin kaikki keittiövarusteet ja rakennettiin väliseiniä. Ikkunat muurattiin umpeen ja ovet vaihdettiin lynettikaarisiksi. Graniittisokkeli uusittiin. Samana vuonna tehtiin muutoksia myös pohjoisosan fasadissa. Punavankileirin vuosina 1918-19 kurttiinissa oli leipomo, paja ja varastoja. 1900-luvulla kurtiini on ollut puolustuslaitoksen, lähinnä Merisotakoulun käytössä. Tänä aikana muutostyöt rajoittuivat 1950-luvun alussa levennettyyn kurtiinin eteläosan keskimmäiseen oviaukoon. Museoviraston 1977-1978 rakennuttamassa peruskorjauksessa muurit kunnostettiin arkkitehti Merja Kuosmasen suunnitelmien mukaan. Suomenlinnan työsiirtola teki rakennustyöt. Pohjoisosa palautettiin venäläiseen, ennen Krimin sotaa olleeseen asuun (ovi keskellä, ikkunat molemmin puolin) ja eteläosa jätettiin venäläiseen 1870-luvun asuun. 1950-luvulla levennetty ovi kavennettiin. Pulpettikattoa pudotettiin rintamuurin harjalta alemmaksi ja se katettiin pellillä. Rintamuuri turvetettiin. Kurtiinin pohjoispäähän rakennettiin muuntamo ja kurtiini slammattiin pihan puolelta keltaiseksi. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläiset rakennustunnukset vuonna 1811 N 43 ja vuonna 1846 b). Lähteet: KrA Ö 17 43 LÖS 1-5 11 12 17 19 21 33 35. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1977. Kurtiini Stromberg-Scheffer. MV SL VIK D 47-66. VA VSA 14555 15798 17038 17044 17082. Kuvat: MV SL Valokuva-arkisto Pohjoisosan pihan puoleista fasadia. MV SL Valokuva-arkisto Eteläosan pihan puoleista fasadia.
Huittisten myöhäiskeskiaikainen kivikirkko ympäristöineen edustaa entisen suurpitäjän kulkuväylien risteykseen syntynyttä näyttävää historiallista keskustaa. Kirkko sijaitsee kahden Kokemäenjoen merkittävän sivujoen, Loimijoen ja Punkalaitumenjoen, välisellä kannaksella. Suorakaiteen muotoiseen harmaakivikirkkoon liittyy uudempi, kahdessa osassa rakennettu mansardikattoinen poikkilaiva sekä korkea länsitorni. Kirkkosalin päätilan muodostaa 1700-luvun lopun ja 1860-luvun pohjois-eteläsuuntainen laajennusosa, keskiaikainen osa kirkkoa toimii 1950-luvun lopun restauroinnin jälkeen omana kappelimaisena tilanaan. Porttiholvein varustetun kiviaidan ympäröimässä tunnelmallisessa kirkkotarhassa on säilynyt paljon merkittäviä vanhoja hautamuistomerkkejä. Useaan eri otteeseen laajennettu hautausmaa on kirkon länsipuolella. Kirkonmäen kulttuurimaisemaan kuuluvat mm. harmaakivinen viljamakasiini (Huittisten museo), pitäjän suurmiehen, tasavallan presidentti Risto Rytin patsas, pappila, entinen poikakoulu ja Lauttakylän yhteiskoulu. Koulun ohi kulkeva maantie on osa vanhaa, keskiajalta periytyvää Satakunnan runkotietä, joka seuraili Kokemäenjokea pohjoiseen.
Huittinen mainitaan kirkkopitäjänä jo 1410-luvulla. Satakunnan keskiaikainen runkotie kulki Turusta Huittisten kautta Pohjois-Satakuntaan. Huittisten kirkon keskiaikaisesta rakennushistoriasta voidaan erottaa omiksi vaiheikseen nykyisen sakariston paikalla ollut pienempi kivisakaristo, siihen liitetty kivinen runkohuone ja sen 1400-luvun lopussa tapahtunut yksilaivainen, uurrettuihin tulipilareihin tukeutuva holvaus. Samassa yhteydessä itäpäätyyn tehtiin tiilikoristelu, joka muotoaiheiltaan vastaa satakuntalaisessa kirkkoryhmässä toistuvaa päätykoristelua. Itäpäädyn ja eteläseinän koristekomeroissa on primitiivistä maalauskoristelua. Kirkkoon tehtiin uusi suurempi sakaristo 1738. Kirkko paloi 1783. Runkohuonetta laajennettiin 1793-1794 rakentamalla sen eteläpuolella ja länsipäähän leveät lisäosat. Myös länsitorni on samasta korjausvaiheesta. Ristikirkon pohjamuodon kirkko sai 1860 lääninarkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnittelemassa korjauksessa, jolloin itäpuolelle tehtiin samankokoinen laajennus kuin eteläpuolella oli. Kirkon itä-länsisuuntainen toiminta-akseli muuttui, kun alttari siirrettiin pohjoisristiin arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelemassa uudistuksessa 1897-1898. Kirkon sisäasu muutettiin 1958-1959 arkkitehti Olli Kestilän suunnitelmien mukaan. Kirkon eri-ikäiset tilat pyrittiin palauttamaan rakentamisaikaiseen asuunsa. Kirkkopuisto, joka johtaa kirkolta nykyiselle torille toimi aikaisemmin Lauttakylän markkinapaikkana. Kirkon vieressä olevan harmaakivisen pitäjänmakasiinin suunnitteli C.A. Brander ja se valmistui 1902. Museo aloitti makasiinissa 1950. Poikakansakoulu rakennettiin 1873 ja kivikoulu 1952, rakennusta laajennettiin 1991. Lauttakylän yhteiskoulu valmistui 1926 arkkitehti Toivo Salervon piirustuksien mukaan. Koulun uudisosa valmistui 1954. Kappalaisen pappilan päärakennus on 1800-luvun loppupuolelta. Seurakuntatalo valmistui 1979.
Huittisten kirkko ja sen ympäristö
Eräässä Helsingin kivitalon seinässä on Ludovika ja Walter Jakobssonin muistokilpi merkkinä heidän asumisestaan talossa. Mikä on osoite tai ainakin kaupunginosa? Kyseinen talo on Punavuorenkatu 5. Kaksikielisen kilven sisältö on seuraava: Rakennusmestari Anders Jakobsson rakennutti tälle paikalle 1880-luvun lopulla puutalon, jossa oli asunto hänen perheelleen mutta myöskin muutamia vuokra-asuntoja. Myöhemmin muodostettu Asunto-osakeyhtiö Rödbergsgatan 5 rakennutti puretun puutalon tilalle vuosina 1938-1939 kivitalon, jonka oli suunnitellut arkkitehti Ole Gripenberg. Asunto-osakeyhtiön pääasialliset osakkaat olivat rakennusmestari Jakobssonin perillisiä, heidän joukossaan myös aviopari Walter ja Ludovika Jakobsson, jotka olivat voittaneet itsenäisen Suomen ensimmäisen olympiakullan (Antwerpen 1920) ja kolme maailmanmestaruutta pariluistelussa. Vilkaisu Helsingin vanhoihin puhelinluetteloihin eri ajoilta osoittaa, että luistelijapariskunta on asunut enimmäkseen tässä osoitteessa (muualla kaiketi lähinnä vanhan talon purkamisen ja uuden rakentamisen aikoihin). Myös leskeksi jäänyt rouva Jakobsson eli Punavuorenkatu 5:ssä, joskin hän vuoden 1969 puhelinluettelon mukaan näyttää ennen kuolemaansa muuttaneen Kauniaisiin.
Castréninkatu
"Nyt kuitenkin kävelen Karhupuiston halki/ ja ajattelen: on miellyttävää olla runoilija,/ huoleton!" (s. 13)
Vuosaaren satama
Lasipalatsi
Suvorovin kanavat (Telataipalei)
"Lauantaina Ros-anna ja Lindroosin täti köpöttelivät Stockmannin lastenosastolle vaateostoksille."
Lindroosin täti ostaa Ros-annalle kevätjuhlamekon Stockmannilta.
Akimof, Liisa
Sillä Jumala rankaisee Helsinkiä tänä yönä, raaka, raskas sade katuja lakaisee. Vesi velloo viemäreissä, katulamput heiluu. Eksynyt linja-auto yössä harhailee, harhailee
Pitkänen, Lauri
Merimelojien maja
'Me budjattii Mussa kaheskympis, ja arkisin vakireitti oli joko Astran tai Hesperian rundi. Astran lenkki kulki Mussaa, Oksasen katuu ja Tundšigaa, mis katsastettii levari Astran ulkovitriinien fotot ja välil poikettii aulaanki tšiigaan tulevien filkkojen reklaamei ja proggiksii, ja faija slumppas kiskast pikkusigrui.' (s. 40)
Korppi kertoo iltalenkistä, jolle lähdettiin Museokatu 20:sta.
Armfeltintie 8
"Alppikatu oli kovin yksinäinen ja hiljainen katu. Rauhaa ja hiljaisuutta siellä oli enemmän kuin tarpeeksi Siltasaarenkadun, vieläpä Mariankadun jälkeen. Toisella puolen katua humisivat mustina ja pelottavina korkeat kuuset ja männyt Diakonissalaitoksen rakentamattomalla tontilla."(s. 112)
Martta Salmela-Järvinen asui äitinsä kanssa myös tällä kadulla.
Kivinen, Matti
Olympiarakennukset (Olympiakylä ja Kisakylä)
Uuden Suomen toimitus
Torilla Tatu ja Patu oikaisevat hyppimällä kojujen katolta toiselle etsiessään serkkuaan. Pojat ostavat vesimelonit.
Talo, katu ja puisto keisarinnan nimikoiksi-artikkeli
Kirjailijan päiväkirjat kansalaissodan kuukausilta 1918.
Ratulan ulkoasultaan uusklassistinen päärakennus, puisto ja viljelykset muodostavat merkittävän maisema- ja asutushistoriallisen kokonaisuuden. Ratulan kartano sijaitsee Villikkalanjärven koillisrannalla Lanskinjokivarressa, jossa avautuu hyvin laaja 1700-luvun lopun viljelymaisema. Kartanomaisemaa halkoo 1700-luvun linjauksen säilyttänyt maantie. Peltoaukeata rajaavat kallioiset kumpareet ja harva asutus. Kartanon nykyisen rakennuskannan ulkoasu on peräisin 1800-luvun alkupuolelta. Kumpareella olevalle kartanolle johtaa vanhojen koivujen ja nuorten tammien reunustama kujanne. Kartanon pihapiirissä on talousrakennuksia 1800-luvulta ja englantilaistyylisessä puistossa on huvimajoja ja puistorakennelmia, mm. 1854 rakennetut Iloniemi-paviljonki ja Eugenien telttakattoinen paviljonki. Empirevaikutteineen viljamakasiini on luonnopuiston reunassa. Päärakennusta ympäröivä englantilaistyylinen puisto jatkuu lännessä luonnonpuistona. Luonnonpuistossa sijaitsee Artjärven kotiseutumuseo, jonne on siirretty vanhoja rakennuksia.
Kuningatar Kristiina lahjoitti Ratulan kylän 30-vuotisessa sodassa ansioituneelle kenraali Arvid Forbukselle 1639. Ratulan kartano muodostettiin 1600-luvulla Jakkarilan kartanon lahjoitusmaista. Ratulassa oli tuolloin 17 taloa. Ratulan kartanon kaksikerroksisen päärakennuksen ensimmäisen kerroksen runko on peräisin 1780-luvulta, vapaaherra Bernd Magnus Stackelbergin ajalta. Ministerivaltiosihteeri Alexander Armfelt (1794-1876) osti Ratulan 1835 ja käynnisti laajennus- ja muutostyöt välittömästi. Arkkitehti C.L. Engelin suunnitelmien mukaan päärakennusta korotettiin kerroksella ja julkisivuun rakennettiin pylväsparien kannattelema keskirisaliitti kolmiopäätyineen. Rakennus vuorattiin empirelaudoituksin ja -listoituksin. 1890-luvulla kartanon päärakennuksessa tehtiin muutostöitä arkkitehti Carl Armfeltin suunnitelmin ja 1922 entistävä korjaus. Kartanon omistaja, agronomi Gustaf Alexander Rotkirch perusti luonnonpuistoon ulkoilmamuseon 1923.
Ratulan kartano
Kanttinauhatalo
Peruskorjaus Rakennus poikkeaa paikallaan ympäröivästä ra­ken­nuskannasta. Kanttinauhatalon purkamista harkittiin 1960-luvulla, mutta ­­vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa esitettiin sen säilyttämistä.­­ Peruskorjauksessa huoneis­tojen lukumäärä pysyi ennal­laan.­­ Huoneet jaettiin pienemmiksi, jolloin saatiin kahden ­huoneen, keittokomeron ja kyl­pyhuo­neen huoneistoja pinta-alaltaan 44-48m2. Huoneiden alkupe­räi­nen väljä tuntu säi­lytettiin lasiseinien avulla. Kyl­miöt ja sauna sijoitet­tiin talon kes­kelle en­tiseen käy­mä­läsiipeen, ja läm­mönjako­huoneelle sekä varas­toil­le raken­nettiin erilli­nen puinen piharakennus. Rakenteet todettiin ennen kor­jaustöiden alkua suhteel­li­sen hyvä­kun­toisiksi. Ainoas­taan vä­lipohjien kanna­tusta ja ää­neneristystä piti parantaa ny­kyisiä vaati­muk­sia vastaaviksi. Toteutusaika: 1980-82 Huoneistoala: 375 m² Kerrosala: 634 m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Severi Blom­stedt Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto M. Pelkkikangas Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Esko Ruuska Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Joel Majurinen Ky ­Raken­nuttaja: Suomen­lin­nan hoitokunta Rakennustyöt: Hel­singin lääninvan­ki­lan Suomenlinnan työ­siir­tola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Talo lienee rakennettu venäläisen varuskunnan loppuvuosina 1916-1917. Sen suunnitteli arkkitehti vänrikki Steinberg asuinrakennukseksi insinöörivirastossa toimiville, ruutia valmistaville virkailijoille. Kanttinauhatalo on saanut nimensä punatiilisessä julkisivussaan olevasta valkoisesta, rapatusta, nauhamaisesta koristeai­heesta. Rakennus kuuluu muutaman muun Suomenlinnan rakennuksen ohella jugendin ja klassismin taitteeseen ajoittuvaan tyylivai­heeseen. Rakennusasiakirjoja tai muita lähteitä näistä ensimmäisen maailmansodan aikana rakennetuista taloista ei ole juurikaan säilynyt. Rakennus on aina ollut asuinkäytössä. Vuonna 1936, kun talo oli puolustuslaitoksen viranhaltijoiden asuntona, siinä oli kahdeksan huoneistoa. Kanttinauhatalossa tehtiin peruskorjaus 1970-luvulla Arkkitehtitoimisto Severi Blomstedtin suunnitelmien mukaan. Saunaosasto rakennettiin vuosina 1981-82. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1927 B I 19. Lähteet: MV SL VIK B 1298. SLHK suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL VIK B 1298.
Susisaareen noin vuonna 1915 valmistuneen­, tyylillisesti jugendin ja uusklassismin taitteeseen sijoittuvan asuintalon suunnittelija oli arkkitehti Steinberg. Rakennuksessa oli alunpe­rin kahdeksan yhden huo­neen ja keitti­ön asun­ toa. A­sun­tokohtaiset käymälät sijaitsivat käy­mä­läsiivessä ja ta­los­sa oli uunilämmi­tys. Vesi­joh­toja ja viemäriä ei ollut.
Linnunlaulu
'He olivat jo tulossa Tuusulanväylää Mäkelänkadun alkupäähän, kun Visa vasta huomasi kysyä, ajettaisiinko Vaakunaan. Itse asiassa se oli pelkkä toteamus, sillä sinne Tuuli oli aina majoittunut Helsingissä köydessään. Jo vuosia, eli siitä lähtien, kun hän oli todennut hotelliasumisen ainoaksi siedettäväksi vaihtoehdoksi.' (s. 76) 'Tuuli ajoi hissillä ylimpään kerrokseen. Ravintolasali ei ollut puolillaankaan, joten hänelle järjestyi helposti ikkunapöytä. - Eikö olekin hieno näköala, ruokalistan tuonut tarjoilija sanoi omistajan ylpeyttä äänessään. - Näin iltapimeälläkin. Vai mitä sanotte? - Totta, Tuuli myönsi vilpittömästi. - Ilman muuta yksi kaupungin hienoimmista. Ikkunat avautuivat Mannerheinitien ja Lasipalatsin yli Kampin uuteen keskukseen. Jos olisi ollut valoisa kesäilta ja Tuuli olisi istunut ravintolan kattoterassilla, hän olisi nähnyt kauas länteen, Lauttasaaren yli Espooseen - ja lähempänä Hietaniemen hautausmaan ja entisen kotitalonsa Mechelininkadun ja Hietaniemenkadun kulmassa. Se havainto herätti hänessä ristiriitaisia tunteita.' (s. 83)
Berliinistä Suomeen saapunut Tuuli Aalto-Werner majoittuu Hotelli Vaakunaan, josta hän myös yllättävästi katoaa.
Siitonen, Eeva-Riitta
'Jatkoin Birger Käcklundin raittia - kuka helvetti oli ollut Birger Käcklund? - aina Lapinlahden sairaala-alueelle. Töölöläisenä lapsena olin aina tuntenut pelonsekaista kunnioitusta tuota institutiota kohtaan. (s.191)
Jyrki haukkaa happea hautausmaan maisemissa.
Suonenjoen rautatieasema ympäristöineen kuvastaa kirkonkylän muodostumista liikenteen ja talouden solmukohdaksi 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Suonenjoen kirkko laajoine puistoineen, Savon radan rautatieasema ja Asemakadun liikekorttelit muodostavat eheän, kaupungin kehitysvaiheita kuvastavan kokonaisuuden. Asema, joka on Oulun radan pienen aseman piirustusten mukainen, sijaitsee Suonenjoen kirkonkylän vanhassa keskustassa kirkon lähituntumassa. Se on tyypillinen maaseutuasema, jossa asemapihan lisäksi on asuinalue ja pieni veturitalli. Suonenjoen rautatieasemalta erkanee Iisveden satamarata saha- ja tehdasalueelle Pielisjärven rannalle. 1920-luvun arkkitehtuurille ominainen ratavartijan talo sijaitsee kapean Suontienselän rannan tuntumassa. Asemakatu liikerakennuksineen perustuu arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin 1921 Suonenjoen taajaväkistä yhdyskuntaa varten tekemään asemakaavaan. Puinen päätytornillinen pitkäkirkko on rakennettu 1865. Asemapuisto liittyy kirkkoa ympäröivään puistoon.
Suonenjoen alue erotettiin Pieksämäen seurakunnasta omaksi rukoushuonekunnaksi 1781 ja kappeliksi 1795. Rautalammin seurakuntaan Suonenjoki liitettiin 1811. Omaksi seurakunnaksi Suonenjoki itsenäistyi 1870. Kirkko valmistui 1865 ja sen suunnitteli F. Öhman. Tapuli valmistui 1823. Savon rata rakennettiin 1887-1889. Suonenjoen IV luokan asemarakennus valmistui 1889 Knut Nylanderin tekemin suunnitelmin. Rakennusta laajennettiin 1899 ja 1915. Suonenjoen kunnassa oli parhaimmillaan kuusi liikennepaikkaa, joista kirkonkylän asema Suonenjoki oli vilkkain. Savon radan ja Iisveden haararadan valmistuminen 1889 sekä lähivesien kanavoinnit tekivät Suonenjoesta keskuspaikan 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Kirkonkylästä muodostettiin taajaväkinen yhdyskunta 1923, kauppala 1967 ja kaupunki 1977.
Suonenjoen rautatieasema ympäristöineen ja ratavartijan talo
tvättinrättningar
laundries
pesulat
Petter Wetterin tie
underground storage
maakellarit
"Alan opetusta pidettiin edelleen huuhaana, sillä jazzmuusikot eivät uskoneet että jazzia voisi opettaa ja rockmuusikot olivat sitä mieltä, että luovuus kuolee, jos opetusta edes yritetään." (s.40)
Teoksessa kerrotaan konservatorion perustamisesta aluksi Oulunkylän yhteiskouluun Oulunkylän Pop & Jazz opiston nimellä, sen siirtymisestä sittemmin Oulunkylän seurahuoneelle nimellä Oulunkylän Pop & Jazz konservatorio ja lopulta Arabiaan.
Aleksanteri II
Poroerotuspaikat ja -aidat (Sammalselkä)
Kuusankosken-Kymintehtaan teollisuusympäristö (Kuusankosken kirkko)
Linjat
Hilding Ekelundin arkkitehtuuri Karjaalla (Kappeli ja seurakuntakeskus)
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Stenskär)
Pikkukaupungista Munkkiniemen puistotielle muuttanut nuori nainen matkustelee raitiovaunuilla ympäri kaupunkia, kertoo tarinoita – tosia ja vielä enemmän valheita.
Pubikulttuurin ensimmäisiä edustajia Helsingissä oli St. Urhos Pub, joka avattiin 6.6.1973. Urkki sai ennennäkemättömän suosion ja ravintolaan jonotettiin ilta illan jälkeen. Ravintolayhtiön Oy Botta Ab:n perustaminen ja liberalisoitunut alkoholilaki loivat perustan Urkin ja opiskelijailtojen kaltaisille täysin uudenlaisille ravintolakulttuurin ilmiöille myös Ostrobotnialla. Uutena ilmiönä suomalaiseen ravintolaelämään tuli itsepalvelu ja niin sanotun kravattipakon poistuminen, jotka loivat entistä välittömämpää tunnelmaa ravintoloihin ja baareihin.
Sinnemäki, Anni
Hanna Rothman oli Ebeneserin perustaja yhdessä Elisabeth Alanderin kanssa, suomalaisen lastentarha-aatteen uranuurtaja.
"Kononen kapusi jyrkät portaat ylös toiseen kerrokseen ja huomasi ilokseen, ettei kapakan ilmekään ollut muuttunut. Valkoiset pöytäliinat ja salin empire-pylväät olivat tallella. Ikkunoissa roikkui lasimaalauksia. Vanha parketti narisi mukavasti askelten alla."
Salpalinja (Ravijoki)
"Auroralle Helsinki oli ennestään tuttu, sillä hän oli asunut siellä lapsena. Mutta Iida oli aivan pyörällä päästään Helsingin ihmeistä. Hevosten kaviotkin kopisivat nupukadulla oudosti ja terävästi, eivätkä pehmeästi niin kuin kotiseudun hiekkateillä. Hevosrattaita oli paljon, oli ihan jäädä hevosen alle. Raitiovaunut kulkivat kirskuen raiteillaan." (s. 22)
Aurora ja Iida viettävät Helsingissä kaksi yötä ja yhden päivän.
Maunulan asukastalo Saunabaari ja sen takainen Sorsapuisto päiväkotineen kuulu Ilona Kytöniemen päivittäisen kulkureitin varrelle.
Halsuan kirkonseutu kuvastaa vaatimatonta, 1820-luvulla Pohjanmaan suhteellisen syrjäiselle ja karulle, pääliikenneväyliltä etäälle syntynyttä pienimittakaavaista rukoushuoneen ympäristöä, johon kuuluu tunnetun pohjalaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun rakentama kirkko (1825-26) ja tapuli (1882), lainamakasiini, hautausmaa sekä harjun lakea pitkin kulkeva kirkkotie. Halsuan kirkonmäki on osa Venetjoen ja Halsuanjärven välissä sijaitsevaa Kirkkoharjua (aik. Kauppisen harju) Suomenselän vedenjakajaseudun ja Keski-Pohjanmaan jokilaaksojen välisellä vaihettumisvyöhykkeellä. Halsuan kirkon ympäristö rajautuu lännessä Halsuanjärven itärannalla sijaitseviin peltoaukeisiin sekä idässä Perhon maantiehen. Kirkolle noustaan hiekkapintaista kirkkotietä, joka jatkuu mäntykankaan ympäröimältä kirkolta pohjoiseen ohittaen hautausmaan ja seurakuntatalon matkallaan vanhalle pappilan paikalle, jolla on nykyään kirkkoherranvirasto. Halsuan puukirkko on muodoltaan tasavartinen ristikirkko, jonka ristikeskiöstä kohoaa kahdeksankulmainen torni neliömäisellä jalustalla. Erillinen, puinen kellotapuli sijaitsee kirkon ja hautausmaan välissä. Tapulin pohjoispuolella on museokäytössä todennäköisesti 1850-luvulla rakennettu lainajyvämakasiini. Hautausmaa on kirkosta loivasti kohti Halsuanjärven peltoaukeita laskevassa rinteessä. Luonnonkiviaidan reunustaman hautausmaan portin vieressä on vanha hirsirakenteinen ruumisaitta, hautausmaalla on uudempi ruumishuone. Kirkon eteläpuolella on Kanalan kylästä 1900-luvun alkupuolella siirretty, myöhemmin myös kunnantalona toiminut nk. Halsuatalo sekä uudempi seurakuntatalo.
Vetelin kappeliin kuuluva Halsuan rukoushuonekunta perustettiin 1824. Halsuan kappeliseurakunta perustettiin 1856. Halsuan seurakunta itsenäistyi vasta 1906, vaikka Halsua oli itsenäistynyt omaksi kunnaksi jo 1860-luvulla. Rukoushuone eli nykyinen Halsuan kirkko rakennettiin Kauppisen harjulle 1825-1826. Kirkon suunnitelmat olivat Heikki Kuorikosken käsialaa ja rakennustöitä johti hänen poikansa Jaakko Kuorikoski. Kirkon ristikeskuksessa sijainneen kellotornin korvasi 1882 Juho Kuorikosken rakennuttama erillinen kellotapuli. Alunperin Halsuan kirkon paikaksi kaavailtiin Tofferin talojen lähellä sijainnutta harjua, koska Vetelistä kulki Halsuan Ylikylään tie, jota pitkin Vetelin papin olisi ollut helppo kulkea. Kirkon lopulliseksi rakennuspaikaksi valikoitui kuitenkin keskellä kylää sijainnut Kauppisen harju. Kirkon valmistuttua myös Halsuan teitä parannettiin; kärryillä kuljettavaa tietä jatkettiin kirkolle saakka.
Halsuan kirkkotie ja kirkonseutu
Halsbrytarna
Poroerotuspaikat ja -aidat (Vadat)
Korkeavuoren mäki
Englantilaiskallio
Kirjassa on lyhyt maininta kirjastosta sivulla 165 (2002 painos).
Rantala, Raija-Sinikka
Limingan kirkonseudun historiallisen maiseman keskeisinä elementteinä ovat rakennustaiteellisesti arvokas, 1800-luvun alkupuolen klassillisia ihanteita kuvastava kirkko, vanhassa kirkkotarhassa oleva pohjalainen renessanssitapuli sekä havupuita kasvava puistomainen hautausmaaympäristö. Mäki, jolla Limingan kirkko sijaitsee, muodostaa Limingan lakeuden tasaisessa luonnonympäristössä maisemallisen solmukohdan. Mäen valinta 1500-luvun lopussa Pohjois-Pohjanmaan suuren kirkkopitäjän emäkirkon rakennuspaikaksi on kohottanut sen lakeuden viljelysmaisemaa jäsentäväksi hierarkkiseksi pisteeksi. Kirkonmäki liittyy peltomaisemaan, jota reunustavat vanhoilla alkuperäisillä paikoillaan säilyneiden maatilojen muodostama kokonaisuus ja jota halkovat vain historialliselle viljelymaisemalle ja sen mittakaavalle alisteiset hiekkatiet. Peltomaiseman länsilaidalla kulkevan joen varrella ovat mm. Härmän, Arvonollin, Alatalon ja Rapakon talojen rakennusryhmät. Kirkko on muodoltaan korkea- ja kapeavartinen ristikirkko, jossa on loiva harjakatto ja ristikeskustassa attikaosalta nouseva kahdeksankulmainen lanterniini. Keltaiseksi maalattuja seiniä jäsennöivät leveät pilasterit ja kahdessa kerroksessa olevat ikkunat. Kirkkosalissa on valkaistut hirsiseinät, kaarevat lautaholvit ja ristikeskuksessa välikattokupoli. Joonialaisin pilarein varustettu alttarilaite on poikkeuksellisen näyttävä. Alttari- ja lehterikaiteet ovat balusterirakenteiset. Edellisessä kirkosta peräisin oleva saarnastuoli vuodelta 1727 on kokkolalaisen Johan Kyntzellin veistämä ja vaasalaisen Olof Ekelundin maalaama. Kellotapuli kirkon länsipuolella sijaitsevassa vanhassa kirkkotarhassa on rakennettu Kajaanin linnan puuseppänä toimineen Grels Norrlingin johdolla 1733. Kolmikerroksinen läpikäytävällä varustettu tapuli on pohjalaista renessanssityyppiä. Tapulin ulkovuoraus on 1880-luvulta. Limingan kirkko ympäristöineen sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla Limingan lakeuden maisema-alueella.
Limingan kirkko rakennettiin Intendentinkonttorissa 1823 laadittujen piirustusten (A.F. Granstedt, C.L. Engel) mukaan rakennusmestari Henrik Kuorikosken johdolla. Kirkko valmistui 1826. Jo keskiajan lopulla perustetun Limingan seurakunnan edellisen, 1596 rakennetun ja sata vuotta myöhemmin pidennetyn, tukipilarikirkon seinähirsiä käytettiin nykyisen kirkon lattia- ja kattotuolirakenteisiin. Kirkon ulkovuoraus tehtiin 1836. Kirkko kunnostettiin 1982 (arkkitehti Jorma Teppo).
Limingan kirkko ympäristöineen
"Kolmen Sepän patsaalla Brita jätti minut." (s. 16)
Kustaanmiekan pumppaamo
Kustaanmiekan ja Susisaaren välissä, entisen salmen kohdalla oleva pumppaamo rakennettiin vuonna 1981. Susisaaren puolella olevaan pumppaamoon on viemäröity kaikki Kustaanmiekan kiinteistöt ja osa Susisaaren taloista. Rakentajana toimi Helsingin kaupungin rakennusviraston katurakennusosasto. Pumppaamo sijoitettiin mahdollisimman matalaan maaston kohtaan, jotta se palvelisi kaikkia lähialueen kiinteistöjä.
Nousiaistentie
Lokit yllä Lapinlahden lentää matalaan, katsot vaiti niinkuin katsoo, lapsi kotiaan
Saunabaari
Onko Hietaniemen hautausmaalla "taiteilijoiden kukkula", jonne on haudattu tunnettuja suomalaisia taiteilijoita? Onko teillä tietoa ketä taiteilijoita? Hietaniemen hautausmaan vanhan osan koilliskulmassa, lähellä Mechelininkatua, on Taiteilijakukkula. Pienelle alueelle on haudattu muun muassa taidemaalari Akseli Gallen-Kallela, arkkitehti Alvar Aalto, säveltäjä Selim Palmgren, professori Tauno Hannikainen, näyttelijätär Ella Eronen, näyttelijätär Eine Laine, professori Martti ”Pyssy” Turunen, kirjailija Mika Waltari, kirjailija Elina Vaara, kirjailija Valentin Chorell, muotoilija Tapio Wirkkala, oopperalaulaja Veikko Tyrväinen, taidemaalari Aimo Kanerva, näyttelijä Leif Wager, näyttelijätär Eeva-Kaarina Volanen ja Pertti ”Spede” Pasanen. Vanhalla alueella, mutta ei Taiteilijakukkulalla, lepäävät esimerkiksi runoilija Eino Leino, säveltäjät Fredrik Pacius ja Leevi Madetoja, kuvataiteilijat Hugo Simberg, Helene Schjerfbeck, Albert Edelfelt ja Eero Järnefelt. Lähteet: Viro, Voitto: Vanha hautausmaa: Helsingin Hietaniemen hautausmaan opas (Otava, 1993) http://www.mtv3.fi/matkailu/kotimaa/matkakohteet.shtml/300885?Uusimaa
Tulenheimo, Antti
Uuusikaarlepyy on yksi Pohjanmaalle 1600-luvun alussa merkantelismin vaikutuksesta perustetuista rannikkokaupungeista. Omaleimaista kaupunkikuvaa hallitsee Lapuanjoen rantaan 1700-luvun alussa rakennettu puukirkko. Historiallinen kaupunkirakenne kirkon ympäristössä on peräisin kahdesta eri rakennusvaiheesta. Kirkon eteläpuolen puutalot ovat 1858 kaupunkipaloa edeltävältä ajalta ja pohjoispuoliset ruutukaavakorttelit palon jälkeiseltä ajalta. Uudenkaarlepyyn kirkko Lapuanjoen itärannalla, joen yli vievän sillan päässä, on pohjamuodoltaan pitkäkirkko. Länsipäässä on torni, vesikatto on jyrkästi nouseva ja aumattu. Kirkkosali on koristeltu runsailla maalauksilla (Daniel Hjulström, 1749-1751). Arvokas esineistö kuvastaa monipuolisella tavalla kaupungin porvariston ihanteita kotikirkkonsa kaunistamisessa. Suomen vanhimpiin kuuluvat 8-äänikertaiset urut on rakentanut Anders Telin vuonna 1768. Kirkon ulkoseinien empiretyylinen vaakalaudoitus pilastereineen on 1800-luvun puolivälistä. Pohjalainen renessanssitapuli on rakennettu 1702. Kirkon pohjoispuolella on yhtenäinen puurakennusten korttelialue. Pankki-, Kirkko- ja Porvarikadun rajaama alue on rakentunut vuoden 1858 palossa tuhoutuneen kaupungin tilalle. Ruutukaava-alueen porvaristontit ovat suurikokoiset ja niiden asuintalot ja ulkorakennukset ovat pääosin 1860- ja 1870-luvuilta. Yksikerroksiset asuinrakennukset edustavat hillittyä, niukkaeleistä klassista muotokieltä. Tontit on rajattu leveästä ja matalasta katutilasta umpiaidoilla ja porteilla. Kaupunkipalosta säästynyt puutaloalue on Uudenkaarlepyyn vanhinta kaupunkirakennetta. Alueella sijaitsee Pietari Brahen 1604 perustaman triviaalikoulun rakennus vuodelta 1640. Rakennuksen länsisiipi, jossa on mm. kaupungin raatihuone, on rakennettu 1700-luvun puolivälissä. Kaupunkia halkaisevaa jokimaisemaa hallitsee Uudenkaarlepyyn 1926 rakennettu voimalaitos. Joen patoamisesta johtuva vedenpinnan nousu ja uuden rantapuistikon rakentaminen ovat muuttaneet kaupungin joenpuoleista ilmettä.
Uusikaarlepyy perustettiin 1617 vanhan kauppapaikan läheisyyteen Lapuanjoen kahden viimeisen kosken varrelle. Kaupunki tuhoutui pahoin tulipalossa 1858 lukuun ottamatta kaupungin eteläisintä osaa. Uudenkaarlepyyn uuden, ajanmukaisen ja paloturvallisen ruutuasemakaavan laati arkkitehti C.A. Edelfelt. Uudenkaarlepyyn kirkko rakennettiin 1708. Lattiarakenteisiin käytettiin 1607-1610 rakennetun seurakunnan ensimmäisen kirkon maalauksin varustettuja seinähirsiä sekä vesikaton aluslaudoitukseen holvilautoja. Tornin päätteen teki vöyriläinen rakennusmestari Johan Knubb 1730. Jacob Rijf valmisti kirkkoon uudet ovet ja ikkunat 1803-1804. Kirkko ja tapuli pelastuivat lähes ainoina rakennuksina suuresta kaupunkipalosta 1858. Arkkitehti Rafael Blomstedtin suunnittelema, 1928-1929 toteutettu restaurointi oli ensimmäisiä puukirkkojen antikvaaris-esteettisiä kunnostuksia Suomessa. Maalaukset konservoitiin 1963 ja valaistus uusittiin 1992.
Uudenkaarlepyyn historiallinen keskusta
Kallion kirkossa Helsingissä kellot soivat Sibeliuksen säveltämän sävelmän tahdissa. Mikä sen nimi on, ja mistä sen saisi CD:llä tms.? Jean Sibelius sävelsi Kallion kirkon kelloja varten sävelmän, jota myös Yleisradio käytti useita vuosikymmeniä lauantain ehtookelloja soittaessaan. Näyte kirkon kellojen sävelestä on levyllä "Complete choral songs for mixed, female and children's voices", Finlandia Records. Samalla levyllä on Kellosävel Kallion kirkossa, po 65b, jonka Sibelius sävelsi kirkon kellojen sävelmän pohjalta. Kellosävel Kallion kirkossa on monilla muillakin levyillä, katso tarkemmin aineistotietokannastamme: http://www.helmet.fi (käytä sanahakua). Lähteet: http://www.sibelius.fi/suomi/musiikki/kron_1910-1919.htm http://www.kaapeli.fi/~musakir/republic/Sibelius/paa2.html#JS102
Jääkellari C72
Jääkellari rakennettiin sotilaslennättimen päällikön ja nuorempien talossa asuvien upseerien käyttöön saman aikaisesti päärakennuksen C 71 kanssa vuosina 1906-1910. Kellari rakennettiin päärakennuksen eteläpuolelle puutarhaan. Samassa yhteydessä toteutettiin Tykistölahdelle päin suuntautuvat voimakkaat terassoinnit ja korkeat kiviset portaat Jääkellarit olivat välttämättömiä pilaantuvien ruokatavaroiden säilyttämiseksi kesällä ja niitä oli sekä kauppiailla että upseereilla ja muilla saaren asukkailla. C 72 on ainoa alkuperäisessä asussaan säilynyt esimerkki tästä aikoinaan yleisestä rakennustyypistä. Päärakennuksen peruskorjauksessa 1993 kellaria kunnostettiin sen verran, ettei se ole vaarallinen, mutta sitä ei varsinaisesti otettu mihinkään käyttöön. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1910-luvulla N 271 Vuoden 1927 rakennusnumero C I 45 Lähteet: MV SL VIK C 130-136 1193-1194. Kuva: MV SL Valokuva. MV SL VIK C 1194, jääkellarin sijoittuminen maastoon.
Joroisten kartanot (Stendahl)
Okkonen, Ilpo
Tehtaankatu 20
Pyhän Kolminaisuuden kirkko
Väisälänmäki lukeutuu Pohjois-Savon edustavimpiin mäkikylämaisemiin. Kylän vanha, hyvin säilynyt rakennuskanta on tiiviinä rykelmänä korkean mäen eteläisillä ja lounaisilla ylärinteillä. Rannan Puurulan rakennusryhmä muodostaa oman kokonaisuutensa Onkiveden rannassa. Väisälänmäen rakennukset ovat pienialaisten peltojen, rinnelaitumien ja hakamaiden ympäröimiä. Väisälänmäen perinteisiä taloryhmiä ovat Rannan Puurulan lisäksi Ala-Puurula, Ylä-Puurula eli Väisälä ja Roivaala. Väisälänmäki on luokiteltu kansallismaisemaksi sekä arvokkaaksi maisema-alueeksi Ympäristöministeriön maisema-aluetyöryhmän mietinnössä.
Väisälänmäki oli Tavinsalmen suurpitäjän eräalueita. Ensimmäinen tunnettu asukas Pekka Martikainen oli verollepantujen joukossa 1548. Väisälänmäen kylä mainittiin veroluettelossa 1664, jolloin kylässä oli kolme talollista, kaikki Väisäsiä. Myöhemmin kylälle asettui Jääskeläisiä, Roivaisia ja Puurusia. Rannan-Puurulasta tuli Puurusten suvun kantatila 1709. Peltoalaa lisättiin kaskeamalla. Väisälänmäen laella olevat pellot olivat käytössä jo 1700-luvun lopulla, ja rakennuskanta on valtaosaltaan 1800-luvulta. Väisälänmäkeä ikuistaneita taiteilijoita ovat Pekka Halonen ja Eero Järnefelt. Järnefelt vietti kesän 1893 Rannan-Puurulan talossa maalaten tunnetut teokset "Raatajat rahanalaiset" eli "Kaski" sekä "Isäntä ja rengit".
Väisälänmäen kylä
Iso Roobertinkatu 17
poi object property
paikkakohteen objektiominaisuus
"Mies oli päättänyt paikan etukäteen. Puiden ja kolmikerroksisten talojen reunustama Lapinmäentie teki risteyksen jälkeen loivan mutkan oikealle, kääntyi alamäkeen ja sitten vielä vasemmalle. Siinä kohdassa molemmin puolin oli puistoa. Hän pääsisi kadulta pois pohjoiseen metsikköihin. Juuri sen takia alla oli enduropyörä. Mies oli ajanut reitin edellisenä iltana ja kaikki oli sujunut hyvin. Matkalla ei ollut yllättäviä kaivantoja tai työmaita."
Moottoripyörällä liikkuva murhaaja ampuu internetyrittäjän keskellä iltapäiväruuhkaa.
Kirjassa luku "Vapaamuurarihaudan tarina"
Mä hiffaan Flemarilla Stigun, tutun dorgan. Se pummaa huggen taikka febosen, et se vois vetään boltsiin vaikka snadin borkan. Mä biffaan sille stoben, bulin ja huurteisen.
Nummen kirkonkylä on edustava esimerkki pienestä, hyvin vanhan rakennuskantansa ja ilmeensä säilyttäneestä kirkonkylästä, jossa on asuinrakennuksia ja kunnan keskustatoimintoihin liittyviä rakennuksia aina 1700-luvulta 1900-luvun alkuun. Kirkonkylä sijaitsee kahdella kylämäellä loivasti kumpuilevan viljelysmaiseman reunassa. Kirkonkylän maamerkki ja keskipiste on 1820-luvulla rakennettu harmaakivikirkko, jota ympäröi laaja hautausmaa. Kirkkoon liittyy harmaakivinen torni, jonka lyhtyosa on puuta. Vanhempi hautausmaa on vanhan kirkonpaikan kohdalla. Sen vieressä ovat kaksi punamullattua pitäjänmakasiinia vuosilta 1754 ja 1850. Kirkon vieressä on myös entinen pitäjäntupa. Kirkonkyläkokonaisuuteen liittyvät mm. Nummenjoki myllypaikkoineen, 1930-luvun paloasema, Ylhäisten ratsutila eli Lukkarin puustelli, lukkarin virkatalo, jonka kaksikerroksinen päärakennus on vuodelta 1772. Kirkonkylän vanhaa julkista rakennuskantaa ovat myös entinen kunnantalo, apteekki, kunnanlääkärin talo sekä nimismiehentalo. Liikerakennuksista mainittakoon Säästöpankki Oinolassa. Pasan entisen ratsutilan talouskeskus ja sen naapuritalot puutarhoineen muodostavat miellyttävän tienvarsimaiseman. Maisemallisesti Nummen kirkonkylä liittyy Oinolan kylään ja peltoaukeaan. Kohde on osa valtakunnallisesti merkittävää Nummenjoen - Pusulanjoen viljelylaakso -maisema-aluetta.
Nummen seutu on kuulunut 1660-luvulta alkaen kappeliseurakuntana Lohjan laajaan kirkkopitäjään. 1863 Nummen serakunta julistettiin itsenäiseksi seurakunnaksi. Nummen harmaakivikirkko valmistui 1822 intendentinkonttorin piirustusten mukaan. Alttaritaulut vuodelta 1825 on maalannut taiteilija J.A. Jägerplan Tukholmassa. Kirkon saarnatuoli on peräisin 1640 rakennetusta puukirkosta. Kirkon vanhin esine on keskiaikainen krusifiksi. Se on mahdollisesti hankittu juhlistamaan Lohjan kirkkoa edeltäneen puukirkon vihkimistä. Krusifiksin arvioidaan siirtyneen Lohjalta 1635 Nummelle rakennettuun kappelikirkkoon. Nummen kirkkoa korjattiin 1922. Ylhäisten tila eli Lukkarin puustelli kuului kirkolle jo 1500-luvulla. Kirkonkylän itäpuolella sijainnut Hyvelänjärvi kuivatettiin 1850-luvulla. Lukkari on keskiaikainen kantatila kylän vanhalla tonttimaalla. Nupunen, Kihi ja Antseppä ovat kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsevia entisten ratsutilojen rakennusryhmiä talouskeskuksineen. Päärakennukset ovat 1900-luvun alusta, Antsepässä vuodelta 1830. Pasan entisen ratsutilan talouskeskus siirrettiin kylän vanhalta tonttimaalta nykyiselle paikalleen uusjaon yhteydessä. Päärakennus on vuodelta 1909, talouspihan rakennukset samoilta ajoilta. Nummenjoen koskessa ovat Nummen ja Oinolan kylämyllyjen paikat.
Nummen kirkonkylä
Cook, Roger
Eriksson, Patrick
Matteuksenkirkko
Ravintola Havis Amanda
Bastioni Bielke ja Kurtiinitalo
Koilliseen bastionilinjaan kuuluivat Kurtiinitalo, bastioni Bielke ja taitettu kurtiini. Rakennuksen C52 muodostavat Kurtiinitalo ja bastioni Bielke. Kurtiinitalo rakennettiin tiilestä kaksikerroksisena keskikäytäväkasarmina vuosina 1756-62 matruuseille ja upseereille. Ehrensvärdille tyypillisesti rakennuksessa yhdistyivät sotilaallinen varustusrakenne ja hyötykäyttö asuntona. Holvattu kellari ja pohjakerroksen meren puoleinen sivu tehtiin kivestä puolustusmuuriksi. Uunit olivat huoneiden nurkissa ulkoseinillä. Bastioni Bielke rakennettiin vuosina 1762-75 kaksikerroksisena kurtiinitalon jatkoksi. Vasen siipi ja kylki rakennettiin Augustin Ehrensvärdin suunnitelman mukaan, oikea siipi ja kylki sen jälkeen J. M. Sprengportenin suunnitelman mukaan sydänseinäiseksi kasarmiksi. Asukkaina oli linnoituksen siviilivirkamiehiä ja aliupseereita. Venäläisenä kautena koko rakennukseen rakennettiin kolmas kerros. Kurtiinitalon muurin kivääriaukot muutettiin ikkunoiksi ja pohjoispäähän lisättiin käymälätorni. Bastioni Bielkeen rakennettiin uudet porrashuoneet ja varustettiin asuntoja. Krimin sodan jälkeen Viaporin komendantti muutti rakennukseen ensimmäisen ja toisen kerroksen 16-huoneiseen edustusasuntoon, jossa on vaikuttava paraatiporras balusterikaiteineen (F-porras). Huoneistoon liittyi puisto huvimajoineen rannan puolella. 1800-luvun jälkipuoliskolla Bielken eteläpäässä toimi katolinen kirkko alimmassa ja luterilainen kirkko ylimmässä kerroksessa. Rakennuksen julkisivut olivat tiilipintaiset venäläisen kauden lopulle asti, jonka jälkeen pihafasadi rapattiin kokonaan, puolustusmuurin puolen julkisivut vain osittain. Suomen armeijan aikana talossa oli komendantin asunto ja virastoja sekä koeampumalaitos. Rakennus on nykyään asuinkäytössä. Talon porraskäytävissä ovat sen historialliset vaiheet hyvin näkyvissä.
Kunnostustyöt Asuinrakennus C 52 on peruskorjattu kuudessa eri vaiheessa vuosien 1993 ja 1998 välisenä aikana. C 52 oli viimeinen suuri asuinrakennus, joka lämmitettiin uuneilla. Kahdessa ensimmäisessä vaiheessa rakennus liitettiin kaukolämpöön vanhat lämmitysuunit säilyttäen. Lämpimän veden runkoputkisto rakennettiin ullakolle. Peruskorjaustyön kussakin vaiheessa rakennettiin asuntoihin lämminvesiverkostot ja muut putkistot uusittiin. Myös hormit kunnostettiin. Asuntojen huoneistojako on korjauksissa säilytetty pääosin ennallaan. Kylpyhuoneet ja keittiökalusteet uusittiin, suurimpiin asuntoihin rakennettiin erillinen wc. Asuntojen pintakäsittelyt on uusittu historialliseen rakennukseen sopivilla materiaaleilla ja käsittelytavoilla. Toteutusaika: 1993-1998 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Eeva-Liisa Rautalahti, Leena Häkli Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Järvinen-Airas/ Timo Airas Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen-Uuttu/ Markku Mikkola LVI-suunnittelija: Insinööritoimisto Matti Hallasaari Oy Sähkösuunnittelu: Konsulttitoimisto J. W. Majurinen Oy Porrashuoneiden restaurointi Talon porraskäytävissä ovat sen historialliset vaiheet hyvin näkyvissä: lähes alkuperäisessä ruotsalaisen kauden asussa ovat B- ja C-portaat I ja II kerroksessa, pääosin venäläisessä asussa ovat A, D- ja E-portaat ja itsenäisyysajan alun suomalaista aikaa edustaa F-portaan 3. kerros. Erityisesti B-porrashuone on lähemmän tutustumisen arvoinen; tila on konservoitu säilyttäen ja täydentäen vanhat maalipinnat, lähes 30 maalikerrosta, kahden sadan vuoden ajalta. Suunnittelu: F-porras: Merja Nieminen/ Arkkitehtitoimisto Järvinen-Airas muut porrashuoneet: Merja Nieminen/ Kari Järvinen ja Merja Nieminen, arkkitehdit SAFA Toteutus: F-porras: Suomenlinnan hoitokunnan rakentamisyksikkö, vastaava mestari Antti Mykrä E- ja D-porras: Vilen&Syrjänen, vastaava mestari Tomi Oksanen A- ja C-porras: A. Niemisen maalausliike Oy, vastaava mestari Jari Tiusanen B-portaan konservointi: Consernova Oy/ Anne Räsänen Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus C 52 koostuu kahdesta osasta, Kurtiinitalosta ja bastioni Bielkestä. Kurtiinitalo on rakennuskompleksin pohjoinen, suora osa. Se on säännöllinen keskikäytäväkasarmi, joka rakennettiin vuosina 1761-62, vaikka se oli suunniteltu jo 1756. Kaksikerroksisessa talossa oli aluksi lautakatto. Ulkoseinät olivat tiilestä ja huoneissa oli kaariholvatut ikkunat. Vain alimman kerroksen puolustusmuuri oli muurattu luonnonkivestä ja siinä oli ampuma-aukot. Ulkoseinät olivat rappaamattomat. Huoneet olivat keskikäytävän kummankin puolen siten, että osa huoneista toimi yhteiskeittiöinä. Kurtiinitalossa asui linnoituksen siviilivirkamiehiä ja aliupseereita. Bastioni Bielken vasen siipi ja kylki rakennettiin Augustin Ehrensvärdin suunnitelmien mukaan 1762-1772. Porrasratkaisu lienee toteutettu riisutumpana kuin mitä alun perin suunniteltiin. Sydänseinäisen talon kasarmituvat olivat neljän tuvan ryhmissä. Pohjakaava oli Kurtiinitalon ja bastionin yhtymäkohdassa epäsäännöllinen. Avoimet takkauunit olivat kuten Kurtiinitalossakin ulkoseinillä. Bastioni Bielken oikea siipi ja kylki rakennettiin vuosina 1772-1775 J.M. Sprengtportenin suunnitelman mukaan tähänastisista pohjaratkaisuista poikkeavalla tavalla. Sydänseinäisessä siipiosassa oli vain 1 porrashuone ja uunit olivat rakennuksen keskellä ryhmiteltyinä tupien nurkkiin. Venäläisen ajan alussa vuonna 1811 rakennusta käyttivät vara-amiraali ja yli- ja esikuntaupseerit sekä miehistö. Ennen Krimin sotaa rakennuksessa toimi satamahallinnon konttori, osa huoneista oli upseeriasuntoina ja alemman miehistön kasarmitupina. Huoneita peruskorjattiin, lautalattioita uusittiin ja vuonna 1837 tehtiin peltikatto. Suurimmat muutokset tehtiin 1840-luvulla, kun 1845-47 koko taloon rakennettiin kolmas kerros ja pohjoispäätyyn käymälätorni. Lähes kaikki talon porraskäytävät ovat eri vuosilta. A-porras rakennettiin alunperin käymälätorniksi 1847 ja muutettiin porrashuoneeksi 1890-luvulla. Kolmivartisten kiviportaiden por­rastasanteet kannatettiin kappaholvein. B- ja C-portaat ovat ensimmäisen ja toisen kerroksen osalta alkuperäiset. D-ja E-portaat siirrettiin ruotsalaisaikaisilta paikoiltaan todennäköisesti 1847. F-porras sen sijaan on pitkälti ruotsalaisaikaisessa asussaan. Sen kolmanteen kerrokseen johtava osuus rakennettiin Suomen armeijan aikana. Krimin sodan jälkeen Viaporin komendantti muutti entiseen sataman ylikomentajan huoneistoon (F-porras, bast. Bielken I ja II krs). Ylelliseen 16 huonetta käsittävään huoneistoon tehtiin korjauksia venäläisen ajan loppuun asti lähes vuosittain. Myös graniittinen paraatiporras balusterikaiteineen modernisoitiin moneen kertaan. Joitain yksityiskohtia kuten esimerkiksi komendantin puilla lämmitettävä, uusrenessanssityylinen, kuparinen lämminvesiboileri on säilynyt ja vielä toiminnassa. Komendantin asuntoon liittyi rannan puolella puisto, jossa oli puutarharakennuksia ja huvimaja. Rantaan johtavan tien varrella (C 53 kulmalla) oli useita komendantin ja upseereiden käytössä olleita ulkorakennuksia, puuvajoja, talleja ja ajokaluvajoja. 1850-luvulla tykistöhallinnolle ja komendantinhallinnolle kunnostettiin konttorit F-portaan kolmanteen kerrokseen. Konttoreihin kuljettiin E-portaan kautta. Roomalaiskatolinen kirkko toimi rakennuksessa 1857-89 (F-porras, I krs), jonka jälkeen se siirrettiin Rantakasarmiin C 1. Ennen Krimin sotaa katoliset sotilaat olivat käyneet kaupungissa jumalanpalveluksissa. Luterilainen kirkko oli F-portaan toisessa kerroksessa. 1910-luvulla rakennuksessa toimi rakennuskonttori ja insinöörihallinto piirtämöineen ja piirustusarkistoineen. Julkisivut olivat tiilipintaiset, rappaamattomat, ilmeisesti vuoteen 1913 asti. Pihafasadi rapattiin kuitenkin vielä venäläisenä aikana kokonaan, kaksi kerroslistaa ja räystäslista jakoivat julkisivun vaakasuunnassa. Puolustusmuurin puolella julkisivu rapattiin vain osittain. Sotavankileirin aikana 1918-1919 bastionissa oli vankileirin keskuskanslia, taloudenhoitajan kanslia, päivystäjä, linnaväen kanslia, reserviapteekki sekä siviilikomendantin ja upseerien asuntoja. Suomen armeijan aikana talossa oli paitsi komendantin asunto myös virastoja: rannikkotykistörykmentti 1918-72, sukellusvenelaivueen esikunta 1930-45 ja koeampumalaitos 1952-65. Koeampumalaitoksen muodostivat esikunta, kanslia, johtaja, sihteerit, matemaatikko ja ballistikot. Bastioni Bielke ja Kurtiinitalo maalattiin vuonna 1977 keltaiseksi. Samalla maalattiin porraskäytävät. Kaukolämpö vedettiin taloon talvella 1992-93. Työ tehtiin ilman, että asukkaat muuttivat remontin ajaksi pois. Vuonna 1994 kunnostettiin bastioni Bielken eteläisen puoliskon asuntojen keittiöitä ja kylpyhuoneita mm. asentamalla lämmin vesi. Upseerikerholla ja Sotatieteellisellä kirjastolla olleet huoneet bastioni Bielken toisessa kerroksessa otettiin asuinkäyttöön. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: 1700-luvulla pohjoinen osa Courtin N 3 Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 82 Vuonna 1927 rakennusnumero C II 79 Lähteet: KrA Ö 9 20 144 SÖS 5 6 13 16 20 21 22 33-35 42. MV SL VIK C 489-603. KA VSA 17044 17098 14966 15014 15043 15022 14959 15822 15840 17057 17095 17082-17084. Kuva: MV SL Valokuva neg.no 0374 yksityiskohta. MV SL VIK C 1872 pohjat ja julkisivu ennen vuoden 1847 korotusta.
Helsingin höyrylaivareittien kesähuvila-asutus (Soukanniemi, Tallholma, Pentala ja Suvisaaristo)
"Jouluaattona Helsingin kattojen yllä/ heitän löylyä, alhalla Erottajalla/ ei ristinsielua, muutamassa/ ikkunassa sentään valo/---/ Hiljaista on kun avaan ikkunan/ Diana-puistoon, Kolmikulma virallisesti,/ design-kuusi tuikkii siellä, hyvähän/ tässä on viileässä huokua höyryä" (runosta Sauna avaruudessa, s. 264-265)
As. Oy. Taivalkulma on Elsi Borgin suunnittelema talo Taivallahdessa.
kaukolämmitys
district heating
fjärrvärme
Kanerva, Aimo
Aarne ja Ville syövät ravintolassa härkää. Ruokapaikka on lavastettu Suomen Filmiteollisuuden pääkonttorin kattoterassille.
Missä sijaitsi Helsingin ensimmäinen kaasutehdas, Kjell Westön kirjassakin mainittu? Helsingin kaasulaitos rakennettiin vuonna 1860. Tehdas toimi Itäisellä Heikinkadulla nykyisen Postitalon kohdalla kahdessa eri kivirakennuksessa vuoteen 1910 asti. Sieltä se siirtyi Sörnäisiin, missä toimi vuoteen 1994 asti. Lähde: Herranen, Timo: Kaasulaitostoiminta Helsingissä 1860-1985 (Helsingin kaupungin energialaitos, 1985)
Rauman seminaari on yksi 1800-luvun lopun ja vuosisadanvaihteen opettajaseminaareista, jotka ovat valtion maanlaajuisen rakennusprojektin ja yleisten rakennusten ylihallituksen suunnittelun tuloksia. Seminaarinmäki on hyvin hoidettu ja vaihteleva puistoalue. Seminaarin rakennukset on sijoitettu sommitelmaksi mäen harjalle ja etelärinteessä on puutarha. Heinolan ja Raahen seminaarien tapaan rakennusten pohjakerros on tiiltä ja toinen kerros puuta. Alueella on säilynyt varsinainen seminaarirakennus, kirjastona toimiva entinen johtajan asunto ja harjoituskoulu sekä tiiliset käsityöverstas ja paja. Seminaarin rakennukset on suunniteltu arkkitehti Jac. Ahrenbergin johdolla. Rakennukset ovat valmistuneet 1898-1899. Harjoituskouluun liittyy Bertel Saarnion 1953 suunnittelema laajennus ja erillinen opetustiloja käsittävä rakennus. Alueella on vanhojen seminaarirakennusten ohella eri-ikäisiä lisärakennuksia. Seminaarialue on Turun yliopiston opettajankoulutuslaitoksen käytössä.
Opettajien koulutus alkoi, kun Suomen ensimmäinen seminaari perustettiin 1863 Jyväskylään. Sitä seurasivat ruotsinkieliset seminaarit Tammisaaressa ja Uudessakaarlepyyssä sekä Sortavalan seminaari. Seminaarilaitoksen toinen vaihe ajoittui 1890-luvulle, jolloin perustettiin Raahen naisseminaari, Rauman miesseminaari, Heinolan naisseminaari ja Kajaanin miesseminaari. Sijoituspaikkakunnat valittiin mahdollisimman etäältä aiemmista seminaaripaikkakunnista. Raumalla seminaari sijoitettiin asumattomaan Myllymäkeen, vanhan kaupunkirakenteen luoteispuolelle. Seminaarin rakennukset suunniteltiin arkkitehti Jac. Ahrenbergin johdolla. Arkkitehti Otto F. Holm osallistui suunnitteluun ja toteutukseen. Arkkitehti Bertel Saarnio suunnitteli 1953 harjoituskoulun laajennuksen ja uuden opetustiloja sisältävän rakennuksen. Luoteisnurkkaan rakennettiin arkkitehti Esko Mäkelän 1969 suunnittelema työpaja sekä Satamakadun varrelle Matti S. Heinon 1966-67 suunnittelema ruokala. Arkkitehtitoimisto Laiho-Pulkkinen-Raunio suunnitteli tontin länsiosaan uuden rakennuksen 1990-luvulla.
Rauman seminaari
Romaanin aiheena ovat modernin naisen elämä, rakkauden ansat ja miesten ja naisten tuskaa tuottavat suhteet.
Asuinparakki C101
Peltikattoinen pystylaudoitettu parakki rakennettiin vuonna 1972 majoitusparakiksi Suomenlinnan työsiirtolan ensimmäisessä rakennusvaiheessa. Suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela. Se sijoitettiin työsiirtola-alueen laidalle, lähelle bastioni Åkerhielmin kulmausta. Rakennuksessa oli 9 kahden miehen huonetta, keittiö, wc, suihku- ja kuivaushuoneet. Myöhemmin yhteisiä tiloja on laajennettu vähentämällä majoitushuoneiden lukumäärää kahdeksaan. Kirkas vaaleansininen talo maalattiin siniharmaaksi kesällä 1992 ja sisäänkäynnit varustettiin katoksin. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Kaapelitehdas, Salmisaari
1970: Ravintola Salvessa Jack ja Alice luottivat varman tuntuisen tarjoilijattaren suositukseen - he tilasivat höyrytettyä nieriää eivätkä paistettua siikaa tai kuhaa. Alkupaloiksi he suostuivat kohteliaasti kokeilemaan poronkieltä, lähinnä siksi etteivät enää jaksaneet torjua sitä; Jackin ihmeeksi kieli ei ollutkaan kumimaista ja maistui hyvältä. Ja jälkiruoaksi he ottivat lakkoja. Ne olivat tummankeltaisia ja vaniljajäätelö taittoi sopivasti niiden hapahkon maun. 1998: Kun Jack käveli Salveen, ilmassa tuntui edelleen lumisateen uhka. Salve oli vanhanaikainen ravintola, sellainen jossa sai aika tavallista mutta hyvää kotiruokaa. Jos Helsinki oli kova kaupunki, jossa epävarmuus saattoi iskeä, niin kuin Jack oli joskus kuvitellut, hän tajusi nyt, mitä vastaanottovirkailija oli tarkoittanut puhuessaan filmitähden ilmestymisestä Salveen. Varmasti jotkut kanta-asiakkaat kävivät elokuvissa; he vain eivät ehkä olleet pitäneet Jack Burnsin elokuvista.
'Illalla sai Neuvostoliiton lähetystö täysosuman palo- ja räjähdyspommeista. Se paloi siinä määrin voimakkaasti, että palomiehillä oli täysi työ pelastaa naapuritalot. Huhu palosta levisi nopeasti kaupungilla ja silloin ne pommit tuntuivat jokaisen mielestä löytäneen oikean kohteen.' (s. 57)
Neuvostoliitto onnistui pommittamaan oman lähetystönsäkin.
Hirvensalmen kirkonkylän rantavyöhyke on hyvä esimerkki sisävesistöjemme varsille kehittyneiden kirkonkylien rakenteesta. Rannan tervaleppämetsä liittyy 1800-luvun alun järvienlaskun historiallisiin ympäristövaikutuksiin. Kirkonkylä sijaitsee vesistöön pistävällä kapealla niemellä, jonka kärjessä ovat kirkko 1915, kellotapuli 1782, kirkkoherranpappila, entinen lääkärintalo, viljamakasiini 1842 ja hautausmaa. Liekune-järven rannan luonnon harvinainen tervaleppäkasvusto leviää poikkeuksellisena puistona kirkonkylän ja järven väliselle kaistaleelle. Pääosin luonnontilainen metsikkö muodostaa harvinaisen puistomaisen sisääntuloväylän kirkonkylään ja matalahkolle kirkonmäelle. Metsikön reunassa tervaleppämetsikkö on rajana pienvenesatamalle ja sen rakenteille.
Hirvensalmella pysyvä asutus ajoittuu 1400-luvun lopulle. Mikkelin emäseurakuntaan kuuluneesta Hirvensalmesta tuli oma kappeliseurakuntansa 1600-luvun keskivaiheilla. Seurakunta itsenäistyi 1851. Nykyinen kirkko valmistui 1915 ja sen suunnitteli Josef Stenbäck. Kissakosken kanavan rakentaminen 1831-1851 laski Liekoveden ja Puulan vesipintaa noin kaksi metriä. Muutos synnytti rannoille vesijättömaita, jossa tervaleppä voi itää ja kasvaa suotuisissa olosuhteissa. Tervaleppäesiintymiä on muuallakin Puulan ympäristössä. Nykyisin tervaleppäkujan puut ovat noin 100-vuotiaita ja yli 30 metriä korkeita. (Ks. Kissakosken kanava ja tehdasalue.)
Hirvensalmen kirkonmäki ja tervaleppäranta
Immolan kasarmialue
Käpylän kirjasto
Hartti, Kalevi
Suomenkylä on Suur-Saimaan seudun maanviljelyskylä, jonka 24 vanhan talonpoikaistilan rakennuskanta muodostaa selkeitä ryhmiä peltoaukealle. Suomenkylää ympäröivä avoin viljelymaisema on muodostunut laakealle moreenimäelle. Kylän rakennuskanta on pääosin hyvin säilynyttä ja entisöityä. Kylän yhtenäisiä pihapiirejä muodostavat rakennukset ovat etupäässä 1900-luvun alusta. Vanha maantie kulkee kylän halki ja maatilojen talouskeskukset kuten Naakka, Sikanen, Mäkelä, Kujala ja Ala-Kirsi ovat kiinni tielinjassa. Kylän alueella on vanhoja lehtipuita. Kylän keskeltä avautuu vaikuttava näkymä Kuolimo-järvelle, ja kumpuilevassa maastossa olevat kylän viljelykset leskeutuvat kohti järveä. Suomenkylä on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Suomenkylä on Suomenniemen osana kuulunut Venäjään Turun rauhan jälkeen 1743 ja se liitettiin osaksi Suomen suuriruhtinaskuntaa 1812. Vanhimmat tilat ovat olleet nykyisten sukujen hallussa 1700-luvulta. Isojako toimitettiin kylässä 1844, jolloin kylässä oli 21 kantatilaa.
Suomenkylä
Jokinen, Teppo
Holkeri, Harri
'Kallion kirkosta muodostui valtakunnallisesti keskeinen radiokirkko, kun Yleisradio rakensi kirkkoon kiinteän radiointihuoneen.' (s. 24)
Teoksessa kerrotaan tarkasti kirkkorakennuksen erikoisistakin yksityiskohdista.
Tiutisen asuinalue on työväestön omatoimisesti tehtaan liepeille rakentama alue, jonka rakenne ja rakennuskanta on poikkeuksellisen hyvin säilynyt. Tiutisen saariyhdyskunta on syntynyt 1900-luvun alussa Hallan sahan ja Tiutisen laatikkotehtaan työväen sekä kalastajien ja merimiesten asuntoalueeksi. Alue on rakentunut kapeiden kujien varsille tiheäksi puukaupunkimaiseksi yhteisöksi. Saaren keskellä ovat koulurakennukset vuosilta 1913 ja 1927, työväentalo vuodelta 1907 sekä vanha osuuskaupparakennus. Rakennuskanta on suurelta osalta omatoimisen suunnittelun ja rakentamisen tulosta. Tiutisen asuinaluetta leimaa meren läheisyys ja rehevä luonto. Saaressa on myös kolme Ruotsinsalmen linnoitusketjuun kuulunutta reduttia.
Tiutinen kasvoi 1900-luvun alkupuolella ilman kaavallista suunnittelua etupäässä Hallan 1875 perustetun sahan ja Tiutisen laatikkotehtaan työväestön asuinalueeksi. Ensimmäiset rakennustontit vuokrattiin Helilän kylän mailta 1902. Laatikkotehtaan tulipalo 1913 vauhditti rakentamista, joka oli vilkasta ensimmäisen maailmansodan syttymiseen asti. Tiutinen oli 1930-luvulla yksi Suomen tiheimmin asuttuja alueita. Osa alueen rakennuskannasta tuhoutui jatkosodan pommituksissa.
Tiutisen asuinalue
Kertomus kolmen ihmisen, Ristosen, Sutisen ja Railin, vaiheista ja keskinäisistä suhteista yhtenä talvisena päivänä, joulukuun kuudentena.
Vuosaaren sisääntulotien eli Vuotien varressa, Halkaisijantien sillan kohdalla on valopylväiden joukossa merkillisiä tolppia. Tien toisella puolella on jonkinlaisia peilejä sisältävä ruosteinen viisi metriä korkea kaappi ja vastakkaisella puolella tietä alumiininen viisi metriä korkea ja metrin levyinen levypylväs. Näitä on useita pareja tien varressa. Ovatko taidetta vai onko niillä joku käyttötarkoitus? Onko joku maksanut niistä ja kuinka paljon? Vuotien varressa on kuvanveistäjä Lauri Anttilan ympäristötaideteos Aurinkokello, joka esittelee Euroopan neljä aikavyöhykettä ja osoittaa, miten suuri Eurooppa on ajallisesti. Aurinkokello-teoksen on tilannut Helsingin kaupungin rakennusvirasto. Teos on osa arkkitehtuuritoimisto Heikkinen-Komonen Oy:n laatimaa Vuotien ympäristösuunnitelmaa. Teoksen laskelmista on vastannut filosofian maisteri Reino Anttila ja rakennesuunnittelusta Suomalainen Insinööritoimisto Oy. Teoksen on valmistanut Oy Kart Ab ja sen on pystyttänyt Rakennus Oy Lemminkäinen. Aurinkokello rakentuu neljästä ruostepatinoidusta teräksestä tehdystä pylväästä, joiden suojissa on tarkasti suunnattuja peilejä. Peilipylväät on pystytetty Vuotien varteen noin sadan metrin välein. Peilipylväitä vastapäätä Vuotien toisella puolella on neljä alumiinista pylvästä, jotka toimivat heijastuspintoina. Kukin pylväspari kuvaa yhtä Euroopan aikavyöhykettä: Moskovan aikaa (MSK), Itä-Euroopan aikaa (EET), Keski-Euroopan aikaa (CET) ja Länsi-Euroopan aikaa (WET). Kun auringonvalo heijastuu peileistä vastapäiseen heijastuspintaan, on sen pylväsparin osoittamalla aikavyöhykkeellä puolipäivä. Aurinkokellon toimintaperiaatetta selvittävät kyltit on kiinnitetty Rastilan metroaseman molemmissa päissä sijaitsevien kevyen liikenteen siltojen kaiteisiin. Vuosaaresta: http://koti.mbnet.fi/~jukkah/vuosaari_historia.html
Tuuloksen historiallisen pitäjänkeskuksen muodostaa Pyhäjärven, Leheen ja Suolijärven väliselle kannakselle, Kyläjoen/Sairijalanjoen ympäristöön sijoittunut Sairialan kylä, jota hallitsee Suolijärven luoteispäässä keskiaikaisen maantien varressa sijaitseva Tuuloksen myöhäiskeskiaikainen kivikirkko barokkitapuleineen ja hautakappeleineen. Samaan maisemaan kuuluvat keskiaikaisperäiset Toivaalan ja Juttilan kyläkeskukset sekä Toivoniemen säterikartano. Historiallisen asutuksen ja peltojen lisäksi kulttuurimaiseman pitkästä asutushistoriasta kertovat vesistöihin liittyvät Laurinkallion ja Linnakallion muinaislinnat, Toivonniemen rautakautinen kalmisto sekä Kaluvuoren helavalkeapaikka. Tuuloksen Pyhälle Birgitalle pyhitetyn kirkon vanhimman osan muodostaa sakaristo, jonka Sairialan herra Knut Posse rakennutti 1477–1485 välisenä aikana. Sakariston pohjoisseinään on upotettu kalkkikivestä muovattu Posse-suvun vaakuna. Sakaristoa kattaa kahdeksanjakoinen ristiholvi. Runkohuone ja asehuone on muurattu keskiajan lopulla. Kirkkosalia kattaa lautainen tynnyriholvi. Molemmat ulkopäädyt on koristeltu tiilimuurauksella. Koristeaiheena ovat nauhakomerosta kohoavat ristit sekä kulmatiilipinnat. Kirkon vieressä on kolminivelinen, sipulipäätteinen kellotapuli. Kirkkomaata ympäröi harmaakiviaita, johon liittyy hirsinen läpikäytävärakennus. Tapulin vieressä on kaksi hautakappelia. Kirkkoa ympäröi avoimena säilynyt viljelymaisema, Sairialan/Kylänjoen rantaniityt ja viljelykset. Kantatilojen talouskeskuksia ympäröivät vuosisatoja viljelyksessä olleet pellot ja niiden ajalleen tyypillistä maaseuturakentamista edustava rakennuskanta on peräisin pääosin 1800- ja 1900-lukujen taitteesta. Sairialan vanha, autioitunut kylätontti on kirkon pohjoispuolella. Umpeenkasvaneiden Ylisen ja Alisen Tuuloslammen väliselle niemelle rakennettu Toivoniemen kartano on vanhaa rälssiä, lisäksi sen historiaan liittyy kiinteästi taiteilija Hjalmar Munsterhjelm. Kaksikerroksinen päärakennus on rakennettu 1809-1810. Romanttinen, keskiaikaista linna-arkkitehtuuria jäljittelevä viljamakasiini on rakennettu 1800-luvun keskivaiheilla. Kartanoon kuuluu englantilaistyylinen puisto. Juttilan asuttuna säilynyt vanha kylätontti sijaitsee Kylänjoen varrella. Kauppilan, Kylä-Tyrnin, Lehtolan ja Kaivolan tiloilla on vanhaa rakennuskantaa. Toivaalan Suolijärven rannalla oleva vanha kylätontti on säilyttänyt tiiviin rakennustapansa. Kylässä Eerolan tilalla on säilynyt perinteistä rakennuskantaa. Osa kylän taloista on siirtynyt ylemmäksi, pellon laidalle. Kylätien, entisen keskiaikaisen maantien, varrella on vanhaa, kirkonkylän aiempaan taloudelliseen toimintaan liittyvää rakennuskantaa, erikoisuutena mm. ajokalutuotantoon liittyviä verstaita. Tuuloksen seurakunnan hautausmaa on Sairialassa vanhan maantien varrella.
Tuuloksen Pyhäjärven sekä pienempien Leheen ja Suolijärven välinen kannaksen esihistoriasta kertovat kaksi linnavuorta ja rautakautiset kalmistot. Keskiajalla alueen halki kulki Ylä-Satakunnasta tuleva maantie, joka yhtyi eteläpuolella olevassa Syrjäntaankylässä Yliseen Viipurintiehen. Kirkon luoteispuolella vanhasta maantiestä erkaneva toinen, pohjoiseen suuntautunut maantie raivattiin 1600-luvulla. Juttilassa, Toivaalassa ja Sairialan kylissä oli yhteensä 19 taloa 1560-luvulla. Nykyisin umpeenkasvaneen Tuuloslammen rannalle rakentuneessa Juttilan kymmentaloisessa kylässä oli lisäksi Toivoniemen säterikartano. Kirkon lisäksi alueen merkitystä korosti Sairialan kuninkaankartano. Kuninkaankartanot perustettiin 1530-luvulla veronkantouudistuksen yhteydessä voutikuntien keskuksiksi. Kuninkaankartanot toimivat sotaväen huoltokeskuksina ja valtion mallitiloina. Muita hämäläisiä kuninkaankartanoita ovat Hollolan kartano ja Tammelan Mustialan kartano. Sairialan säteri yhdistettiin Toivaalan Eerolan ratsutilaan 1900-luvun alkupuolella. Toivoniemen kartano on taidemaalari Hjalmar Munsterhjelm (1840-1905) synnyinkoti. Tuuloksen myöhäiskeskiaikaisen kirkon sakariston päädyssä oleva Knut Possen vaakunakivi on muistona ajasta, jolloin Hämeen linnan mahtavin linnanpäällikkö oli Sairialan herrana. Kirkon tapuli rakennettiin 1780 ja läpikäytävä 1840.
Tuuloksen historiallinen kirkkomaisema
tiedon muutospäivä
date of data modification
muutospäivä
Kallion virastotalo
Lassi Nummi: "Helsinki ja elämä. Laulu Munkkivuorelta". Ulvilantie 29:n kymmenvuotisjuhlaan kirjoitetut "Viisi laulua talosta, ajasta, villiviinistä".
Kansaa teatterissa : Helsingin kaupunginteatterin historia
Helsingin kaupungiteatterin historiaa neljän vuosikymmenen ajalta
Helsingin Kaupunginteatteri edeltäjineen on kuulunut koko toiminta-aikansa maamme ensimmäisten teattereiden joukkoon. Se on aina etsinyt omaleimaisia taiteellisia ratkaisuja kansanteatterillisen historiansa pohjalta. Historia rakentuu eri teemoihin ja periodeihin keskittyvistä tutkimusartikkeleista sekä laajoista ohjelmistoja ja toimintaa kuvaavista tieto-osuuksista. Teoksessa kuuluu luonnollisesti myös taiteilijoiden ja muiden teatterissa työtä tekevien ääni sekä artikkeleissa että haastattelukatkelmissa. Historian läpi kulkevia teemoja ovat Kaupunginteatterille ominainen teatteri-ilmaisu eri aikoina, teatteritalon ja useiden näyttämöiden merkitys, teatterin asema pääkaupungissa Kansallisteatterin ja muiden teattereiden keskellä, yhteiskunnallinen asema sekä teatterin saama julkisuus, menestys ja yleisö. Kaupunginteatterin unohtumattomalle ohjelmistolle, musikaaleille, kotimaisille kantaesityksille, klassikoille, tanssiteoksille, perheteatterille sekä legendaarisille taiteilijoille niin koti- kuin ulkomailta, ja sen persoonallisille johtajille annetaan runsaasti tilaa myös upein, osin ennennäkemättömin kuvin. "Onnistuneilla valinoilla, tehokkaalla markkioinilla ja hyvällä onnellakin teattereittemme kiistaton kingi toteuttaa äärilleen paisuneena rundsaudensarvena historiansa otsikkoa kansaa riittää teatterissa" - Panu Rajala, Helsingin Sanomat "Autenttiset muistelot ovat kirjan kiinnostavinta antia."- Henri Terho, Turun Sanomat (www.like.fi)
Pop & Jazz Konservatorio
Yleisökäymälä
Teuvan umpipihaiset talonpoikaistalot (Kentta)
Bulevardi 21
Neuvostoliiton lähetystö sijaitsi Bulevardi 21:ssä vuodesta 1922 vuoteen 1941. Tontilla sijaitsee nykyään valtion virastotalo.
Töölöntori
Caliendo, G.
Katarina ja Carl-Magnus levähtävät tuokion nykyisen Siilitie 5:n kohdalla.
Sääksjärvestä Kokemäenjokeen laskevan viljavan Kauvatsajoen varrella kohoavalla Kauvatsan kirkonmäellä on yhtenäinen ryhmä pitäjän hallintoon 1900-luvun alussa kuuluneita rakennuksia. Kirkko, pappila, kunnantalo, lainamakasiini ja kolmen kantatilan rakennukset sekä kirkolle johtavan maantien vartta rajaavat talousrakennukset ja talonpoikaisrakennuksiin liittyvät viljelysmaat muodostavat kokonaisuuden, joka hyvin kuvastaa pienissä kirkonkylissä ennen sotia vallinnutta rakentamista. Länsitornillinen pitkäkirkko on valmistunut 1879. Rakennukseen liittyvät runkohuoneen korkuiset ristivarret. Julkisivukoristelu noudattaa aikansa kertaustyyliä. Kirkon vieressä on pappila, jonka uusrenessanssityylinen päärakennus on samanikäinen kuin kirkko. Kivinen lainamakasiini on vuodelta 1858. Kauvatsan entinen kunnantalo on 1800- ja 1900-luvun vaihteesta. Kirkonkylän muodostavan Yttilän kylämaiseman runko koostuu kirkon ja maantien ympärille keskittyneistä Yli-Kouhin, Uusi-Porran ja Yli-Reikon tilakeskuksista. Yli-Mikolan päärakennus on rakennettu 1879.
Historiallisen ajan asutus levisi Satakunnassa viljelyyn sopivien jokilaaksojen varsille. Kokemäenjoen sivujoen kyläasutus alkoi keskiajalla. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, Huittisten pitäjään kuuluneessa Yttilän kylässä oli viisi taloa. Kauvatsan ensimmäinen kirkko rakennettiin 1646 Rutunan tilan maille. Nykyiselle paikalle kirkko rakennettiin 1801, minkä jälkeen alkoi pitäjän hallintoon liittyvä rakentaminen kirkon ympärille. C.J. Heidekenin suunnittelema kirkko valmistui 1879.
Kauvatsan kirkonseutu
Marja Itkonen-Kailan lapsuudenkodin osoite oli Topeliuksenkatu 9.
Amnell, Anna
Museosilta (Enonkoesken silta)
Miksi Viikin Prisman myymälän sisällä olevat "liukurullaportaat" ovat väärin päin. Eli alhaalta mennään ylös vasemmalta puolelta ja ylhäältä tullaan alas vasemmalta puolelta. Miksi siellä ei ole oikeanpuoleinen liikenne? Viikin Prismasta kerrotaan, että heidän on ollut pakko siirtyä "vasemmanpuoleiseen liikenteeseen" liukuportaissa sen jälkeen, kun rullaportaiden alaosassa sattui monta yhteentörmäystä. Vihannesosastolta ylöspäin pyrkivät ihmiset joutuivat aikaisemmin kulkemaan suoraan alaspäintulijoiden edestä päästäkseen ylöspäinkulkeviin rullaportaisiin.
Saarela, Mikko
Minä vuonna Helsingin mlk eli maalaiskunta liitettiin Helsinkiin? Vuoden 1946 alussa toteutettiin suuri alueliitos, jossa Helsingin maalaiskunta menetti väkirikkaimmat taajamansa, yhteensä 130 neliökilometriä, Helsingin kaupungille. Pääkaupunkiin liitettiin tuolloin muun muassa Haaga, Lauttasaari, Munkkiniemi, Pakinkylä eli Pakila, Oulunkylä, Malmi, Tapanila, Kulosaari, Laajasalo ja Huopalahti. Malmin myötä myös maalaiskunnan hallinnollinen keskus tuli osaksi Helsinkiä. Helsingin kaupungin länsi- ja pohjoisrajat asettuivat siis nykyiselle paikalleen vuonna 1946. Vuosaari liitettiin Helsinkiin 1.1.1966, jolloin pääkaupunki saavutti nykyisen kokonsa. Suuren alueliitoksen tai näkökulmasta riippuen ”alueluovutuksen” osittain riitaisistakin vaiheista voit lukea esimerkiksi seuraavista teoksista: Oiva Turpeinen, Timo Herranen ja Kai Hoffman: Helsingin historia vuodesta 1945 : 1 (1997). Pekka Ahtiainen ja Jukka Tervonen: Vantaan historia 1946-1977 (Gummerus 2002).
Katri Helena
'Valkoise liinat ja tuiman näköiset tarjoilijat tekivät niin suuren vaikutuksen, että oli helppo käyttäytyä kunnolla, siis hyvien tapojen mukaisesti, kuten aina tolkutettiin. Vieläkin Lehtovaarassa vallitsee samanlainen kunnioitusta herättävä tunnelma ja porvariston hillitty charmi.' (s.136 - 137)
Merisatamanranta
Villa Kaurila
Leinosen veljesten operaatio Viinanen kohdistuu Museokadun KOP:iin.
Elias Lönnrotin Sammatti (Lammin talo)
Murhatapaus Suomessa ulottaa lonkeronsa kolmeen maahan ja aiheuttaa tapahtumien vyöryn, joka vaatii sekä uhreja että uhrauksia – niin syyllisiltä kuin viattomiltakin. Komisario Ariel Kafka on juuri palannut kesälomalta takaisin töihin, kun hän saa tutkittavakseen varakkaan yrittäjän murhan. Mies on Arielin entisen tyttöystävän isä, juutalaisseurakunnan arvostettu jäsen. Tutkimukset ovat hyvässä vauhdissa, kun Arielille tarjotaan erikoiskomennusta Supoon. Ariel suostuu, koska murhan jäljet viittaavat Helsingin juutalaispiireihin, Israeliin sekä Tel Avivissa asuneeseen suomalaisrikolliseen, joka on Supon seurannassa. Tämä entinen palkkasoturi on palannut keväällä Helsinkiin ja perustanut auto- ja venekemikaalien maahantuontiliikkeen. Supo uskoo, että kyse on jostakin suuresta. Israelissa jäljet johtavat suoraan yhteiskunnan huipulle ja tutkinnan edetessä Ariel joutuu tilanteeseen, jossa vastakkain ovat kansainvälisten asioiden lisäksi hänen oma moraalinsa ja läheistensä tulevaisuus.
apteekit
pharmacies
apotek
Pannukakku
Carlsro on Pohjanmaan rannikkokaupunkien merenkululla ja laivanvarustuksella vaurastuneen liikemiehen 1800-luvun loppupuolella rakennuttama suurhuvila. Carlsron huvila sijaitsee Suurjärven rannalla noin viisi kilometriä Kristiinankaupungista pohjoiseen. Huvila edustaa Suurjärven rantojen 1800-luvun lopun huvilakulttuuria. Nykyisin museona toimiva puinen kertaustyylinen suurhuvila on koristettu rikkailla puuleikkauksilla ja pilasterein sekä voimakkaasti korostetulla kerroslistalla. Rakennuksen ulkohahmoa leimaa korkea, jyrkkä satulakatto sekä sitä koristavat suippopäiset kattoikkunat.
Kristiinankaupunkilainen kauppaneuvos ja laivanvarustaja Carl Alfred Carlström rakennutti huvilansa Suurjärven rannalle 1896. Varakkaat kaupunkilaiset rakennuttivat tuohon aikaan järven rannoille ylellisiä kesähuviloita. Kauppaneuvos Carlströmin huvila sai nimen Carlsro. Carlsro myytiin irtaimistoineen 1910 ja se toimi kesähotellina 1922 - 1945. Huvilan omistanut Suomen Matkailuyhdistys myi sen 1960, jonka jälkeen huvilasta tehtiin museo. Museotoiminta siirtyi 1989 Carlsron museosäätiön ja 2002 Kristiinankaupungin museotoimen hoitoon.
Carlsron huvila
kohtaa ajassa
meets in time
Kalevankatu 56
Suhonen, Pekka
Meritullintori
Porthaninkatu 17
Kymijokeen liittyvällä Anjalan kulttuurimaisemalla on merkittävä asema kartanolaitoksen muotoutumisessa, valtakunnan sotahistoriassa sekä varhaisen suurteollisuuden syntypaikkana. Anjalan kartano sijaitsee Kymijoen rannalla, Ankkapurhan kosken alapuolisen suvannon rannalla. Ankkapurhan kivikautinen asuinpaikka on merkkinä seudun pitkästä asutushistoriasta. Kymijoen asema Ruotsin ja Venäjän rajajokena 1700-luvulla on jättänyt jälkeensä sekä ruotsalaisten että venäläisten rakentamia linnoitteita ja varustuksia alueelle (ks. myös erillinen kohde Kymijoen rajalinnakkeet). Anjalan kartanon kaksikerroksinen päärakennus on 1790-luvun lopulta tai 1800-luvun alusta edellisen tuhouduttua ns. Kustaan sodassa 1789. Ruotsalaisen uusklassismin vaikutus näkyy sen lakonisissa ja jäsentelemättömissä julkisivuissa. Pääsisäänkäynnin eteen rakennettu pylväikkö ja parveke ovat museoksi muutetun päärakennuksen restauroinnin ajalta. Anjalan kartano kuuluu ajallisesti ja tyylillisesti samaan kartanorakennusten ryhmään kuin Kauttuan ruukin päärakennus, Hakoinen ja Kirkniemi. Muusta Anjalan kartanon vanhasta rakennuskannasta on säilynyt 1840-luvulta kiviset navetta, maitokeittiö ja viljamakasiini, kaksi väentupaa, lato ja riihi. Vanhan kartanoalueen maista on muodostettu Anjalan maatalousoppilaitos, jonka uudisrakennukset sijaitsevat kartanon entisen puutarhan alueella. Anjalan kartanokulttuuria rakennuksineen, laajoine viljelyksineen ja koivukujineen edustavat vanhat Wrede-suvun kartanot Anjalan kartano, Rabbelugn (Takamaa), Wredeby ja Rauhamaa. Anjalan rälssistä 1805 erotettuun Takamaan kartanoon johtaa puolitoista kilometriä pitkä koivukujanne, jossa entiset peltolohkojen rajat on merkitty kuusilla. Päärakennus on valmistunut 1820. Wredeby, jonka kaksikerroksinen mansardikattoinen päärakennus on valmistunut 1815, on erotettu kantatilastaan 1800-luvun alussa. Rauhamaa on tullut Wredebyn ulkotilaksi 1866. Anjalan kartanon läheisyydessä on 1756 valmistunut Anjalan ristikirkko, jonka rakennusmestarina on toiminut todennäköisesti Arvid Junkkarinen. Teiden risteyksessä sijaitsevassa puukirkossa on itäsuomalaiseen tapaan ulospäin kapenevat ristivarret. Kirkon empiretyylinen ulkovuoraus on 1840-luvulta. Anjalan valtauksessa vaurioita kärsineen kirkon sisustuksen keskeiset osat ovat 1790-luvulta. Kirkon tapuli on valmistunut 1792. Kirkon luoteispuolella Kirkkovuorella sijaitseva vanha hautausmaa jäi 1800-luvun lopussa Wrede-suvun käyttöön. Suvun punatiilinen hautakappeli on vuodelta 1860 (G.Th. Chiewitz). Lisäksi tunnelmallisella hautausmaalla on mm. Kakolan vankien Mathilda Wreden haudalle pystyttämä obeliski vuodelta 1934. Kirkkoa vastapäätä maantien toisella puolen on Heikki Siikosen 1940 suunnittelema Anjalan entinen kunnantalo. Anjalan kartanon puistomaisemaa leimanneen Ankkapurhan kosken partaalle on perustettu Kymenlaakson ensimmäinen puuhiomo 1872. Kymijoen puunjalostusteollisuuden kehittyminen suurteollisuudeksi on muuttanut maisemakuvaa 1800-luvun lopulta lähtien. (Ks. erilliset tehdaskohteet, Anjalan paperitehtaan ja Inkeroisten kartonkitehtaan alueet; Myllykosken teollisuusalue.)
Kymijoen keskijuoksu asutettiin pysyvästi 1400-luvun aikana ja raja Hämeen ja Viipurin läänin talonpoikien välillä vakiintui jo keskiajalla kulkemaan Kymijoen Ankkapurhan kautta. Kustaa Vaasan aikana 1550-luvulla Ankkapurhan kalaisaan koskeen rakennettiin kruunun kalapatoja. Anjalan kylään, Ankkapurhan kosken läheisyyteen muodostettu säteri sai vahvistuksen 1630. Säterin perustaja Gertrud von Ungern oli saanut maaomaisuutta, kun hänen miehensä Henrik Wrede uhraten oman henkensä pelasti kuningas Kaarle IX:n 1605 Kirkholman taistelussa lähellä Riikaa. Leski sai useita tiloja palkinnoksi miehensä urheudesta. Anjalan kartano oli osa valtavaa Anjalassa, Elimäellä, Mäntsälässä ja Porvoossa sijainnutta maaomaisuutta. Kartanosta muodostui Wrede-suvun pääkartano, joka pysyi suvun hallussa vuoteen 1837. Pikkuvihan päättäneen Turun rauhan 1743 jälkeen Kymijoki toimi Ruotsin ja Venäjän välisenä rajajokena aina vuoteen 1809 saakka. Kymijoen länsiranta ja Anjala jäivät Ruotsin puolelle. Kymijoen ylityspaikkojen puolustustusta ryhdyttiin suunnittelemaan ja Anjalan kartanon eteläpuolella vanha itään Kymijoen yli johtanut maantie varustettiin. Myös jokea seurailevan, Anjalan kirkonkylältä pohjoiseen Ummeljoen ja Värälän kylien kautta kulkevan maantien suojaksi rakennettiin 1780-luvulla varustuksia ja sotatie. Kymijoen ylityspaikkojen puolustaminen huomioitiin uudelleen Salpalinjan rakentamisessa 1940-luvulla. Anjalan kartanoon johtavan tien itäpuolella sijainneen Anjalan kappeliseurakunnan ensimmäisen, 1690-luvulla rakennetun kappelin kivijalka tuhoutui osittain viime sotien taistelu- ja yhteyskaivantoja kaivettaessa. Ruotsin Kustaa III käynnisti 1788 ns. Kustaan sodan, jolla pyrki saamaan takaisin Venäjälle Turun rauhassa menetettyjä alueita. Sodan aikana Anjalan kartanolla oli merkittävä osa 1788 allekirjoitetussa ns. Anjalan liittokirjassa, joka oli 113 ruotsalaisen ja suomalaisen upseerin allekirjoittama vetoomus Venäjän sodan lopettamiseksi. Anjalan vanha kartanorakennus paloi 1789 venäläisen tykistön aiheuttamassa tulipalossa. Värälään rakennetussa rauhantemppelissä solmittiin Kustaan sodan päättänyt rauha 1790. Valtio osti Anjalan kartanon 1842 ja lahjoitti sen kenraalikuvernööri, ruhtinas Alexander Menshikoville. Anjalan kartano tuli uudelleen valtion omistukseen 1907, jolloin sen maat palstoitettiin ja jaettiin alustalaisille. Kartanon päärakennus siirtyi 1954 muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan. Anjalan maatalousoppilaitos sijoitettiin alueelle samana vuonna. Museo avattiin kartanon päärakennukseen 1957.
Anjalan historiallinen ympäristö (Anjala)
Värikäs dekkari, jonka pääosissa heiluu joukko erilaisia persoonia ja banaanilaatikollinen kokaiinia.
Helsingin helteinen elokuu 1990. Hukkateille joutunut kokaiinilasti yhdistää veitsen vilahduksessa nuoren juppiniljakkeen, lyhytpinnaisen lapsuudenystävän, paksunahkaisen piripään, herkänkarhean poliisipsykologin, alakuloisen venäläisgangsterin ja mieheensä kyllästyneen edustusvaimon. Ride, Skrode, Miro, Ylikoski, Maisa ja Aleksei joutuvat kujanjuoksuun, jonka ratkaisu on tuskin onnellinen, ainakaan kaikille. Paha maa- ja Käsky-elokuvien käsikirjoittajana mainetta saaneen Rantalan ammatti näkyy Premium Bananasissa; teksti kulkee kuin pikajuna spiidissä ja on täynnä lukijaa addiktoivia koukkuja. Premium Bananas on rikostarina, jossa on tippa Tarantinoa, hippunen Joensuuta ja runsaasti Rantalaa. (www.wsoy.fi)
Helsingius, Barbara
'Jäänmurtaja oli kuullut, että Hesperiankadulla asui hevoskastanja, joka varisteli oksiltaan hölynpölyä ja sai kaupungin nauramaan.'
Ratikka jatkaa matkaansa jäänmurtajien perässä Töölöön.
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Vilh. Andstenin kaakelitehdas
Viikki
Ekelund, Hilding
"Meillä on raittiusaine. Kirjoitan opettavaisen tarinan, jossa isännät juovat sahtia juhannusyönä ja hukkuvat sitten venematkalla. Enkka antaa arvosanan 9, mutta kirjoittaa punakynällä huomautuksen: 'Sahti ei ole alkoholijuoma, se tulee ruotsin sanasta saft, sen sijaan kilju on alkoholia.' Minä viittaan innokkaasti: - Kyllä opettaja nyt on väärässä, meidän isä on kertonut olleensa monta kertaa juovuksissa sahdista!" (s. 181)
Katriina Rinne kuvaa koulunkäyntiään luvussa "Tyttönorssi".
Seestan kartanon päärakennus on edustava esimerkki hyvin säilyneestä empirekauden kartanoarkkitehtuurista niin ulkoasultaan kuin interiööriltäänkin. Varsin leveärunkoista, poikkipäädyllistä päärakennusta kattaa päistään aumattu satulakatto, joka luo vaikutelman mansardikatosta. Julkisivujen arkkitehtuuri lunetti-ikkunoineen, vuorausdetaljeineen ja päätykolmioineen on leimallista empirekaudelle. Kiinteä sisustus käsittää alkuperäisiä kaakeliuuneja ja empireprofiloituja kaksoisovia. Pääsisäänkäynnin pylväikkö on arkkitehti Jarl Eklundin 1940-luvulla suunnittelema. Päärakennuksen lisäksi pihapiirissä on kaksikerroksinen työväenkasarmi. Talousrakennukset muodostavat oman kiinteän ryhmänsä pellon reunassa. Rakennuskanta on peräisin 1800-luvulta. Kartanoon liittyy laaja luonnonpuisto Kivijärven rannalla.
Seestan kartano on 1660-luvulta periytyvä ratsutila. Nykyiselle paikalle kartano rakennettiin isonvihan jälkeen 1730-luvulla. Kenraali, Suomen upseerikoulutuksen perustaja, Yrjö Maunu Sprengtporten asui Seestassa 1782-1790, jolloin hän teki suunnitelmia sekä päärakennusta että puistoa varten. Rakennussuunnitelmat keskeytti Ruotsin ja Venäjän välille syttynyt sota ja syyte maanpetturuudesta, joka johti Sprengtporttenin maastapakoon. Kartano siirtyi Ehrnroothin suvulle ja nykyinen päärakennus rakennettiin 1820-luvun aikana. Kartanon suunnitteluun 1820-luvulla on liitetty A.F. Granstedtin sekä G.R. Jürgensohnin nimet - toteutus kuitenkin vastaa Jürgensohnin piirustuksia. Työväen asunnoksi rakennettu kaksikerroksinen asuinrakennus valmistui 1848, perusteellinen sisätilakorjaus tehtiin 1934. 1990-luvun alussa tehdyn kunnostustyön yhteydessä salitiloihin palautettiin alkuperäistä vastaavat seinä- ja kattomaalaukset.
Seestan kartano
1990-luvun alussa suuri ja mahtava valtiokokeilu Neuvostoliitto oli tullut tiensä päähän. Se ei tietenkään tarkoittanut Venäjän poliittisten ja sotilaallisten intressien vähenemistä Suomessa. Sotilastiedustelupalvelu GRU teki vakoilijoineen parhaansa ottaessaan mittaa suomalaisesta vastavakoilusta. Helsinki tunnettiin kylmän sodan aikana vilkkaana vakoilukeskuksena, mutta keskustan alla kulkevat sokkeloiset kauppatunnelit eivät ole menettäneet merkitystään varjostajien eksytystoimissa sen jälkeenkään. Tämä ei ole poikien seikkailukertomusta, vaan diplomatian varjoisamman puolen arkipäivää. Vuosikymmen puolivälissä Suomeen saapuu uusi sotilasasiamies. Nuori ja fiksunoloinen majuri ohjataan perheineen Töölöön mukavasti asustelemaan. Tehtaankadulla kokenut ja sympaattinen esimies ymmärtää vakoilutehtäviin saapuneen, vielä hämmentyneen tulokkaan epävarmuutta uusien läntisten haasteiden edessä. Kaiken takana leijuu vanhan tutun, Viktor Vladimirovin isällinen, mutta oman synkän historiansa kanssa elävä hahmo. Majurin pasmat kuitenkin sekaantuvat nuoruudenrakkauden ilmestyessä mukaan kuvaan, ja onpa suomalaisilla kollegoillakin yllättävä strategiansa majuriparan ja hänen maanmiestensä pään sekoittamiseksi. Jukka Parkkarin romaanimuotoon laatiman lähihistorian vakoilukuvauksen nimi Suoraan hevosen suusta tarkoittaa ilman välikäsiä saatua korkean tason tietoa. Tietoa Parkkarilla itselläänkin on. Kansan Uutisten journalistisesti arvostetun Viikkolehden pitkäaikainen toimituspäällikkö ja päätoimittaja hämmentää poikkeuksellisella yhdistelmällä: johtavan vasemmistolehden sotilasansiomitalilla palkittu toimittaja ja yli puoluerajojen arvostettu lähihistorioitsija. Parkkari on julkaissut Juha Ruusuvuoren kanssa myös parodisia romaaneja suojelupoliisin etsivä Usko Kyykän seikkailuista sekä tehnyt käsikirjoituksia Timo Mäkelän sarjakuviin. (www.sarjakuva.com)
Katajamäki, Timo
Mäki tapaa Liisan Kulosaaren Casinon terassilla.
Lohtajan kirkko ja pappila vanhan Pohjanmaan rantatien varrella ovat hyvin säilyneitä kirkollisia ympäristöjä. Pappila on pappila-arkkitehtuurimme merkittävimpiä rakennusmuistomerkkejä. Lohtajan puukirkko on kylän visuaalinen keskipiste. Se on muodoltaan tasavartinen ristikirkko, jossa on täyskorkeat kulmaulokkeet. Ovien edessä on pienet eteishuoneet. Jyrkkälappeisen paanukaton keskellä on kahdeksankulmainen lanterniini. Ulkoseinissä on 1800-luvun lopulle tyypillinen vaaka ponttilautaverhous. Alttariseinän peittää Mikael Toppeliuksen 1770-1774 välisenä aikana maalaama kolmiosainen alttaritaulu. Kaarevalinjainen saarnastuoli kaikukatoksineen on peräisin seurakunnan edellisestä kirkosta. Pohjalaistyyppisen renessanssitapulin seinustalla on Puu-Pietariksi kutsuttu papinasuinen vaivaisukko. Kirkonkylän ulkopuolella Lohtajanjoen rannalla sijaitsevaan seurakunnan kirkkoherran pappilaan johtaa koivukujanne peltojen halki pihapiirin länsilaitaa rajaavan solallisen luhtiaitan kautta. Kookas, korkealla kivijalalla varustettu päärakennus puutarhoineen on kuusiaitojen reunustaman pihan eteläreunalla.
Lohtaja, joka oli kuulunut Pietarsaaren emäpitäjästä eronneeseen Kokkolaan vuodesta 1467, erotettiin omaksi seurakunnakseen 1578. Puukirkko on seurakunnan neljäs kirkkorakennus, joka rakennettiin kirkonrakentaja Matti Hongan johdolla 1768-1769. Kirkko uudistettiin perusteellisesti 1905-1907, jolloin se vuorattiin sisältä ja ulkoa sekä ikkunat laajennettiin ja penkit uusittiin. Kirkon sisätila ja ikkunat palautettiin alkuperäiseen asuunsa 1955-1956 Thorvald Lindqvistin johdolla. Lohtajan tapuli rakennettiin 1734 ja siirrettiin nykyisen kirkon rakennusvaiheessa nykyiselle paikalleen. Tapuli uudistettiin 1910. Lohtajan pappila rakennettiin vanhalle pappilan paikalle kirkkoherra Johan Snellmanin aikana, ja se oli sisustustöitä vaille valmiina 1804. Pappilan keskeissaliratkaisuun perustuvan pohjakaavan sommitteli Himangalla Anders Roosin palveluksessa toiminut kirjanpitäjänä Blomström. Rakentamisesta vastasi kirkkoisäntä Erkki Jukkola. Lasikuisti valmistui 1800-luvulla. Pappilassa tehtiin Krister Korpelan suunnittelema peruskorjaus 1964-1965. Lohtajan pappilassa oli Suomen sodan aikana Klingsporin johtama ruotsalaisten joukkojen päämaja ja pappilassa solmittiin sodan aselepo 29.9.1808.
Lohtajan kirkko ja pappila (pappila)
Topeliuksenkatu 3 B
Tuomiokirkko
Munkkivuoren ala-asteen 6. luokan oppilaita
"Äiti halusi leivoksen. Isän mielestä ne olivat kalliita ja vain vehnäjauhoja, sokeria ja rasvaa sekaisin. Ne ovat niin kauniita!"
Perhe nauttii leivokset kahvilassa. Tietoiskussa valaistaan aleksanterinleivoksen ja runebergintortun taustoja sekä Bulevardilla näkyvää jugendtyyliä.
OTK, pääkonttori
Mustasaari
Kiusattujen Lehikoisten omakotitalo on Marjaniemessä Niittyrannan varrella.
Nummijärven 1930-luvun pienen puukirkon ja kellotapulin historisoivassa arkkitehtuurissa on jatkettu kansanmestarien rakentamien kirkkojen perinteitä ja sovellettu niiden muotokieltä. Kirkko on myös osoitus rakennuttajayhteisönsä ponnisteluista oman kirkon aikaansaamiseksi. Pohjanmaan jokilaaksoista syrjään jäävä Nummijärvi sijaitsee vedenjakaseudun suo- ja metsäaluetta halkovalla Nummikankaalla, joka on osa laajempaa Pohjankangasta. Järven itärannalla oleva kirkkomaa rajautuu maantiehen, joka noudattaa keskiaikaisperäisen Kyrönkankaantien linjausta. Suorakaiteen muotoisen pitkäkirkon toiseen pitkään sivuun liittyy runkohuonetta matalampi siipirakennus, jossa on sakaristo ja kirkkosaliin avattavissa oleva seurakuntasali. Kirkossa on jyrkkälappeinen päistään aumattu paanukatto. Vaaleaksi maalattuja pystylaudoitettuja seiniä jäsentävät segmenttikaariset ikkunat. Tunnelmallisen perinteellisessä kirkkosalissa on kaartuva lautaholvi ja valkoiseksi maalatut hirsiseinät. Kuoriosa on korostettu. Alttarisommitelmaan kuuluu alttarikaappi sekä sen etulevyssä olevat alfa- ja omegakirjaimet. Kattokruunut ja seinälampetit on saatu lahjoituksina. Kirkkoon liittyvä maantien laidassa oleva erillinen kellotapuli noudattelee yksinkertaisissa muodoissaan ruotsalaistyyppistä alaosastaan laudoitettua pukkitapulia.
Kauhajoen kirkonkylästä lähes kolmenkymmenen kilometrin päässä sijaitsevan Nummijärven asukkaat anoivat 1929 valtioneuvostolta maapalstaa hautausmaata ja rukoushuonetta varten sekä 600 rakennuspuuta rukoushuoneen rakennustarpeiksi. Kirkkovaltuuston puollon jälkeen valtio luovutti maa-alan. Nummijärven kirkko kellotapuleineen valmistui kyläläisten rahoittamana ja rakennuttamana 1934. Suunnitelmat laati arkkitehti Matti Björklund (myöh. Visanti), joka suunnitteli myös sankarihautausmaan muistomerkin. Kirkossa tehtiin 1984 kunnostus, jonka suunnittelijana oli Matti Visannin poika, arkkitehti Markus Visanti yhdessä vaimonsa Irmeli Visannin kanssa.
Nummijärven kirkko
Topelius kuvaa keisari Nikolai I:n ja keisarinna Aleksandra Feodorovnan vierailua Helsingissä 1833 sekä keisarin vierailua 1854 kirjan luvussa "Keisarivierailuja".
"Täällä Vallgårdissa mäntyä, sekametsää./ mistä lypsykarjaa/ jo kaupungin portille takaisin ajetaan./ Täällä suosilmäkkeitä,/ notkoja, ummehtuneen kaatopaikan huuruja,/ avoimia viemäriojia, lavantautilätäköitä,/ joiden takia seudun ainoa lääkäri/ väsyneenä istuu liikkumatta tuolissaan." (s. 9, runosta Iltarusko)
Lindqvist, Selim A.
Ankkuli
Kipparlahden venesatama
Strömforsin ruukki on kokonaisilmeeltään ja rakennuskannaltaan maan parhaiten säilyneitä ruukkiyhdyskuntia ruukinkartanoineen, kirkkoineen ja monipuolisine tuotantorakennuksineen. Kosken ja sen yläpuolisen suvannon molemmilla rannoilla on säilynyt suuri joukko ruukkitoimintaan liittyviä tuotanto-, asuin ja muita rakennuksia 1700-luvun lopulta ja 1800-luvulta. Merkittävimmät säilyneet tuotantorakennukset ovat kaksi vasarapajaa teknisine laitteistoineen. Pajat ovat säilyneet, koska Strömfors on lopettanut raudantaonnan vesivoimaa käyttäen viimeisenä Suomessa, vasta 1950. Ruukin punatiilinen kankirautapaja lisärakennuksineen, nyttemmin ruukkimuseo, sijaitsee kosken länsirannalla. Yksi suurista francecomté-kankirautavasaroista vesirattaineen on säilynyt. Kankirautapajan eteläpuolella ovat hirsiset vaakahuone- ja varastorakennukset. Molemmat ovat 1800-luvun alusta, mutta niitä on myöhemmin muutettu. Myös Strömforsin toinen vasarapaja, nk. Yläpaja, on aivan ruukinkartanon tuntumassa, padon yläpuolella. Strömforsin kookas, leveärunkoinen, pääasiassa hirsirakenteinen vesisaharakennus (1887) on keskeisellä paikalla ruukinalueella. Sahan ja kankivasarapajan välissä jokiuoman keskellä olevalla saarella on mylly ikimuistoisella paikallaan. Nykyiset tuotantorakennukset ovat alueen itälaidalla. Entinen Strömforsin ruukin vesisaha on Noormarkun rinnalla toinen säilynyt teollisen vesisahan rakennus. Hirsirunko tekee siitä erittäin harvinaislaatuisen teollisuusperinnekohteen. Strömforsin alueella ei ole selvää yhtenäistä ruukinkatua, vaan työväenasunnot ovat jo 1700-luvun lopulla sijainneet ryhmissä kosken molemmilla rannoilla. Myös ruukinkartano (1892) on poikkeuksellisesti vasarapajojen välissä, vain pienen puiston ympäröimänä ilman monumentaalista näkymää patoaltaalle tai tehdaslaitoksille. Ruukin karjarakennukset ja puutarha ovat päärakennuksen pohjoispuolella. Myllärinmäelle ruukkialueen eteläpuolelle 1770 valmistunut oktogonin muotoinen puukirkko on vanhin Suomeen rakennetuista keskeiskirkoista. Kirkonkellot ovat alusta alkaen olleet ripustetut kirkon vesikaton keskeltä kohoavaan lanterniiniin. Kirkon uusgoottilainen nykyasu on peräisin 1898 tehdystä perusteellisesta korjauksesta. Ylösnousemusta esittävän alttaritaulun on maalannut Helene Schjerfberck. Kirkon edustalla oleva viime sotien sankarihauta-alue on toteutettu Ilmari Virkkalan suunnitelmin. Isännöitsijälle ja konttorihenkilökunnalle rakennettu kolmikerroksinen puurakennus, nk. Lutikkalinna tai Armonlinna vuodelta 1824 on patoaltaan länsirannalla. Kylätien varressa joitakin työväen asuinrakennuksia 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Yhdyskuntaan kuuluu myös ns. Klubirakennus vuodelta 1924 ja koulukeskus, jonka vanhimmat rakennukset ovat 1920-luvulta. Strömforsin ruukinlaue on osa valtakunnallisesti arvokasta Kymijoen laakson maisema-aluetta.
Strömforsin rautaruukin perusti 1698 Johan Creutz, joka oli Forsbyn, Teijon, Kirjakkalan ja Kauttuan ruukkien silloisen omistajan Lorenz Creutzin veli. Ruukin ostivat 1744 kauppiaat Jakob Forsell (aateloituna af Forselles) ja Anders Nohrström. Heidän nimensä yhdistelmänä tuli käyttöön myös ruukin nimi Strömfors. Vuorineuvos af Forsellesin leski Virginia Christina af Forselles sai ruukin omistukseensa 31-vuotiaana 1790. Ruukinpatruunatar johti sen toimintaa yhteensä 57 vuotta. Hänen aloitteestaan rakennettiin Strömforsiin suuri osa niistä rakennuksista, jotka nyt antavat ruukille sen ominaisleiman. Strömforsin rautaruukin yhteyteen rakennettiin kauppias Jakob Forssellin toimesta vesisaha 1747. Vuonna 1865 perustettiin Strömforsiin myös suurehko konepaja ja valimo. Antti Ahlström osti ruukin metsäalueineen 1886 ja siitä tuli osa Antti Ahlströmin suuryhtiötä, johon kuului mm. neljä rautaruukkia ja 14 sahaa. Ahlströmin pääasiallisena vaikuttimena pidettiin ruukin metsien ja vesisahan sahatoiminnalle tarjoamia mahdollisuuksia. Strömforsin hankkiessaan Ahlström aloitti vaikutusalueensa laajentamisen Satakunnan ulkopuolelle. Ensitöikseen Ahlström uusi ruukinsahan konekannan ja rakennutti 1889 Palosaaren höyrysahan Pernajan Vahterpään saarelle. Strömforsin vesisahan toiminta vientisahana jatkui huomattavan pitkään, aina 1953 saakka. Toisen maailmansodan jälkeen Strömforsissa taottiin rautaa yhä samalla menetelmällä kuin 1865, jolloin francecomté-taonta otettiin käyttöön. Kun vesivasarat 1950 lopettivat toimintansa, ne olivat viimeisenä tilauksenaan takoneet erän nauloja Suomenlinnan restaurointityömaalle. Strömforsiin perustettiin sähkömuovitehdas 1947. Strömforsin 1770 rakennettu kirkko ei varsinaisesti ole ns. ruukinkirkko, vaan se korvasi Pyhtään emäkirkon, joka jäi Turun rauhassa Venäjän puolelle. Strömforsin ruukinpatruuna Anders Nohrström luovutti kirkkoa varten paikan alueelta, joka oli "melkein keskellä pitäjää". Vanha 1871 rakennettu pappila muutettiin kunnantaloksi 1953.
Strömforsin ruukkiyhdyskunta
Aarne Ervin asuin- ja toimistotalo, hänen suunnittelemansa rakennus.
Jaatinen, Marjatta ja Martti
Turunmaan rannikon kalkkilouhokset ja Paraisten kalkkitehdas (Paraisten kalkin teollisuuslaitokset ja Limberg - Skräbböle)
Tarharyhmän versio The Crystalsin Do doo run runista
Kiholinna
Hei lähdetään Helsinkiin nappiverkkarit ja pilotti niskaan lisätään kajaalit H-junassa, Hei sisko pieni Helsinkiin kuunnellaan kun juna kolisee sillä on meille jotain asiaa
Niinpä koko porukka lukuun ottamatta Pauliinaa ja Mustia kokoontui lokakuun viidennen iltana Kurkien Pohjoisrannassa sijaitsevan asunnon rappukäytävään. Kadun toisella puolen vellova meri vaikutti vihaiselta. Harmaanvihreät laineet kehittivät ihka oikeita vaahtopäitä siinä pienessä lahdelmassa, joka jäi Pohjoisrannan ja Korkeasaaren väliin, ja tuuli tuntui menevän ytimistäkin läpi.
Onnettomasti päättyvät nimipäiväkutsut vietetään Pohjoisrannassa sijaitsevassa huoneistossa.
Meurman, Otto-Iivari
Puisto
Aholansaaressa sijaitseva vaatimaton pirtti on körttiläisen herätysliikkeen johtohahmon Paavo Ruotsalaisen kotitalo. Vuoraamattomassa vuoliaiskattoisessa ja pieni-ikkunaisessa hirsirakennuksessa on tupa ja kaksi kamaria. Tämä "Ukko-Paavon pirtti" on säilyttänyt hyvin perinteisen yleisilmeensä. Aholansaaren talo on museona avoinna yleisölle.
Paavo Ruotsalainen (1777-1852) asui Aholansaaressa Soukassa torpparina 1817-20 ja talollisena 1830 alkaen aina kuolemaansa 1852 asti. Aholansaari säilyi Ruotsalaisen perillisten omistuksessa vuoteen 1913, jolloin sen osti Varpaisjärven kirkkoherra Kleofas Hyvämäki. Sotien jälkeen saari jaettiin kahdeksi tilaksi. Päärakennuksen seutu jäi ruustinna Hyvämäelle, jolta Herättäjä-Yhdistys sen peri 1955. Herättäjä-Yhdistys perusti tuolloin Aholansaarisäätiön, joka samana vuonna osti myös toisen maatiloista. Ns. Paavon pirtin kaksi kamaria ovat isännän ajoilta. Toinen kamari on isännän huone, jonka huonekalut ovat Ruotsalaisen valmistamat. Talon päädyssä olevan savutuvan nykyasu ja paikka on toteutettu Ruotsalaisen kuoleman jälkeen 1852. Toisessa päässä taloa sijainnut vanha tupa oli Ruotsalaisen työ-, luku- ja mietiskelytila. Siirron jälkeen tuvan paikalle istutettiin 1920 pidettyjen Herättäjäjuhlien aikana kuusi. Paavon pirtti on suojeltu rakennussuojelulailla 1981. Hyvämäkien rakennuttamassa valkeassa päärakennuksessa on nk. "Edithin sali", jossa on esillä mm. Ukko Paavon 1776 painettu Raamattu. 1960- ja 1970 -luvuilla peruskorjattu rakennus on majoituskäytössä. Nykyään Aholansaaressa toimii kurssi- ja lomakeskus.
Paavo Ruotsalaisen Aholansaari
Helsingin Työväenyhdistyksen ensimmäinen "koti" ja ravintola 1884-1888.
Museosilta (Lapijoen silta)
Rauhanpatsas
Donner, Jörn
Karkun taajama on hyvin säilynyt 1900-luvun alkupuolen maaseututaajama. Rautaveden länsiranta rautakautisine kalmistoineen, linnavuorineen, keskiaikaisine kirkkoineen ja kylineen on Ylä-Satakunnan asutushistoriallista ydinaluetta. Rautaveden pohjoispohjukkaan on muodostunut Palvialan kylä, entisen Karkun kunnan keskus. Taajaman halki kulkee keskiaikaisperäinen Turusta Tyrvään kautta Pohjanmaalle johtava maantie ja 1895 valmistunut Tampere-Pori -radan rautatie. Rinteeseen sijoittuva asutus käsittää peltoineen suhteellisen kapean, maantien ja metsän rajaaman vyöhykkeen. Karkun taajaman nykyinen rakennuskanta muodostuu vuosisatoja samoilla paikoilla olleista maatilojen talouskeskuksista ja maantien sekä Karkun aseman ympäristöön pääasiassa 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla syntyneistä pientaloista. Vanhimmat säilyneet rakennukset ovat 1800-luvun alusta. Merkittäviä yksittäisiä rakennuksia ovat Ylisen kartanon ja Tuomiston kantatilan päärakennukset sekä lähekkäin sijaitsevien Huidan, Seikun ja Harsun tilojen vanhat talouskeskukset. Karkun taajama sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla Karkku - Tyrvää -maisema-alueella.
Nykyisen Karkun asutuksen pohjana olleessa Palvialan kylässä oli 1560-luvulla yhdeksän taloa ja vastarannalla olevassa Toijalan kylässä kaksi taloa. Ylisen kartano on osa entistä Nohkuan ratsutilaa, joka muodostui 1600-luvulla. Kartanon osin kolmikerroksinen päärakennus sai uusrenessanssiasun 1800-luvun loppupuolella. Palvialan kyläkuvaan vaikutti suuresti rautatien rakentaminen liikenneyhteydeksi vanhan maantien rinnalle. Karkusta tuli suosittu lomanviettopitäjä, minkä jäänteenä alueella on säilynyt huvilarakennuksia. Ensimmäiset laajemmat asunto-alueet rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen lähinnä Ketunkylään ja jo 1800-luvun lopulla muotoutuneen raittiasutuksen lisäksi Horniontien ympärille.
Karkun taajama
Tanner, Eini
Kulkiessani Töölön kirjaston eteläpuolella sijaitsevan Topeliuksen puiston läpi, jäin miettimään sen historiaa. Onko alue jollakin filosofialla suunniteltu puistoksi, vai onko se vanhaa joutomaata? Huomasin, että vanhojen koivujen katveeseen oli istutettu nuoria koivuntaimia äskettäin. Alkuperäiset puut näyttävät kuitenkin metsässä kasvaneilta, eivätkä istutetuilta. Pidän alueesta, se voisi olla missä tahansa Suomessa. Kyseessä on kaksi eri puistoa: Topeliuksen puisto kirjaston eteläpuolella ja Sibeliuksen puisto, Välskärinkadun ja Merikannontien välillä. Vielä sata vuotta sitten alue oli kaukana kaupungista, joten siellä oli lähinnä helsinkiläisten huviloita sekä laidun- ja kasvimaita. Myös puustoa hakattiin rakennus- ja polttopuiksi. Vuonna 1906 Topeliuksen puisto ja hieman myöhemmin (1916) myös nykyinen Sibeliuksen puisto kaavoitettiin virkistyskäyttöön. Puistojen rakennustyöt alkoivat kuitenkin vasta 1930-luvun puolivälissä ja valmistuivat talvisodan kynnyksellä. Sibeliuksen puisto oli alun perin nimeltään Humallahden puisto, nykyisen nimensä se sai vuonna 1945 Jean Sibeliuksen 80-vuotisjuhlien kunniaksi. Arkkitehtuuriltaan puistot edustavat erilaisia, jopa keskenään riiteleviä tyylisuuntia. Puutarha-arkkitehti Ola Manströmin suunnittelema Topeliuksen puisto on geometrinen muotopuisto. Siellä on suoraviivaisia puistokäytäviä, leikattuja puita ja pensaita. Sibeliuksen puiston suunnittelivat kaupunginpuutarhurit Emil Aranko ja Bengt Schalin. Se on englantilaisen vapaamuotoisen maisemapuiston sovellutus suomalaiseen rannikkomaisemaan. Topeliuksen puiston sanotaan olevan kuin akseli kahden julkisen rakennuksen, kirkon ja kirjaston välillä. Kirkko on selvästi puistoa ylempänä korkealla mäellä ja antaa aiheen puolipyöreään muotoon. Kirjaston edessä olevalle loivalle rinteelle kasvillisuus taas on sijoiteltu epäsymmetrisesti. Puiston pitkiä sivuja rajaavat lehmusrivit. Nämä ovat itse asiassa niin tiheät, että tiimimme totesi aivan samoin kuin sinä, että puistoa ei oikeastaan edes havaitse kadulta isojen puitten takaa. Sibeliuksen puisto on luonnonmukainen ja muodoltaan vapaa. Sen lähtökohtana ovat olleet paikan ikiomat elementit ja maaston muodot: kalliokohoumat, pienet laaksot, metsiköt ja näkymä merelle. Metsiköiden väliin on avattu aukkoja, joten kukkuloilta ja poluilta näkee pitemmälle puistoon ja merelle. Myös kasvillisuus perustuu alkuperäiseen, paikalla olleeseen luontoon. Vierasperäistä lajistoa on istutettu vähän. Puisto ei kuitenkaan ole yks yhteen tavallisen suomalaisen metsän kanssa, sillä sitä on jo kauan hoidettu toisin kuin talousmetsää: puusto on harvempaa ja pohjakasvillisuus on kulutusta kestävää nurmea ja heinikkoa eikä arkaa varvikkoa. Ihailemasi koivikko antaa Sibeliuksen puistolle aivan oman ilmeen ja merkityksen. Tavallisestihan Helsingin puistoissa on tummarunkoisia lehmuksia, vaahteroita, tammia ja jalavia, joten kotoinen koivu on ihastuttava poikkeus. Koivut ovat jo varsin iäkkäitä, peräisin ajalta ennen puiston perustamista. Puiston metsäisyys ei kuitenkaan johdu pelkästään puiden kookkaudesta vaan myös siitä että niitä on niin paljon. Mielestäni tiivistät mainiosti monen muunkin kulkijan tunnot sanoessasi ”että puisto voisi olla missä tahansa Suomessa.” Sibeliuksen puiston koivikkoa on verrattu koivuhakaan, joka takuulla edustaa mielikuvaa suomalaisesta perinnemaisemasta tutuimmillaan. Lähde: Sibeliuksen- ja Topeliuksenpuisto (Dendrologian Seura, 1988) Kirjasta löytyy puiston kaava ja perusteelliset luettelot puistojen puista ja pensaista. Samanlaiset kirjaset on olemassa myös Alppipuistosta, Kaivopuistosta ja Tähtitornin vuoresta.
Fiktiivinen henkilö
Label of the object
Kohteen nimi
nimi
osoitteen nimike
label
Hankasalmen rautatieasema on rakenteeltaan ja rakennuskannaltaan hyvin rakentamisaikansa asussa säilynyt, pieni 1910-luvun maaseutuasema Vaasan ja Savon radat yhdistävällä poikkiradalla. Hankasalmen rautatieasema on viidennen luokan asema Jyväskylä-Pieksämäki -rataosuudella, jonka asemat on suunnitellut arkkitehti Thure Hellström. Asema-alueella mansardikattoinen 1916 valmistunut asemarakennus, tavaramakasiini sekä kaksi asuinrakennusta talousrakennuksineen.
Hankasalmelaiset suhtautuivat myönteisesti kunnan halki suunniteltuun ratalinjaukseen jo 1884. Poikkiradan linjauksista käytiin kuitenkin pitkällinen kiista ja päätös tehtiin vasta 1912. Kunnan ehdottaman linjauksen mukaisesti Hankasalmen asema sijoittui vain 600 metrin päähän Kuuhankavedestä, jolloin oli mahdollista yhdistää vesi- ja raideliikenne. Jyväskylän ja Pieksämäen välisen rautatien rakentaminen alkoi 1913. Rautatien valmistuminen Hankasalmelle 1918 paransi olennaisesti jalostetun puutavaran kuljettamista eteenpäin, millä oli merkitystä pitäjän eteläosien sahaliikkeiden kehitykselle. Vesireitti johti Kymin Uittoyhdistyksen pääväylälle ja jatkui siitä Vaajakoskelle. Valtionrautatiet hankki 1962 omistukseensa Aseman sahan, joka oli perustettu Hankasalmen rautatieaseman läheisyyteen 1916. Sinne rakennettiin uusi kuivaamo ja puutyötehdas, joista jälkimmäisessä koneistettiin rautatievaunujen osia. Tuotteiden ostajana oli pääasiassa itse Valtionrautatiet tai jokin muu valtion laitos. Tehtaalla valmistettiin mm. lennätinorsia rautateille ja lennättimelle.
Hankasalmen rautatieasema
Vihavuosi on yksi Hämeen vanhimmista tunnetuista myllypaikoista. Myllytoimintaa Hauhon maakirjakylillä on ollut koskessa jo keskiajalla. 1900-luvun alkupuolella perustetun sahan yhteyteen on rakentunut pieni sahayhdyskunta. Myllypiha sijaitsee Vihavuoden kosken itärannalla. Mylly on yksi Kanta-Hämeen kuntien harvoista säilyneistä hirsisistä myllyrakennuksista. Myllypihan kokonaisuuteen kuuluu myös myllärin asuinrakennus ja talousrakennuksia. Myllytoimintaa huomattamasti nuorempi Vihavuoden saha sijaitsee myllyn vieressä. Sahasta on säilynyt voimalaitos ja sen tiilinen piippu. Sahaan kiinteästi liittyneiden työväestön asuinrakennukset sijaitsevat kosken länsirannalla.
Vihavuoden myllystä vanhin tunnettu tieto on 1400-luvulta, jolloin myllyjen todetaan toimineen koskessa jo pakanuuden ajalla. Uudella ajalla koskessa mainitaan olleen viisi myllyä. 1800-luvulla oli koskessa Hauhon pitäjän keskeisten kylien, Vitsiälän, Hauhon ja Sotjalan lahkomyllyt sekä Perttulan rälssitilan ja Nikkarin tilojen myllyt. Rekolan mylly eli Sotjalan lahkokunnan mylly on säilynyt ainoana kosken varressa olleista myllyistä. Myllyrakennus on tiettävästi 1800-luvulta. Vihavuoden koskessa oli ainoastaan myllyjä, kunnes kosken rannalle 1923 rakennettiin vesivoimalla käyvä yksiraaminen saha. 1960-luvun alussa viereen rakennettiin uusi sahalaitos, joka tuotti myös sähköä. Parhaimmillaan saha työllisti 200 henkeä ja sahan yhteyteen syntyneessä kylässä oli kolme kauppaa. Saha lakkautettiin 1985. Vihavuoden kylä oli aikanaan suosittu taiteilijoiden kesänviettopaikka. Myllypiha ja kosken rantamaisemat tallentuivat mm. Yrjö Yrjölän, Yrjö Ollilan, Mikko Oinosen ja Anton Lindforsin maalauksiin. Myös runoilija Yrjö Jylhä asui kausittain Vihavuoden kylässä. Pitäjän asutukseen nähden syrjäinen Vihavuosi oli satoja vuosia tärkeä myllypaikka ja myöhemmin 1900-luvulla pieni sahateollisuustaajama. Nykyisin Vihavuodessa on vilkkainta kesäisin kalastuksen ja kesäasukkaiden ansiosta.
Vihavuoden mylly- ja sahayhdyskunta
ruumishuoneet
Jatkosodan tapahtuma- ja muistopaikat (Norvajärven kappeli)
Muuan Mies
Komisario Rehunen ja kauniin Elisen murha
Komisario Rehunen saa tutkittavakseen seksipalveluja myyneen kieltenopettajan murhan.
Parkkinen, Leena
Snadi Pumppu
Juvan kartanoiden, Vehmaa, Loukio, Inkilä ja Tietti, ryhmä on omaperäinen, maan varsinaisen kartanovyöhykkeen ulkopuolelle syntynyt kulttuuri-ilmiö, joka leimaa rakennettua maisemaa. Sen edustajien joukossa on arkkitehtuurihistorian merkkiteoksia. Kartanot ovat osa laajempaa Savon kartanot kokonaisuutta, johon kuuluuvat Juvan lisäksi Rantasalmen ja Joroisten kartanot. Vehmaan kulttuurimaisemalle antavat leimansa selkeästi kaakko-luode -suuntaiset alavat, nauhamaiset peltoalat ja tien vartta rajaavat puurivit ja koivikkometsiköt. Vehmaan kartanon päärakennus, joka on 1849 toteutettu rakennuttajan, Georg Grotenfeltin omilla, todennäköisesti mallikirjoihin perustuneilla suunnitelmilla, on yksikerroksinen poikkipäädyllinen puurakennus. Viiden ikkuna-akselin levyiseen poikkipäätyyn on sijoitettu suuri sali. Rakennuksen volyymi ja empiren yksityiskohdat liittävät sen itäsuomalaiseen, venäläisvaikutteiseen kartanotraditioon. Interiöörit ovat säilyneet varsin hyvin 1800-luvun puolivälin asussa. Puutarhasivun pylväikkö ja parveke on rakennettu 1920 Nils Grotenfeltin luonnosten ja Frosterus-Gripenberg -arkkitehtitoimiston piirustusten mukaan. Punamullatut asuin- ja talousrakennukset muodostavat symmetrisen, kolmelta sivulta suljetun pihapiirin. Rakennusryhmään kuuluu lisäksi komea kivinavetta sekä useita muita talousrakennuksia. Kartanopihaan johtaa maantieltä koivukuja. Juvan kartanokulttuuria edustavat myös vanhat ratsutilat Inkilä, Tietti ja Loukion kartano. Torppineen ja myllyineen ne muodostavat erikoisen kokonaisuuden. Inkilän päärakennus on vuodelta 1853. Se on rakennettu savesta, kivistä ja kanervista, jatkettu 1800-luvun lopulla. Inkilän pihapiiriin kuuluvat lisäksi väentuparakennus, navetta ja joukko ulkorakennuksia. Inkilänkoskessa talolle kuulunut mylly- ja sähkölaitos 1900-luvun alkupuolelta. Talvisodan viimeisinä päivinä päämaja oli sijoitettuna Inkilään. Salpa-aseman lopullinen linjaus valmistui Inkilässä maaliskuussa 1940. Tietin vanhan ratsutilan aumakattoinen päärakennus on 1800-luvulta. Pihapiiriin kuuluu lisäksi kaksikerroksinen aitta sekä kivi- ja hirsirakenteinen talli. Loukion kartano sijaitsee Loukionlampeen viettävällä peltoaukealla. Klassistinen poikkipäätyinen päärakennus on vanhimmilta osin vuodelta 1770. Se korjattiin 1840 ja ulkoasu entistettiin 1969. Pihaa ympäröivät väentupa, aitta, tilanhoitajan asunto ja vaja. Pihaan johtaa koivukuja.
Partala oli 1500-luvulla kuninkaankartano. Koikkala oli Olavinlinnan käskynhaltijan Erik Jesperinpojan säteri. Vehmaan kartano perustettiin ratsutilaksi 1600-luvulla ja tuli 1700-luvulla aateliseen omistukseen.
Juvan kartanot (Inkilä, Tietti ja Loukio)
Salpalinja (Hostikka)
Valitaan POI-ontologiasta.
place type
paikan tyyppi
telakat
skeppsvarv
dockyard
Taidehalli
Pohjanmaalla ei ole ollut kartanolaitosta, mutta maakunnassa 1800-luvulla vaikuttaneen teollisuusporvariston kartanomaiset patruunarakennukset ovat verrattavissa kartanoiden päärakennuksiin. Pohjanmaan teollisuuden 1700- ja 1800-luvun patruunanrakennuksiin pihapiireineen ja lähiympäristöineen liittyy Pohjanmaan ja Suomen historiassa poikkeuksellista henkilö-, maanomistus- ja yhteiskuntahistoriaa sekä maaseudun varhaista teollistumishistoriaa. Ne kuvastavat Pohjanmaan laivanvarustuksen ja siihen liittyvän muun liiketoiminnan tuomaa vaurautta Rannikko-Pohjanmaalla. Pohjanmaalla merkittäviä teollisuuden patruunarakennuksia ovat Närpiön Benvik, Maalahden Åminneborg, Mustasaaren Grönvikin ja Iin Nybyn lasitehtaiden päärakennukset sekä Uudenkaarlepyyn Kiitola, Juthbacka ja Keppo. Pohjanmaan varhaisen teollisuuden merkittäviin alueisiin kuuluvat myös Isonkyrön Orisberg, Oravaisten ruukki ja tehdas, Seinäjoen Östermyra/Törnävä sekä Vähäkyrön Kolkki ja Merikaarto. NÄRPIÖ / BENVIK Kaskisten kaupungin pohjoispuolella, kaupungin mantereesta erottavan salmen rannalla on Benvikin tilan pihapiirissä kaksi poikkeuksellisen komeaa 1700-luvun lopun kaksikerroksista pohjalaistaloa. Benvikin 1700-luvun lopun näyttävä rakentaminen liittyy vilja- ja tervakaupalla sekä laivanvarustuksella vaurastuneen, Kaskisten kaupungin perustaneen Bladh-suvun historiaan. Asuinrakennusten lisäksi pihapiiriin liittyy talousrakennuksia, kaksi aittaa, savusauna ja venevaja. Lähistöllä sijaitsee Peter Johan Bladhin rakennuttama hautakappeli. MAALAHTI / ÅMINNEBORG Maalahdenjoen suun pohjoisrannalla sijaitsee Åminneborgin uusklassillinen kartano sivustoiltaan umpeen rakennetussa pihapiirissä. Kaksikerroksinen mansardikattoinen päärakennus on Pohjanmaan harvoja kartanomaisia rakennuksia. Julkisivut on jäsennöity pilastereilla ja räystästä kiertää voimakas klassillinen hammaslista. Toisen kerroksen edustustilaluonnetta on korostettu korkeammilla ikkunoilla. On esitetty olettamus, että talon suunnittelija olisi tukholmalainen Johan Elfström, joka 1780-1788 johti Vaasan hovioikeuden talon rakentamista ja työskenteli myös Sulvan, Pirttikylän ja Raippaluodon kirkoissa. Mansardikattoinen sivurakennus, johon on sisustettu kartanon oma museo, on peräisin 1750-1761 väliseltä ajalta. Se on sijainnut alkuaan nykyisen päärakennuksen paikalla, mutta on siirretty uuden päärakennuksen tieltä. Åminneborg sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla "Övermalax - Åminne" -maisema-alueella. MUSTASAARI / GRÖNVIK Grönvikin lasitehtaan rakennuskannasta on jäljellä mahdollisesti 1700-luvun lopusta oleva kaksikerroksinen päärakennus puistoineen ja puutarhurin taloineen. Päärakennus on rakennettu viimeistään 1814 ja restauroitu 2000-luvulla. UUSIKAARLEPYY / KIITOLA Kiitolan kosken vesivoimaa on hyödynnetty keskiajalta saakka. Kiitolan kartanossa toimineen entisen villatehtaan rakennukset ovat 1920-luvulta, ja kartanon puinen päärakennus on 1800-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluvat vanha kivisilta ja patorakenteet. UUSIKAARLEPYY / JUTHBACKA Juthbackan kustavilainen päärakennus on valmistunut 1821 vuonna 1817 perustetun sahan kartanoksi. Mansardikattoisen rakennuksen julkisivua jäsennöi neljän pilasterin koristama frontispiisi. Pihapiirin alun perin neljästä punamullatusta talousrakennuksesta kolme on säilynyt. UUSIKAARLEPYY/ KEPPO Kepon kartano sijaitsee Ylä-Jepualla Lapuanjoen rantamaisemassa, Keponkosken varressa. Näyttävä myöhäisempirerakennus on vuodelta 1869. Ruukin rakennuskantaan kuuluu lisäksi mm. konttori, työväen asuinrakennus ja talousrakennuksia. Keponkoski sahoineen oli 1700-luvulla kaskislaisen J. Bladhin teollisuuslaitoksia ja 1800-luvulla Oravaisten Kimon ohella yksi Björkmanin (aateloituna Björkenheim) teollisuussuvun tuotantopaikoista. II / NYBY Meren rannalla Iin Olhavassa 1784 toimintansa aloittaneen Nybyn lasiruukin rakennuksista on jäljellä 1840-luvulla rakennettu suuri päärakennus ja valtava kivinavetta, lasipruukista vain perustusten rauniot. Pitkässä päärakennuksessa on yli 10 huonetta ja navetta on rakennettu yli 40:lle lehmälle. Tehdasyhdyskuntaan on kuulunut aikanaan myös saha, mylly, laivaveistämö ja koulu sekä runsaasti muuta rakennuskantaa. Pohjanmaan rantatie on osa Nybyn historiallista ympäristöä ja tietä reunustavista kiviaidoista on osia jäljellä. Ruukille on johtanut myös viitoitettu merireitti
Pohjanlahden ja Oulun porvaristo ryhtyi käyttämään hyväkseen 1765 murtuneen Pohjanlahden kauppapakon sallimia vapauksia kauppiaina ja laivanvarustajina. Monet heistä lähtivät kauppavapauden toteuduttua ulkomaille tutustumaan liike-elämään ja solmimaan kauppasuhteita. Suomeen perustettiin 1700-luvun lopulla 12 lasitehdasta eli -ruukkia, mm. Mustasaaren Grönvikin ja Iin Nybyn lasitehtaat. NÄRPIÖ / BENVIK Närpiön Benvikin tilan toisen kaksikerroksisen asuinrakennuksen rakennutti Johan Bladh nuorempi 1776 ja toisen hänen poikansa Peter Johan Bladh 1786. Kauppiassuvun jälkeläinen Johan Bladh oli osakkaana äitinsä Vaasaan perustamassa tupakkatehtaassa ja sai 1762 oikeuden perustaa Vaasaan villamanufaktuurin. Ulkomaankauppaa Bladh harjoitti aluksi turkulaisten laivojen osakkaana, kun Vaasalla ei ollut tapulioikeuksia. Vuoden 1765 kauppavapauden jälkeen hän ryhtyi varustamaan omia aluksia. Kun alkoi näyttää siltä, että Vaasan tapulioikeudet siirtyisivät Kaskisten perustettavalle kaupungille, Bladh hankki Närpiöstä Benvikin tilan, joka käsitti koko tulevan kaupungin alueen. Bladh muutti Benvikiin 1775 ja rakennutti tilalle asuinrakennuksen 1776. Hän rakennutti Kaskisiin omalla kustannuksellaan tulli- ja pakkahuoneen 1777. Kaskinen sai Bladhin anomuksesta tapulioikeudet jo 1779, vaikka sen kaupunkiprivilegiot vahvistettiin vasta 1785. Bladh oli perustanut jo tätä ennen Kaskisiin pienkeittämön ja 1781 laivanvarustamon. Johan Bladhin poika, Ruotsin Itä-Intian kauppakomppanian kantonilaiseen johtajistoon kuuluva superkargööri Peter Johan Bladh palasi isänsä kuoltua 1783 Suomeen ja rakennutti itselleen uuden asuinrakennuksen Benvikiin 1786. Hän oli maan varakkaimpia laivanvarustajia, valtiopäivämies ja Ruotsin tiedeakatemian jäsen. Peter Johan Bladhin kuoleman jälkeen Benvikiin perustettiin pellavakehräämö 1818, joka kuitenkin lopetti toimintansa jo 1825. Benvik oli myöhemmin Johan Carlströmin ja Carl Jacob Grönbergin omistuksessa, joista jälkimmäinen perusti Benvikiin fajanssitehtaan 1800-luvun puolivälissä. MAALAHTI / ÅMINNEBORG Åminneborgin päärakennuksen rakennutti salpietaritehtailija Petter Böcker 1787-1792 välisenä aikana ostettuaan tilan vaasalaiselta kauppiaalta Israel Bladilta. Päärakennus kärsi tulipalosta 2003. MUSTASAARI / GRÖNVIK Grönvikin lasitehdas oli 1800-luvun lopulla Pohjoismaiden suurin ikkunalasin valmistaja. Sen oli perustanut laivanvarustaja Johan Grönberg 1812 Mustasaaren Iskmon kylään satamapaikan viereen. Toiminta loppui 1907. Lasitehtaan yhteydessä toimi myös paperitehdas 1828-1876, fajanssitehdas 1841-1907 sekä laivaveistämö. UUSIKAARLEPYY / KIITOLA Kiitolan kosken alueelle keskittyi 1800-luvulla kutomoteollisuuteen liittyviä toimintoja. Kehräämö valmistui 1890-luvulla ja myöhemmin kutomo. Nykyinen päärakennus siirrettiin aiemman palaneen tilalle Härmästä 1891-1893. Nykyinen silta rakennettiin kosken yli 1910. Uusi tehdasrakennus valmistui aivan kartanon päärakennuksen viereen 1912 ja uusi voimala 1922. Villatehdas joutui lopettamaan toimintansa 1932 ja tämän jälkeen alueella on toiminut eri alojen yrityksiä. UUSIKAARLEPYY / JUTHBACKA Raahessa ja Uudessakaarlepyyssä mm. tervakauppaa käynyt luutnantti Carl Backman perusti 1813 ostamalleen Juthbackan tilalle myllyn ja sahan 1817. Tila oli ollut sotilasvirkatalona jo 1600-luvulla. Päärakennus tehtiin alun perin kapteenin virkataloksi 1821. Sen yhteyteen tehtiin moderni lisärakennus 1970-luvulla. 1900-luvulla Juthbackassa toimi mm. kasvatuslaitos ja lepokoti. Uudenkaarlepyyn kaupunki päätti ostaa ja korjata Juthbackan mm. kokouskäyttöön 2003 ja päärakennuksen sisätilat korjattiin entistäen 2005-2006. UUSIKAARLEPYY / KEPPO Kepon varhaisin teollisuushistoria 1700-luvulla liittyy kaskislaisen J. Bladhin teollisuuslaitoksiin. Keponkoskessa oli saha jo 1700-luvulla, tupakkatehdas ja pikiruukki. Oravaisten Kimon ruukin kirjanpitäjä Carl Otto von Essen hankki tilan sahoineen 1838. Saha paloi 1893, jonka jälkeen sen paikalle rakennettiin tehtailija Hugo Grönlundin toimesta kutomo, joka oli toiminnassa 1899-1908. Kepon kartano siirtyi 1954 Emil Höglundin ja Karl Johan Tidströmin omistukseen. Kartanon viereen perustettiin minkkitarha, josta tuli 1960-luvulla maailman suurin. Omistajien perustaman Keppo Oy:n omistukseen siirtyi Pohjanmaan vanhoista teollisuuspaikoista Kimon ruukki 1962 ja Oravaisten verkatehdas Oy 1966. II / NYBY Oululainen kauppias ja hovineuvos Johan Nylander sai 1782 luvan perustaa lasitehtaan Iin Olhavaan. Kaksi vuotta myöhemmin aloittanut tehdas kasvoi yhdeksi Pohjoismaiden suurimmista. Se siirtyi Nylanderin vävyn Adolf Falanderin omistukseen 1792. Tuolloin tehdas työllisti yhteensä 300 henkeä, joista 19 lasinpuhaltajia. Falander luopui privilegiostaan 1807. Laamanni Julius Conrad Antell aloitti tehtaan toiminnan uudelleen 1813, minkä jälkeen se oli pääasiassa Antell- ja Fellman-sukujen omistuksessa. Toiminta päättyi 1885. Tehdas paloi 1900-luvun alussa.
Pohjanmaan teollisuuden kartanot (Benvik)
Näkökulma Helsinkiin syntyy eri puolille kaupunkia suuntautuvien taksikyytien kautta. Romaanin keskeisin henkilö Antti Säämäjärvi ajaa mieluiten yövuoroja.
Kalevan alkuvuosien historia tunnetaan hyvin. Sinne asennettiin Thomas Edisonin kehittelemät kinetofonit 1915 ja siellä esitettiin neljää elokuvapätkää äänilevyin säestettyinä. Sisällissodan aikoihin, jolloin elokuvien saanti oli hankalaa, esitettiin varieteeohjelmaa: elokuussa 1917 seurasivat toisiaan laulajat, "asteikkoihminen" eli "mies ilman luita", kuplettilaulajat Oscar Nyström ja Alfred Tanner sekä kahden näyttelijän hupailu. Vuonna 1918 elokuvateatteri toimi sotasairaalana. Teatteri lopetti toimintansa 1964 ja on muutettu bingohalliksi.
Vähäkallio piirsi suunnittelemansa Valiolan talon yhteyteen elokuvateatteri Kalevan.
'Mutta kirkkoa en ehdi kuin vilkaista, sillä siinä on heti koulu, rautainen iso aita, jossa portti, joka aukaistaan aamuksi ja suljetaan illaksi taas. Ja nyt tapahtuu, että minä joudun sen taakse. Ennen aina menin vielä yhden nurkan ympäri Neljännelle linjalle ja siitä opettajien ovesta isoja portaita ylös. Mutta enää en saa.' (s. 185)
Mäkelä aloittaa koulun Kallion kansakoulussa, jossa hänen äitinsä työskentelee opettajana.
Kivijärvi, Harry
Haluaisin tietää, mitkä ovat Helsingissä ruotsinkielisille tarkoitetut vanhainkodit? Mistä voin tiedustella niistä tai voiko teiltä saada listan? Seniori-infosta Helsingin kaupungin nettisivuilta löytyy tietoa ruotsinkielisistä vanhainkodeista: http://www.hel.fi/seniorinfo/ - Gustafsgård (40 svenska platser på avd. C2 och C3), Åldermansvägen 32, 00650 Helsingfors, tfn 310 5714 - Munksnäshemmet (40 platser), Locklaisvägen 10,00330 Helsingfors.tfn 489 205 - Villa Kälkestad, 25830 Västanfjärd, tfn 02-427 535 - Villa Näset, 25820 Vestlax, tfn 02-427 401 (Villa Näset och Villa Kälkestad har 39 svenska platser sammanlagt).
Outokummun vanha kuparikaivosalue on teollisuushistoriallisesti arvokas maamme suurteollisen kaivostoiminnan alkuna. Vanhaan kaivosalueeseen liittyy 1950-luvulla rakennettu Keretin kaivostorni, joka on merkittävä insinöörirakennustekniikan näyte ja toiminut esikuvana muille kaivoksille. Suurin osa Outokummun kaivosalueen nykyisestä rakennuskannasta, mm. vanha kaivostupa, murskaamo ja nostotorni, nostokonehuone ja rikastamo sekä vanha voima-asema ovat kaivoksen suurtuotantokaudelta 1920-luvulta. Useimmat rakennuksista ovat arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnittelemia. Vanha kaivoskonttori ja sairaala ovat vuodelta 1913 ja uusi konttori vuodelta 1939, kaikki arkkitehti Uno Ullbergin suunnittelemia. Kaivos on ollut lähtökohtana sen ympärille kasvaneelle Outokummun taajamalle. Kaivosalueen läheisyydessä on runsaasti työväenasuntoja eri kausilta. Kaivosalueeseen liittyy välittömästi kaivoksen johtajien asuinalue Raivionmäki. Keretinniemellä on Keretin kaivostorni 1950-luvulta. Kaivostorni on 96 metriä korkea ja se on ollut valmistuessaan Euroopan korkein. Keretin torni on suojeltu rakennussuojelulailla.
Outokummun kuparimalmi löydettiin 1900-luvun alussa ja varsinainen kaivostoiminta pääsi alkamaan 1913. Suurtuotanto kaivoksessa alkoi vuosina 1927-28. Kaivostoiminta lopetettiin 1950-luvulla Vanhan Kaivoksen alueelta. Tuotannon lakattua asteittain vanhalla kaivosalueella avattiin 1982 Outokummun kaivosmuseo, joka toimii W.G. Palmqvistin 1920-luvulla suunnittelemassa kaivosmiesten henkilöstötiloissa eli kaivostuvassa. Kivinen portaali oli sisäänkäynti kaivoskäytävään, "kymppitunneliin", joten kaivostupa oli yhteydessä kaivoksen keskuskuiluun. Outokummun pitkulaisen malmisuonen päälle rakennettiin 1930- ja 1950-luvuilla kaksi muutakin kaivostornia, Mökkivaara ja Keretti. Toiminta Keretin kaivoksessa lakkasi 1989.
Outokummun vanha kaivosalue ja Keretin kaivostorni
Dallapè -puisto
Kanttinauhatalon vaja
Puurakenteinen vaja rakennettiin vuonna 1982 Kanttinauhatalon peruskorjauksen yhteydessä asukkaiden irtaimistovarastoksi. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: SLHK suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Gardberg, Tom
"Brita Rakkola hengästyi noustessaan eduskuntatalon portaita. Salkku painoi ja vastuu. Salkussa olivat suunnitelmat, numerot ja mielipidekyselyt. Mielessä risteilivät huoli, jännitys ja repaleiset ajatukset." (s. 76)
Kai Pahlman harjoitteli ja pelasi kavereidensa kanssa Valtskulla.
Dragsfjärdin 1700-luvun lounaissuomalainen ristikirkko kuluu kirkonrakentaja Antti Piimäsen keskeisiin töihin. Kirkon lähiympäristö julkisine rakennuksineen on hyvin säilynyt 1900-luvun alkupuolen kirkonkylämiljöö. Dragsfjärd-järven ja Norrfjärdenin merenlahden välisellä kapealla mäntyä kasvavalla kannaksella oleva kirkko on järjestyksessä seurakunnan toinen. Pohjamuodoltaan tasavartisen ristikirkon runkohuoneeseen liittyy itäisen ja pohjoisen ristivarren kulmauksessa oleva pulpettikattoinen sakaristo. Ristivarret ovat satulakattoiset ja niiden yhtymäkohdassa katon keskellä kohoaa kookas kattoratsastaja. Ulko-ovien edessä on pienet eteishuoneet. Sisätilaa kattaa lautaholvit. Niiden risteyksessä pendentiiviltä nouseva kahdeksankulmainen välikattokupoli on tyyppinsä varhaisin esimerkki Suomessa. Barokkityylinen saarnastuoli on kirkon ikäinen ja penkistö on 1800-luvun lopusta. Erillinen kellotapuli vuodelta 1763 edustaa lounaissuomalaista tyyppiä barokkisipuleineen ja lienee kuten kirkkokin Piimäsen johdolla rakennettu. Kiviaidan ympäröimässä kirkkotarhassa oleva Björkbodan ruukinpatruuna Wolter Petersenin rakennuttama pyramidikattoinen hautakappeli on vuodelta 1791. Lähiseudun ruukkitoiminnasta kertovat myös kirkkotarhan lukuisat tako- ja valuraudasta tehdyt hautamuistomerkit, joista osa on säilytetty alkuperäisellä paikallaan. Harjua pitkin kulkevan maantien eteläpuolella vastapäätä kirkkoa on entinen kunnantalo sekä koulu, jonka rakennukset ovat 1870-luvulta ja vuodelta 1941.
Kemiön emäseurakunnan kappeliksi 1694 erotettu Dragsfärd itsenäistyi 1918. Kirkonrakentaja Anders Piimäsen johdolla rakennettu kirkko vihittiin käyttöön 1755. Sakaristo-osa rakennettiin 1802 ja eteishuoneet 1860-luvun alussa. Kirkkoon on tehty useita sisäkorjauksia, 1953 arkkitehti Anna-Lisa Stigellin suunnittelemana. Kirkonkylä toimi kunnan hallinnollisena keskuksena vuoteen 1975 asti ja kirkon läheisyyteen keskittyi julkisia palveluja.
Dragsfjärdin kirkko ympäristöineen
Mitkä ovat Helsingin pisimmät kadut? Helsingin kaupungin rakennusviraston asiakaspalvelusta kerrottiin, että Helsingin pisin katu on Itäväylä, josta katuosuutta 7294 metriä ja kokonaispituus 11 251 metriä (muuttuu katuosuuden jälkeen maantieksi). Seuraava on Mannerheimintie 5420 metriä. Kolmaksi pisintä katu katurekisterin pitäjät eivät valitettavasti saaneet ulos. Lyhin Helsingin katu on Luotikuja, 9 metriä.
Emiliä ammutaan ja Sofi pakenee Pietariin matkaavaan junaan, luullen Emilin kuolleen.
Luvut "Yliopistopoliisi" ja "Nordenstamin tanssiaiset"
Rinne, Joel
Siikaisten talonpoikaisarkkitehtuuri (iIsotalo)
Kolttasaamelaisten asutuspaikat (Nellimin kylä)
Rajametsäntie 34 B 27
Pekka Korvenmaa: Säätyläispuutarhasta kivikaupunkiin. Töölön raitiovaunuhallien alueen vaiheita 1820-1980.
Helsinki nukkuu ikävään hukkuu, oletko yksin? No et ole ainut Tosi vaikea täältä on ystävää löytää nyt sydämes on kylmä kuin kadun pinta
"Pari päivää ennen vappua menimme sitten yhdessä Linnanmäelle. Se Salminen tuli meitä portille vastaan ja vei vedenneitojen halliin. Siellä oli pari aloittelijaa juuri harjoittelemassa ja meillekin annettiin pallot, joilla sai yrittää osumista. Minä heitin tahallani ohi, kun kävi sääliksi ne tytöt, jotka värjöttelivät bikineissään laudalla. Erkki sen sijaan osui kummallakin heitolla, ja tytöt pulahtivat kirkaisten veteen." (S. 193.)
Kesällä 1953 Sirkka työskentelee Linnanmäellä vedenneitona.
Karanteeni
Karkausyön ratikkamatka : lastenkirja Helsingistä
Karkausyönä kaikki on ylösalaisin. Kaupunki ei kuulu ihmisille vaan Ratikalle. Se on taianomaisen yön tähti ja lentää kadulla kuin tähdet taivaalla. Yössä laulaa Linnunlaulun böördikööri ja liikennevalot tirskuvat. Kun aamuyön viime karkelo alkaa, rakastunut Ratikka tajuaa, että kaupungillakin on tunteet. Värikylläinen, hykerryttävästi polveileva tarina on huipputekijöiden rakkaudentunnustus elävälle ja hengittävälle kaupungille, Helsingille. (takakansiteksti)
Ravintola Kuusihokki
Teatro, ravintola
Malmin kirkko
Houtskarin kirkonkylä on varhaisia Turunmaan saaristoon perustettuja kirkonkyliä. Houtskarin hyvin säilyneen, pienimuotoisen saaristokirkkomiljöön muodostavat satama, kirkko, hautausmaa kiviaitoineen, tapuli, pappila ja pitäjäntupa. Turunmaan saaristossa kirkonkylät ovat sijoittuneet suuremmille saarille merkittävien vesireittien varrelle. Neitsyt Marialle omistettu Houtskarin puukirkko sijaitsee saariryhmän keskiosassa, kapean Hålax-lahden rannalla, Näsbyn kirkonkylässä. Puinen, tasavartinen ristikirkko on rakennettu 1703-04 (E. Nilsson). Punamullattua kirkkoa kattaa aumattu paanukatto, jonka ristikeskuksesta kohoaa siro viiritanko. Kirkon alttaritaulun on maalannut 1887 Victor Westerholm. Kirkkomaan tuntumassa sijaitseva tapulin alaosa on rakennettu 1753 (E. Johansson) ja yläosa 1871. Kirkkomaisemaan liittyy myös 1860 rakennettu pappila. Kirkon ja pappilan välissä on pieni peltoalue. Houtskarin kotiseutumuseo toimii 1885 rakennetussa pitäjäntuvassa. Museoon kuuluu lisäksi tuulimylly ja ranta-aitta.
Houtskari oli Korppooseen kuuluvana Näsbyn kappelina 1554. Kirkonkylän muodostavassa Näsbyssä oli tällöin 15 taloa. Emäseurakunnaksi Houtskari erotettiin 1865. Houtskarin kirkko rakennettiin 1703-1704.
Houtskarin kirkkoympäristö
"Hietaniemenkadun Pub Pete oli Helsingin kantakaupungin halvimpia juottoloita. Keskioluttuoppi maksoi kaksitoista markkaa aamuyhdeksän ja iltaviiden välillä. Petessä sai myös edullisesti maukasta ruokaa."
Kirja alkaa rikoksesta Pub Petessä, ja epäillyt ovat vakioasiakkaita.
Riilahden kartanokokonaisuus puistoineen, kiviaitojen reunustamine kujineen ja rakennusryhmineen on huomattavimpia kartanokulttuurin edustajia maassamme. Riilahdella on huomattava asema Suomen historiassa Suuren Pohjan sodan meritaistelun ja sen muistomerkkien paikkana. Riilahden kartano sijaitsee Bromarvin kirkolta etelään Bromarvin niemen itärannan ja Storön muodostaman kapeikon rannalla. Kenraalimajuri Johan Fredrik Aminoffin 1804 rakennuttama päärakennus on varhaisimpia uusklassisistisia kartanorakennuksiamme ja siihen liittyy laaja englantilainen puisto kellotorneineen ja pyörötemppeleineen. Riilahden edustalla käydyn Suuren Pohjan sodan merkittävimmän meritaistelun kunniaksi pystytetyt muistomerkit ovat merkittäviä 1900-luvun alussa Suomeen pystytettyjä historiallisen tapahtuman muistomerkkejä. Venäläisten taistelun 200-vuotisjuhlan kunniaksi 1914 pystyttämä lohkokiviportaikolla oleva risti ja suomalaisten 1928 pysyttämä graniittiobeliski sijaitsevat rannalla, kartanosta muutaman kilometrin etelään.
Riilahden kartano muodostui samannimisestä allodialisäteristä ja kolmesta siihen liitetystä tilasta. Varhaisimmat asiakirjamaininnat Riilahdesta ovat 1400-luvulta. Kartano siirtyi 1725 Aminoff-suvulle, mistä alkoi merkittävä vaihe kartanon historiassa. Uusi päärakennus rakennutettiin 1804-1806 linnoitusluutnantti Pehr Granstedtin suunnitelman mukaan. Alueelle rakennettiin myös huomattava määrä talousrakennuksia. Peltojen raivaustöissä poistetuista kivistä rakennettiin kartanomiljöölle leimallisia kiviaitoja ja perustettiin kartanopuisto. Päärakennusta laajennettiin ja joitakin uusia talousrakennuksia rakennettiin 1840-luvulla arkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnitelman mukaan. Riilahdessa käytiin Suuren Pohjan sodan (1700-1721) mittavin meritaistelu 27.7.1714. Pietari Suuren venäläiset joukot aikoivat purjehtia Turun saariston kautta Tukholmaan. Ruotsalaiset lähettivät vara-amiraali Niilo Ehrenskiöldin laivasto-osaston Hankoniemen länsipuolelle estämään venäläisten aikeet. Venäläisten joukoissa oli 115 alusta ja 23 000 miestä, Ruotsin joukoissa 941 miestä. Kolmen tunnin taistelun jälkeen venäläisten tappiot olivat yli 50 laivaa ja 3 000 miestä. Ruotsi-Suomi menetti 700 miestä. Tappiosta huolimatta venäläisten eteneminen Tukholman saaristoon estettiin Riilahden taistelulla.
Riilahden kartano
Helsinkiin sijoittuva dekkari, jossa yksityisetsivät selvittelevät miljonäärin pojan murhaa.
Rastilan kartano
"He menivät mäkeä ylös... kohti Karhutien omakotitaloaluetta." (s. 135)
kohteeseen liittyvä asiasana
subject keyword
' - Sopii hyvin. Vaimoni sulkee silloin muotiliikkeemme Heikinkatu... tarkoitan Mannerheimintie 14:ssä. En ole vielä oppinut tätä uutta kadunnimeä.' (s. 172 - 173)
Abraham Stiller tapaa ylietsivä Mujusen liikkeessään.
Kuhalan talon pihapiiri rantapeltoineen on harvinaisen hyvin säilynyt esimerkki talonpoikaisesta maatalouselinkeinosta ja rakentamisesta. Kuhalan yksinäistalo sijaitsee Koliman Kuhanlahdella, Koliman kylässä, kalaisuudestaan tunnetun Koliman rannalla. Talon rakennuskanta, joka jakautuu mies-, karja- ja riihipihaan, koostuu paristakymmenestä rakennuksesta. Päärakennus, suuret karjasuojat ja aitat sulkevat pihapiirin neljältä sivulta. Varsinaisen pihapiirin ulkopuolella on aittoja, latoja, liitereitä, paja ja riihi. Rakennukset ovat etupäässä 1800-luvulta. Kaikki rakennukset ovat hirsipintaisia ja maalaamattomia, 1900-luvun alussa rakennettua päärakennusta lukuun ottamatta. Kotipellon reunassa metsäsaarekkeissa on useita hirsisiä latoja.
Hyvien vesireittien varrelle kuuluva Koliman järven ympäristöt kuuluivat keskiajalla Hämeen talojen eräalueisiin. Alueen kiinteä asutus alkoi syntyä vasta 1500-luvun alkupuolella ja siitä vastasivat etupäässä savolaiset. Koliman kylään kuuluvan Kuhalan talo perustettiin 1690-luvun nälkävuosien jälkeen, 1707 isäntänä oli Matti Erkinpoika. Kuhala muodostettiin perintötilaksi 1710, mistä saakka se on säilynyt saman suvun hallussa. Pitäjän väkiluvun kasvaessa 1700-luvun lopulta alkaen, kasvoi myös viljelymaan tarve. Viitasaarella oli raivauskelpoisia soita runsaasti. Viitasaarella ensimmäisenä raivauspalkinnon sai 1841 Lauri Niskanen Koliman Kuhalan tilalta.
Kuhalan talo
Rymy-Eetu, ravintola
Semenovin talo / Linnanportti
Talo rakennettiin sen jälkeen, kun Viaporin insinöörihallinto vuonna 1866 kaavoitti korttelin kauppiaiden käyttöön. Rakennuksen omisti marketentti Semenov, joka harjoitti Viaporissa viktuaalikauppiaan ammattia tavanomaisine leipomo-, teurastus- ja suolanmyyntihankkeineen. Vuonna 1889 marketentti Semenov rakensi leipomonsa pihalle lautavajan. Marketentti Andrian Kozlov osti Semenovin talon huutokaupalla sen jälkeen, kun tämä oli 1905 tehnyt konkurssin. Kozlov korjasi talonsa uuneja ja liesiä ja rakensi tontin perällä olleeseen erilliseen, pieneen taloon uuden verannan Kännikujan puolelle. Vuonna 1909 muurattiin uusi uuni vaalean leivän leipomista varten. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Kozlov rakennutti toiseen kerrokseen valokattoisen ateljeen valokuvausta varten. Andrean Kozlov myi talon veljelleen Nikon Mihailovits Kozloville. Majurin rouva Henny Poppius osti talon 24.8.1922. Suuresta talosta osa oli vuokrattuna. Vääpeli Sarvilahti piti valokuvaamoa yläkerran ateljeessa. Suomenlinnan lastentarha toimi talossa vuoteen 1931. Myös Maanviljelijäin Maitokeskus oli vuokralla. Rakennuksessa toimi useiden eri omistajien aikana leipomotuotteistaan kuuluisa "Linnanportin kahvila". Kahvila lopetti vuonna 1983 ja kiinteistöstä muodostettiin As Oy Svartö 15. Perusteellinen korjaus välipohjapalkkien vaihtoineen tehtiin 1980-luvulla. Rakennusinsinööri Paavola kunnosti yläkerran ja valokuvaaja Nuutinen alakerran. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 125 Lähteet: HY THL Linnanmäki, Seija, 1990. Suomenlinnan venäläinen kauppiaskortteli 1868. Pro gradu -tutkielma. HY THL Tillander, Margaretha, 1971. De ryska handelshusen på Sveaborg. Proseminarie föredrag. MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. MV SL VIK C 350. KA VSA 15639 15875. Kuva: MV SL VIK C 350 vuodelta 1909. Yllä rakennuksen pääty ja pitkä julkisivu ennen ateljeen rakentamista ja alakuvissa muutossuunnitelmat.
Krankantie
Löysin vanhan talon kellarista teräskannun, jonka kyljessä on teksti "Teurastamon ravintola". Milloin ja missä sellainen ravintola on ollut? Mitä siellä tarjottiin, oliko se lounaspaikka, työmaaruokala? Kannu löytyi Sörnäisistä. Vanhaan tavaraan hurahtanut ystäväni veikkaisi kannun olevan suunnilleen 1940-60 -luvulta. Helsingin puhelinluetteloiden mukaan Helsingissä on toiminut ainakin vuosina 1943-1965 Teurastamon ravintola, osoitteessa Työpajankatu 2. Samassa osoitteessa sijaitsi myös Helsingin kaupungin teurastamo (mm. teurastamo-osasto, lihantarkastamo ja jäätehdas) sekä Helsingin Lihatukkukauppiaiden jakeluosasto. Nykyisin osoitteessa on Helsingin kaupungin Tukkutori. Tarkempia tietoja ravintolasta ei löytynyt, mutta oletettavasti se oli yleisölle avoin, mainittiinhan se puhelinluettelossa Ravintoloita -otsakkeen alla. Lisäksi kollega muistaa vierailleensa 1960-luvun alussa kyseisessä ravintolassa naapurin lihakauppiaan kanssa: naapuri nautti puuroa ja kollega mehua.
Huldén, Henrik
Vapaamuurarin hauta
Jännes, Paavo
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Vallikari)
Kruununhaka
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Porttikosken uittotukikohta)
"Ja nyt kerron miten kaikki alkoi:/ kauan sitten nuoruudessani, siellä, Tähtitorninmäellä,/ aurinko paiskasi minut selälleen ruohikkoon,/ kastanjan oksat painoivat käteni maata vasten,/ tuuli työntyi polvieni väliin ja levitti ne// ja kaupunki työnsi mustan peniksensä minuun/ ja minä antauduin ja olin onnellinen;--." (s. 70)
Kokoelma sisältää yhden Tähtitorninmäelle sijoittuvan runon.
Aspelin, Waldemar
Pohjois-Karjalan hovit (Sarkkila)
"Kaksikerroksinen rakennus, joka oli entinen varasto, sijaitsi Konalan teollisuusalueella Vihdintien itäpuolella. Jossain välissä se oli muutettu katsastuskonttoriksi, mutta nyt sen omisti Pääkalloprikaati. Paikka oli lähellä Helsinkiä, mutta kuitenkin sopivan syrjäinen päämajaksi. Ruosilankatu päättyi kääntöpaikkaan ja päämaja jäi vasemmalle puolelle. Kääntöpaikan ja rakennuksen takapuolella oli koivumetsikkö ja sen takana Kehä ykkönen." (s. 94)
Pahamaineisen pääkalloprikaatin klubitalo, jossa jengin päämaja sijaitsee ja jossa jengiläiset majailevat ja viettävät aikaansa.
Piperin puisto
Kolmen Konos-dekkarin yhteisnide: Kunnes tuli Kononen, Kononen vaihtaa kapakkaa, Kononen käy kuumana sekä novellit Kuka kaipaa Konosta ja Kononen ja kultainen peruna.
Venäjän kartano edustaa Lounais-Hämeen tasaisen viljelyseudun myöhäisiä kartanoita, jossa on säilynyt poikkeuksellisen näyttävä rakennuskanta ja laaja viljelymaisema. Venäjän kartano sijaitsee komean harjun kupeessa, Hämeessä poikkeuksellisen laajan, tasankomaisen viljelymaiseman ympäröimänä. Koenjoen varrelle 1829 valmistunutta, uusklassista päärakennusta ympäröivät laajat puisto ja puutarha, jonka vanhimmat istutukset ovat peräisin 1850-luvulta. Kartanopihaan johtaa pitkä lehtipuukuja. Hirsinen, kaksikerroksinen viljamakasiini on todennäköisesti 1700-luvun lopulta ja sen katolle myöhemmin lisätty korkea kellotorni on mahdollisesti 1840-luvulta. 1893 valmistunutta tiilistä karjarakennusta pidettiin valmistuessaan maamme suurimpana navettana. Kartanoa edeltäneen kylän autioitunut kylätontti on kartanon pihapiirin eteläosassa.
Venäjän kartano muodostettiin 1830-luvulla neljästä Venäjän kylän rälssitilasta, jotka kuuluivat 1500-luvulla Kurki-suvulle. 1700-luvulla taloilla oli aluksi eri omistajat, mutta vuosisadan vaihteessa ne kaikki kuuluivat Nuutajärven Furuhjelmeille. Furuhjelmeiltä tilat siirtyivät 1810 Jacob Lacceniukselle, joka yhdisti talot Venäjän kartanoksi. Uusklassistinen päärakennus valmistui 1855, mutta sen nykyinen ulkoasu, ikkunat, kuisti ja koristelaudoitus, on 1900-luvun alkupuolen korjauksien seurausta. Kartanolla oli oma raamisaha, höyläämö, juustomeijeri, mylly ja tiilitehdas.
Venäjän kartano
Kohteen historian tekstuaalinen kuvaus
historia
history
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Pelkosenniemen kirkonkylä)
Womack, Bobby
Virtanen, Ville
Kapteeninkatu 5
viestikeskus
communication center
Fabergén pääsiäismunia suunnitelleen Alma Pihlin elämäkerta
Sauna / Verstas D22
Rakennus D 22 rakennettiin vuosina 1844-45 meriministeriön varoilla merisotahallinnon sairaalan saunaksi Pikku Mustasaaren länsirannalle. Sivukäytävällisessä, aumakattoisessa talossa oli kaksi saunaa. Keskirisaliitissa oli kaksi ikkunaa ja ovi ja räystään yläpuolinen attika. Keskirisaliitti sijaitsi symmetrisesti nykyisen vasemman puoleisen oven kohdalla. Kattotuolit olivat muunnelma ruotsalaisesta kattotuolista. Perustukset tehtiin kylmämuuritekniikalla hirsiarinalle. Rannan puoleisessa fasadissa oli 9 ikkuna-akselia, joista puolet oli valeikkunoita. Vuosina 1858, 1864 ja 1870 tehtiin peruskorjausta. Lattioita uusittiin, ikkunapuitteet vaihdettiin, välipohja vuorattiin ja vedenlämmityspadat muurattiin uudelleen. Vuonna 1873 saunaa laajennettiin pohjoiseen päin noin puolella entisestä pituudestaan. Siihen tehtiin huone ja keittiö saunan vuokraajaa varten. Vuokraaja oli siviili, jonka liiketoimintana oli saunottamispalvelujen myynti varuskunnalle. Rakennukseen tuli suuret pesu-, puku- ja löylyhuoneet koko varuskuntaa varten. Sisäänkäynti siirrettiin nykyisen oikean puoleisen oven kohdalle. Saunaan ja pesuhuoneeseen laskettiin asfalttilattiat, kaikki uunit muurattiin uudelleen. Huonokuntoinen eteläinen päätyseinä muurattiin ja valkaistiin uudelleen. Talon taakse rakennettiin pieni ulkokäymälä. Itäseinälle rakennettiin vanhaan eteiseen kaivo, jonne vesi tuli merestä saaren itäpuolelta. 1877 uusittiin keittopadat. Seuraavana vuonna 1878 hankittiin käsipumppu ja asennettiin valurautainen vesijohtoputki sekä jonkinlainen sisävesijärjestelmä. Eteisessä oli mukulakivilattia. Saunan sisäänkäynnin yhteyteen tehtiin ulkoeteinen, saunan penkkejä ja ulkoseinärappauksia korjattiin. Eteläpäätyä korjattiin jälleen. Vesikatto maalattiin. Vuonna 1880 vanhasta saunasta tehtiin asuinrakennus sisustamalla siihen huoneistot viittä yliupseeria varten. Isoimmissa huoneissa välipohja korjattiin ja sen kannatusta vahvistettiin kahdella rivillä puupilareita, ilmeisesti kuitenkin vain tilapäisesti. 1884 korjattiin vesikattoa ja maalattiin se. 1887 maalattiin taas peltikatto, tällä kerralla kahteen kertaan punamullalla. 1891 tehtiin perusteellinen lattiaremontti: vaihdettiin lahonneet palkit ja täytepermannot ja lattialaudat. 1895 maalattiin taas katto ja savupiiput. Vuonna 1897 talossa oli 6 asuntoa, 4 nuoremmille upseereille ja kaksi linnoituspataljoonan komppanian päälliköille. Vuonna 1906 rakennus oli linnoitusrykmentin kanslian käytössä. Rautapeltikattoa uusittiin. Vuonna 1908 eteisissä oli rossipohja, mutta huoneissa oli täytetty lattia. Suomalaisen kauden alussa rakennus oli asuinkäytössä. Sittemmin rakennus on ollut puolustuslaitoksen, lähinnä Merisotakoulun hallinnassa, varastona ja huoltomiehen verstas- ja taukotiloina. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero N 16/158 Vuonna 1927 rakennusnumero D 14 Lähteet: MV SL VIK D 183-214 455 459 534-535. SA Vanhempi kartta- ja piirroskokoelma (kopiot MV SL). VA VSA 14092 15798 17044 17095. Kuvat: MV SL VIK D 183. MV SL Valokuva-arkisto.
Kontulan ostoskeskus
'- Otetaan vielä tuolta, Markus Lind sanoi ja viittasi ylös Erottajan mäkeen. Valo läikkyi laskeutuvan raitiovaunun ikkunoissa, huhtikuun taivas kaartui kuulaansinisenä. Pertti Jokimaa kiinnitti Arriflexin takaisin statiiviin ja se olallaan käveli Markuksen perään mäen päälle. - Laajana? - Aloita laajana ja aja hitaasti Wulffin kulmaan, siis tuonne missä Wulff joskus oli. (s. 5)
Markus Lind ohjaa dokumentin tekoa Helsingissä.
Björkön kylässä on poikkeuksellisen selkeästi näkyvissä maannousemarannikolle tyypillinen viljelymaisema ja kylärakenne, joka sijoittuu jääkauden jälkeen mannerjään sulamisvesien vaikutuksesta syntyneen De Geer - pyykkilautamoreenin raidoittamaan mastoon. Asutus on syntynyt moreeniharjanteille ja pellot niiden välisiin kapeisiin painantaisiin. Björkön monitaloisessa kylässä rakennuskanta on mittakaavaltaan Pohjanmaan saaristokylille tyypillistä ja hyvin rakentamisaikansa asussa säilynyttä. Kyläkuva on säilynyt perinteisenä agraarimaisemana lukuisine peltoaloja rajaavine kiviaitoineen. Rakennuskanta muodostaa tiheän kyläkokonaisuuden erityisesti kirkon ympäristössä. Asuinrakennukset, joista monet ovat 1800-luvulta, ovat etupäässä puolitoistakerroksisia ja valtaosa niistä on punamullattuja. Suuret kuistit ovat tyyppilisiä saaren asuinrakennuksille. Pitkärunkoiset talousrakennukset rajaavat asuintontteja. Björkön pieni punainen puukirkko on rakennettu 1859 ja se on järjestyksessään seurakunnan toinen. Maankohoamisen vaikutus merenkululle näkyy kylän venesatamien kehityksessä. Rantaviivan paetessa vanhemmat satamat ovat jääneet pois käytöstä. Bodbackin vanhassa kalasatamassa, joka on ollut käytössä vielä 1930-luvulla, on jäljellä muutama kala-aitta ja pari vanhaa venevajaa. Myös uudemmassa satamassa, yhä käytössä olevassa Svedjehamnissa on vanhoja rantavajoja, mutta sekin alkaa olla liian matala suuremmille veneille siitä huolimatta, että satamaa ja väyliä on ruopattu. Suuremmille kalastusveneille onkin jo rakennettu Vikarskatiin uusi satama 1994. Björkön kylä ja viljelykset on luokiteltu valtakunnallisesti arvokkaaksi maisema-alueeksi. Kylä sijaitsee Merenkurkun saariston alueella, joka luokiteltu kansallismaisemaksi. Merenkurkun saaristo on hyväksytty Unescon maailman luonnonperintöluetteloon heinäkuussa 2006.
1500-luvun alussa saarella oli kolme taloa, Brådd, Galt ja Skägg, mutta 1549 jo 12 verotaloa. Ensimmäiset asukkaat harjoittivat hylkeenpyyntiä ja kalastusta. Maanviljelyn muututtua tärkeämmäksi elinkeinoksi viljelymaata raivattiin 1700-luvun vajaasta 10 hehtaarista niin, että peltopinta-ala 1850-luvulla oli 42 ha, 1920 jo 141 ha ja sotien jälkeen lähes 300 hehtaaria.
Björkön kylämaisema
Liikenne alkoi vuonna 1982 Hakaniemen ja Itäkeskuksen välillä.
'Nykyisin Anna syö myös vappulounansa Rivolissa hyvässä seurassa. Ruoka on tietysti erinomaista ja tunnelma korkealla, kun haitari soi ja yhteislaulu raikaa, kuohuviinimaljoja kohotellaan ja Ragni kulkee salista toiseen. Traditioon kuuluu myös, että Anna varaa luonaspaikan saman tien jo seuraavaksi vapuksi, sillä ovien ulkopuolelle jäämisen riskiä ei oteta.' (s.128)
Lennättimenhoitajan talo
Kunnostus- ja muutostyöt Suomenlinnan asukasmäärän kohottaminen on ollut keskeinen tavoite Suomenlinnan palvelutason turvaamiseksi ja kehittämiseksi. Rakennuksen C 71:n todettiin soveltuvan hyvin asuinkäyttöön. Muutostyössä siihen varustettiin viisi asuntoa. Rakennus oli ikkunoita lukuun ottamatta hyväkuntoinen. Muutamia keveitä väliseiniä purettiin ja rakennettiin uusia sekä muurattiin ja avattiin oviaukkoja. Rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon ja sähkö-, viemäri- ja vesijohtoasennukset uusittiin. Jokaisessa asunnossa säilytettiin yksi lämmitysuuni. Lämmönjakohuonetta ja sähköpääkeskusta varten rakennettiin pihalle uudispaviljonki. Toteutusaika: 1993-95 Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kaisa Vepsäläinen Ky/ Kaisa Vepsäläinen ja Mervi Savolainen Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P&T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen LVI-suunnittelu: Timo Penttilä -yhtiöt/ Jukka Sainio Sähkösuunnittelu: Konsulttitoimisto J W Majurinen Oy/ Timo Meskanen Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 71 rakennettiin vuosina 1906-1910 upseeriasunnoksi ja sotilaslennättimen kansliaksi. Hankkeeseen kuuluivat myös jääkellari C 72, likakaivo, pihapengerryksiä ja portaita. Kanslia toimi alakerran kolmessa huoneessa, muut olivat nuorempien upseerien asuntoina. Yläkerta oli kokonaan yhtä huoneistoa, joka oli varattu sotilaslennättimen päällikölle. Rakennus oli asuinkäytössä vuoteen 1931 asti, jolloin yläkertaan muutti Suomenlinnan lastentarha. Alakerrassa oli terveydenhoitajan vastaanotto ja asunnot terveydenhoitajaa ja päiväkodin keittäjää varten. Alakerran asunnot otettiin lastenseimen käyttöön 1977. Suuria sisäpuolisia muutoksia ei päiväkodin aikana tehty. Joitakin oviaukkoja levytettiin kiinni, ulkoseinien lämmöneristystä parannettiin halltex-levyin ja lattioihin asennettiin korkki- ja muovimattoja. Julkisivuissa tehtiin muutoksia lähinnä koristeosiin, rautakaiteinen koristeparveke poistettiin, samoin vuosilukukartussi. Julkisivu maalattiin vihreällä umbralla sävytetyllä kalkkimaalilla Vilhelm Helanderin suunnitelman mukaan. Aiemmat maalikerrokset olivat peseytyneet pois. Vuosilukukartussi, johon on kaiverrettu "1910," oli syöpynyt ja se talletettiin museoviraston fragmenttivarastoon. Päiväkoti muutti 1990 kruunulinnaan C 31 ja lennättimen kansliatalo otettiin tilapäisesti merisotakoulun asuntolaksi. Asuntolan asuttavuuden parantamiseksi päiväkodin aikaisia wc-tiloja purettiin keskikäytävän kohdalta. Asuntolan suihkut sijoitettiin tilapäiseen parakkiin talon eteläpäätyyn. Syksyllä 1993 aloitettiin peruskorjaus, jossa taloon kunnostettiin viisi huoneistoa ja se liitettiin kaukolämpöverkostoon. Lämmönjakohuone ja sähkökeskus sijoitettiin pihalle erilliseen mökkiin. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 270 Vuonna 1927 rakennusnumero C I 34 Lähteet: HKI RVVA. MV SL Rakhist ja inventointi. Mäkinen, Anne; Kinnunen, Paula; Linnanmäki, Seija, 1990. MV SL VIK C 1189-1194. KA VSA 15906. Kuvat: MV SL Valokuva julkisivusta parvekkeineen ja rappauskoristeineen. MV SL VIK C 1190.
Rakennus C 71 rakennettiin vuosina 1906-10 venäläisten upseereiden asunnoiksi ja sotilaslennättimen kansliaksi. Yläkerrassa sijaitsi sotilaslennättimen päällikön asunto. Rakennukseen kuului myös jääkellari C 72. Rakennushankkeen yhteydessä maastoa muokattiin voimakkaasti pihapengerryksin. Rakennus oli asuinkäytössä 1930-luvulle asti, jolloin Suomenlinnan lastentarha muutti yläkertaan ja alakertaan sijoitettiin terveydenhoitajan vastaanottotilat terveydenhoitajan ja keittäjän asuntoineen. Asunnot otettiin lastenseimen käyttöön vuonna 1977. Päiväkodin aikana rakennuksen julkisivulta poistettiin rautakaiteinen koristeparveke ja vuosilukukartussi, sisäpuoliset muutokset olivat lähinnä pintakerrosten uusimisia. Lastentarhan muuttaessa kruunulinna Ehrensvärdin kunnostettuihin tiloihin vuonna 1990 toimi rakennus tilapäisesti Merisotakoulun asuntolana.
Helsingin höyrylaivareittien kesähuvila-asutus (Stansvik - Hevossalmi)
Mistä tulee nimitys Englantilaiskallio? Kallio on Kulosaaren sillan pielessä. Englantilaiskallio oli pitkään epävirallinen nimi rantakalliolle Sörnäisten sataman alueella. Karttoihin se tuli vuonna 1985. Nimi on luultavasti perua englantilaisilta laivoilta. Kalliolta lastattiin 1800-luvun lopulla puutavaraa mm. englantilaisiin laivoihin ulkomaille vietäväksi.
Küttner, Iiro
Korkeavuorenkatu 1:ssä oli Turtiaisen lapsuuden- ja nuoruudenkoti.
Töölön ala-asteen koulu
Myllymäki on 1800-1900-luvun vaihteen vilkkaan rautatieasematoiminnan ja alueellisen tukkukaupan myötä syntynyt maaseudun kaupallinen keskus. Asemanseudun liikerakennusten rivistö edustaa ajanjaksoa, jolloin Myllymäki on ollut merkittävä kauppatavaran välitys- ja tukkuliiketoiminnan keskus. Tampere – Vaasa –radan Myllymäen asema on puinen uusrenessanssirakennus. Asemarakennus on poikkeuksellisen komea - III luokan tyyppipiirustuksin toteutettu ja ravintolalla varustettu - koska Tampere – Vaasa -rataa rakennettaessa 1879-1882 sitä suunniteltiin Jyväskylän yhteysradan risteysasemaksi. Asema-alueella on myös tavallista isompi asuinkasarmi "Yläkasarmi", joka on rakennettu 1890-luvulla. Radan pohjoispuolella on pieni veturitalli ja paja. Asemanseudun osin tiiviisti rakennetulle kylänraitille on muodostunut maaseudun kaupan keskus. Asematien ja Palkkikankaantien kulmauksessa on useita 1880-luvulta periytyviä liiketontteja, joissa liiketilat ovat olleet asuntojen yhteydessä. Edelleen toiminnassa olevassa Kallion kaupassa on ollut yhtäjaksoisesti kauppatoimintaa vuodesta 1881. Nykyinen liikerakennus on vuodelta 1911. Asematien puolelta rakennusta on uudistettu 1940-1950-luvulla ajanmukaiseksi mm. kookkain näyteikkunoin. Kallion kaupan vieressä on Asematiessä kiinni oleva Finnilän komea tukkukaupparakennus sekä kaupan rakentamiseen olennaisesti kuulunut kookas hirsimakasiini. Finnilän kauppakartano on rakennettu 1900 ja laajennettu 1910. Rakennuksessa on sijainnut tukku- ja vähittäisliikkeen konttori, ruokasali, johtajan asuintilat, vähittäiskauppa ja varastohuoneita sekä poikamiesvirkailijoiden tilat yläkerrassa. Aikanaan kauppakartanoon liittyneet pitkät makasiinirivit, puutarha sekä kauempaa matkanneiden hevosmiesten ns. kopestupa ovat kadonneet. Yksi talousrakennus on jäljellä samoin kuin kauempana tiestä sijaitseva aumakattoinen autotalli. Finnilän kauppakartano on ollut Keskon tukkuliikkeen käytössä vuoteen 1965. Asemanseudun aikanaan vilkkaasta liike-elämästä kertovat myös Palkkikankaantiellä seisovat Virin/ Varpusenlinnan sekä Matikaisen tilat. Edellä mainitun tilan rakennuksissa on ollut niin asuin- kuin liiketoimintaakin. Ylätupa periytyy 1880-luvulta, ja asuinrakennusta on laajennettu kauppias Wiikin toimesta 1894. Pihapiirissä on kaksi hirsirakenteista ulkorakennusta. Matikaisen tilan liiketoimintaa on kestänyt vuodesta 1886 aina 1960-luvulle. Kadunvarteen sijoitettu satulakattoinen yhdistetty liike- ja asuinrakennus on Finnilän rakennuttama 1927, ja se on säilyttänyt alkuperäisen ilmeensä. Pihapiirin takaosassa on myös uudehko omakotitalo.
Rautatie Tampereelta Vaasaan valmistui 1883 ja Myllymäestä tuli vilkas keskuspaikka. Myllymäen asemalle keskittyi tavaraliikenne, ja se oli Ähtärin henkilöliikenteeseen keskittyneen aseman ohella itäisen ja eteläisen Etelä-Pohjanmaan keskuspaikkoja. Rautatien ansiosta Myllymäellä alkoi vilkas ja alueellisesti merkittävä kauppatavaran välitys- ja tukkuliiketoiminta. Rautatie oli 1900-luvun alkukymmeninä alueen huomattavin työllistäjä. Aseman merkitys väheni kuitenkin junien nopeuksien kasvaessa. Myllymäen tavaraliikenteestä merkittävä osa oli aina 1920-luvulle asti puutavarakuljetusta Keski-Suomen metsistä tehtaille. Myös paikkakunnan kaksi tervatehdasta käyttivät raidekuljetusta erityisesti 1900-1905. Vaasassa toimineen Finnilän kauppahuoneen haarakonttori perustettiin Myllymäelle 1894 ja vähittäis- ja tukkukauppa aloitettiin seuraavana vuonna. Tuolloin Myllymäellä toimi useita kauppiaita; Kaarlo Valkeinen, K.N. Wiik, Yrjö Matikainen ja G. Hänninen. Kauppias C. Finnilä aloitti toimintansa Myllymäellä vuokraamalla nykyisen Virin/Varpusenlinnan ylätuparakennuksen ulkokartanoineen kauppias Wiikiltä, ja Carl Finnilä Oy:n omat toimitilat valmistuivat 1900. Finnilän vähittäiskauppa lopetettiin 1918 ja tukkuliike myytiin 1927 Kauppiaitten Osakeyhtiölle, joka puolestaan liittyi myöhempään Keskoon. Yhteensä neljä tukkukauppaa sijoitti Etelä-Pohjanmaan konttorinsa Myllymäelle. Keskon lisäksi yksi niistä oli Ähtärin Kuluttajain Osuusliike, jonka päätoimipiste aloitti toimintansa Myllymäellä 1917. Sen toiminta lakkasi 1940-luvun lopulla ja tiloissa toimi myöhemmin mm. kenkäkauppa, kampaamo, pankki ja useita muita liikeyrityksiä. Myllymäellä oli 1920-1930-luvulla pankkien toimitiloja myös Virin ylätuvalla sekä Finnilän nk. kopesturassa. 1960-luvun puolivälissä Myllymäellä oli kaksitoista kauppaa. Myllymäen viimeinen ja suurin tukkuliike Kesko siirsi konttorinsa Myllymäeltä Seinäjoelle 1965. Keskeisen asemansa Myllymäki ja Ähtäri menettivät Parkanon radan valmistuttua 1971.
Myllymäen rautatieasema ja asemanseudun kauppa- ja liikerakennukset
Kyyhky ja Karitsa. Pyhä design Helsingin kirkoisssa. Helsingin seurakuntayhtymä 100 vuotta.
Palmén, E. G.
Paimion asemarakennus on Turku-Karjaa -radan IV luokan asema ilman ravintolaa. Se on säilynyt hyvin rakentamisaikansa asussa. Asemapuiston reunustama Paimion asemarakennus on valmistunut rautatiearkkitehti Bruno Granholmin tyyppipiirustuksin. Huolimatta myöhemmästä laajennuksesta sen ulkoarkkitehtuuri ja sisätilat ovat hyvin säilyneet. Asema-alueeseen sisältyy tavaramakasiinin lisäksi 1928 valmistunut asuinrakennus ja kaksi talousrakennusta. Rautatieasema sijaitsee Paimion keskustaajaman pohjoisreunalla, Paimionjoen ja Vähäjoen yhtymäkohdassa.
Turku-Karjaa rautatiekomitea lähetti Paimioon rautatien rakentamista koskevan kirjelmän 1886. Radan rakennustyöt Paimiossa alkoivat 1897 ja rata avattiin liikenteelle 1899. Paimion asemarakennus ja aseman tavaramakasiini valmistuivat edellisenä vuonna. Asemaa laajennettiin ja sen tilajakoa muutettiin 1916.
Paimion rautatieasema
Vicke Pettersson: Erottaja ja Kolmikulma ennen ja nyt. Artikkeli kirjassa.
Marieforsin ruukki on yksi maamme yhtenäisistä rautateollisuusalueista. Marieforsissa rakennusten toiminnallinen ryhmitys sekä laajuus on säilynyt pääpiirteissään samana kuin jo 1800-luvun alussa. Marieforsin vanhan ruukinkartanon päärakennuksessa ja kartanoalueella on Kellokosken sairaala, maan toinen piirimielisairaala, joka liittyy paitsi historiallisesti myös maisemallisesti ruukkiin. Marieforsin teollisuusrakennukset - pääasiassa 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alkupuolelta - ovat syvässä ja kapeassa jokilaaksossa. Kosken poikki johtava pato on korkea ja sen yläpuolella on suurehko patoallas. Padon yhteyteen on 1932-33 rakennettu voimalaitos. Kosken itärannalla on pääosa ruukin tehdasrakennuksista, joiden rungon muodostavat kaksi joensuuntaista 1898-99 rakennettua punatiilistä pitkää rakennusta. Kosken länsirannalla, hieman kauempana rantapenkereen päällä, vanhempien tehdasrakennusten kaakkoispuolella, on komea funktionalistinen, betonirakenteinen, kolmikerroksinen meijeriastiatehdas ns. Lasipalatsi vuodelta 1938. "Lasipalatsin" ja muiden teollisuusrakennusten välillä on ruukkimaiseman kannalta tärkeä matalahko, pääasiassa tiilinen rakennusrivi, jossa on mm. varastoja ja tinaamo. Ruukin vanhoissa rakennuksissa toimii pienteollisuusyrityksiä. Teollisuusrakennusten kaakkoispuolella rantapenkereen päällä sijaitsevat Marieforsin uudempi ruukinkartano ja konttorirakennus. Marieforsin muun rakennuskannan keskipisteenä on hirsinen, taitekattoinen ruukinkirkko. Kirkon länsipuolella väljän kentän ympärillä ovat ruukin työväenasunnot. Kaikki säilyneet rakennukset ovat useammalle ruokakunnalle tarkoitettuja kasarmeja. Kellokosken nykyisen sairaalan alueella ei enää ole ruukin rakennuksia. Kellokosken sairaala sijaitsee puistomaisessa ympäristössä Keravanjoen itärannalla, Kellokosken tehtaiden koillispuolella. Ruukinkartanon maille perustettu Kellokosken sairaala on maan toiseksi vanhin piirimielisairaala. Puistomaisessa ympäristössä on sairaala- ja asuinrakennuksia eri vuosikymmeniltä, vanhin on Sebastian Gripenbergin suunnittelema, 1884 rakennettu kartanon kaksikerroksinen päärakennus, jota on 1915 laajennettu kaksikerroksisilla siivillä ja korotettu 1930-luvulla. Sairaalamiljööseen kuuluu myös erilaisia maatilatalouteen liittyviä rakennuksia.
Toukokuussa 1795 vuorikollegio myönsi kapteeni Lars Falckille luvan siirtää Forsbyn ruukista vasaran ja kaksi ahjoa Tuusulan Kellokoskelle. Jo samana vuonna Falck möi ruukin privilegion sotakomissaari Lars Olof Nystenille, joka varsinaisesti rakensi Marieforsin ruukin. Ruukista muodostettiin osakeyhtiö Mariefors Bruks Aktiebolag 1865. Yhtiö teki vararikon 1880 ja se siirtyi Wolter Ramsayn omistukseen. Toimitusjohtaja C. F. Carlander ja insinööri Vilh. Peterzon siirsivät perustamansa rautatuotteita ja meijeriastioita valmistavan tehtaan vuokratiloista Bjökbodan ruukilta Kellokoskelle 1896. Yhtiö valmisti rautatuotteita, meijeriastioita ja mm. alumiiniveneitä aina 1960-luvulle, jolloin tehdas siirtyi Oy Fiskars Ab:n omistukseen. Päätuotteiksi tulivat mm. tynnyrit ja jätesäkkitelineet. 1980-luvun alkuun mennessä loppui teollinen toiminta laajemmassa mitassa Kellokoskella. Valtio uudisti mielisairaanhoitoa 1800-luvun puolivälistä alkaen. Ensimmäinen piirimielisairaala perustettiin Harjavaltaan 1903. Uudellamaalla suunniteltiin sairaalan perustamista 1900-luvun vaihteesta alkaen. Paikaksi valittiin 1911 Marieforsin ruukista 1860-luvulla erotettu kartano, joka oli myynnissä. Päärakennuksen katsottiin muutoksin ja laajennuksin sopivan tarkoitukseen. Rakentamispäätös tehtiin 1913. Kartanon päärakennusta laajennettiin kaksikerroksisilla siivillä ja sairaalaan saatiin 90 potilaspaikkaa. Vuosina 1930-31 rakennetun uuden päärakennuksen piirustukset laati E.A.Kranck, joka suunnitteli hoitorakennuksia myös 1910-luvulla. Viisikerroksinen asuin- ja talousrakennus rakennettiin 1935-36. Lisäksi 1930-luvulla alueelle rakennettiin konttori sekä lääkärien asuintaloja arkkitehti Toivo Jäntin suunnitelmin. Henkilökunnan asuinkerrostalo on 1950-luvulta.
Marieforsin ruukki ja Kellokosken sairaala
Lapin keskuspaikkojen linja-autoasemat (Kemin linja-autoasema)
Teoksessa "toukokuun ravintola" on Taidehallin Klubi.
Porslahdentie 23
Leppänen, Urpo
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: J. Böökin tupakkatehdas
Häyrynen, Maunu
Herttoniemen saviastia- ja kaakelitehdas
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Skatanniemi)
Svenska Lyceum
Johansson, Hanna
'Kävelin Viidettä linjaa alas Hämeentielle, sen yli Haapaniemenkadulle ja Sörnäisten rantatien kahdeksan kaista yli Merihakaan. Merihaka oli pystyyn lyötyä betonia, sinne piti kiivetä. Nousin rappuset, tulin liian leveälle jalankulkuväylälle ja lähdin kohti merenrantaa. Merihaka oli egomaanista ja ihmisvihaista arkkitehtuuria parhaimmillaan. Ne, jotka sen olivat tilanneet ja suunnitelleet, olivat rakastaneet itäsaksalaisia enemmän kuin itäsaksalaiset ja vihanneet itseään.' (s. 230)
Tarinan loppuratkaisuille olennaiset käänteet tapahtuvat Merihaassa.
Muistelija asui Läntinen Brahenkatu 10:ssä.
Pomarkun kirkonkylä on raitin varteen keskittynyt ja rakenteeltaan säilynyt. Kantatalojen ja rantapeltojen lisäksi kylän 1800-luvun ja 1900-luvun alun seurakunnallisesta ja teollistumiskehityksestä kertovat kaksi kirkkoa ja höyrysaha. Isojärveen laskevan Pomarkunjoen varrelle kehittynyt kylä on asutettu 1500-luvulla ja sen kantatilat Rossi, Marttila, Markkula, Ala-Nissi, Teinonen, Soini, Tensiö, Tervamäki, Yli-Nissi ja Viro sijaitsevat alkuperäisillä tonteillaan. Maatilojen talouskeskukset sijoittuvat tiiviiksi ryhmäksi vanhan Vaasaan menevän maantien varrelle Pomarkunjoen molemmille rannoille peltojen ja niittyjen muodostaessa kehän kylän ympärille. Joen ylittävä kolmikaarinen kivisilta on valmistunut 1907. Julkisempia tiloja edustavat lisäksi 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella rakennetut pappilan, säästöpankkin ja kirjakauppan entiset rakennukset. Kylän rakennuskanta on pääosin 1800-luvun jälkipuoliskolta. Suhteellisen yhtenäistä ikärakennetta korostavat rakennusten samankaltainen mittakaava, ulkovuorauksissa käytettyjen detaljien, listoitusten, ikkunoiden puitejaon ja rikkaasti koristelujen kuistien tyylillinen samankaltaisuus. Pohjoisten tonttien runsas puusto on istutettu 1859 palon jälkeen paloturvallisuutta edistämään. Tiestön linjaus ja suurelta osin rakennusten sijoittelukin on säilynyt paloa edeltävältä ajalta. Pomarkun kirkkomiljöö koostuu kahdesta kirkosta. Vanha puukirkko on sisätilan järjestelyltään poikkeuksellinen Kirkkosalissa alttari ja sen yläpuolella oleva saarnastuoli on sijoitettu pohjoisseinälle. Suorakaiteen muotoisen runkohuoneen eteläseinustalla on torni ja sitä vastapäätä pohjoisseinällä sakaristo. Hyvin säilynyt kirkko on ollut ns. autiokirkkona uuden kirkon valmistumisesta lähtien. Luonnonkiviverhouksinen kivikirkko on valmistunut 1921 arkkitehti Ilmari Launiksen suunnitelmien mukaan. 1910-luvulla perustetun höyrysahan rakennuskantaa on joen eteläpuolella. Entinen Pomarkun saha on tyypillinen keskisuuri höyrysaha, jollaisia aikoinaan perustettiin lukuisia, mutta joita on erittäin vähän jäljellä. Säilyneet työ- ja voimakoneet korostavat sahan teollisuushistoriallista arvoa.
Pomarkun vanhemmasta asutuksesta kertovat kylän alueella olevat kaksi kivikautista asuinpaikkaa ja pronssikautinen hauta. Historiallisen ajan alkupuolella harvaanasutun Pomarkunjoen varrelle perustettu Pomarkun (Påmark) kylä asutettiin keskiajan loppupuolella. 1560-luvulla kylässä oli neljä taloa. 1600-luvulla taloja oli kuusi ja kylän mylly sijaitsi joen sivuhaarassa. Pomarkku perustettiin Ulvilaan kuuluneeksi saarnahuonekunnaksi 1802, jolloin rakennettiin myös Pomarkun vanha kirkko. Pomarkku erotettiin Ulvilasta 1861 ja liitettiin Noormarkkuun. Itsenäiseksi kirkkoherrankunnaksi Pomarkku tuli 1899. Joen pohjoisrannan tiloilla 1859 riehunut tulipalo tuhosi neljän talon rakennuskannan, mutta tonttien järjestely tehtiin palon jälkeen vanhaa tonttijakoa noudattaen. Tukholmalaisen kauppiaan ja puutavaraliikemiehen J.E. Francken hallinnassa oli vuosisadan vaihteessa Pomarkun sahan ohella mm. Reposaaren saha ja useita pienempiä sahalaitoksia Suomessa. 1914 perustettu Pomarkun liikeosakeyhtiö Yrjö Wiro ja kumppanit siirsi sahatoiminnan nykyiselle paikalleen aikaisemmalta Kyläkosken kohdalta kilometrin verran alajuoksulle. 1930-luvulta lähtien siihen kuului myös puusepänverstas sekä ovi- ja ikkunatehdas. Sahaus päättyi 1980-luvulla.
Pomarkun kirkonkylä
Onko totta vai legendaa, että Itä-Helsingissä on alueita, joissa on ulkomaalaisia enemmän kuin suomen- ja ruotsinkielisiä alkuasukkaita yhteensä? Onko saatavissa tilastoja? Itä-Helsinki kattaa kaupungin virallisen aluejaon mukaan Itäisen ja Kaakkoisen suurpiirin. Itäisen suurpiirin muodostavat Vartiokylän, Myllypuron, Mellunkylän ja Vuosaaren peruspiirit. Kaakkoiseeen suurpiiriin lasketaan Kulosaaren, Herttoniemen ja Laajasalon peruspiirit. Vuoden 2007 tilastojen mukaan Helsingin väestö kasvoi 4 010 hengellä. Vuodenvaihteessa 2007/2008 asukasluku oli yhteensä 568 531 henkeä. Kasvu johtui erityisesti ulkomaisesta muuttovoitosta. Ulkomailta muutettiin enemmän kuin vuosikymmeniin. Ulkomaalaistaustaisia asui Helsingissä vakituisesti 54 651, joista ulkomaan kansalaisia oli 36 283 henkeä ja ulkomailla syntyneitä Suomen kansalaisia 18 368 henkeä. Suurin osa ulkomaalaisista asuu Mellunkylän ja Vuosaaren peruspiireissä. Jos katsoo Mellunmäen ja Vuosaaren lukuja tarkemmin selviää, että Mellunkylän peruspiirissä muunkielisiä asukkaita oli 6 177 ja suomenkielisiä 28 968. Vuosaaren peruspiirissä muunkielisiä oli 4 832 ja suomenkielisiä 28 352. Tiedot löytyvät osoitteessa http://www.aluesarjat.fi/, jossa voi tehdä tarkempia tutkimuksia suomen- ja muunkielisten suhteista.
Kaponieeri Coyet
Kaponieeri Coyet on bastionirintama Zander-Gyllenborgin kurttiinin eteen vuosina 1750-52 rakennettu yhdeksänsivuinen varustus. Kaponieerin kolmessa kasematissa oli kuusi uunia ja puulattia. Kaponieerissä oli erittäin tiheä ampuma-aukotus, aukoista suurin osa oli kapeita kivääriaukkoja. Niiden viimeistelyyn oli käytetty lähes kaikkia mahdollisia materiaaleja, harmaakiveä, hiekka- ja kalkkikiveä sekä tiiltä. Kaponieerin sisäänkäynti oli sen koillissivulla, ja heti oven sisäpuolelta nousivat portaat avoimelle, maapeitteiselle ja rintasuojattomalle ampumatasanteelle. Venäläisen kauden alkupuolella v. 1832 kaponieeriin rakennettiin peltikatto ja tässä yhteydessä sen harmaakivimuureja madallettiin.Vuonna 1863 kaponieerin ympärille rakennettiin maavalli, joka oli tuettu hirsirakentein. Tämä suoja purettiin jo v.1867. Vuonna 1878 peltikatto purettiin ja holveja vahvistettiin sementti- ja tiilikerroksella, minkä jälkeen koko kaponieeri peitettiin maalla. Maavallin tueksi rakennettiin tukimuurit kaponieerin koillisen puoleiselle sivulle. Erittäin huonokuntoisen kaponieerin muureja korjattiin v.1938 Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta. Kaponieerien maavalli jäi tällöin vielä ennalleen. Laajamittaisempi korjaus toteutettiin vuosina 1953-58, edelleen Muinaistieteellisen toimikunnan työnä. Kaponieerin maapeite poistettiin ja sen muurit korotettiin alkuperäiseen korkeuteensa ja varustettiin listakivin. Katto valettiin betonista ja turvetettiin. Kaponieeriin tehtiin uudet lattiat kalanruotokuvioon asennetusta tiilestä. Kaponieeri Coyeta on käytetty kesäisin juhlatilaisuuksiin. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: KrA Ö 1-17 Kra Fästningsrelationer 1753-1808 MV SL VIK A 181-194 MV SL Valokuvakokoelmat
"- Onko neiti Viljasella jo sulhanen katsottuna? - Hm. Hilja ei vastannut juuta eikä jaata. Jälleen vaitiolo. Jalmari kysyi: - Voisinkohan minä olla se sulhanen? - Voisit, Hilja vastasi. Jalmari kiersi käsivartensa morsiamensa harteiden ympärille. Hilja nojasi Jalmarin olkaa vasten, ja yhdessä he vaieten katsoivat Helsingin siluettia." (s. 98)
Jalmari Mäkelä kosi Hilja Viljasta Mäntymäellä 1910.
Pyhän Katariinan kirkko on Kaarinan pitäjän keskiaikainen kirkko, joka kirkkotarhoineen kuvastaa seurakunnan kiinteää suhdetta Turun akatemian sivistyneistöön. Kirkonseutu on ollut asutettu jo esihistoriallisella ajalla ja sieltä tunnetaan mm. rautakautinen kalmisto. Pyhän Katariinan kirkko on yksi Aurajoen alajuoksun tiivistä keskiaikaisten kirkkojen ryhmää. Kirkolta on näköyhteys Turun tuomiokirkolle. Kirkko on omistettu Pyhälle Katariina Aleksandrialaiselle, dominikaanien suosimalle pyhimykselle. Kolmilaivaisessa nelitraveisessa kirkkosalissa on kahdeksankulmaiset pilarit. Keskilaiva on sivulaivoja korkeampi ja leveämpi. Kuoriholvin kasviornamentiikka- ja evankelista-aiheiset kalkkimaalaukset liittyvät tyylillisesti Pietari Henrikinpojan koulukunnan maalauksiin 1400-luvun jälkipuoliskolla. Urkulehterin rintamuksen kaiteen evankelistoja ja apostoleja esittävät maalaukset ovat kirkkomaalari Jonas Bergmanin tekemät 1759-1760 ja Pyhää ehtoollista esittävä alttaritaulu on myös hänen käsialaansa. Nykyisin käytössä olevat kirkkotekstiilit on suunnitellut Maija Lavonen. Kirkkotarhassa on kolme muurattua hautakappelia. Gadolin-suvun paanukattoinen tiilikappeli vuodelta 1785, Winter-suvun kahdeksankulmainen kappeli vuodelta 1791 ja Frenckell-suvun korkea empiretyylinen kappeli vuodelta 1818. Turun akatemian oikeustieteen professori Mathias Caloniuksen haudalle kansalaiskeräyksellä hankittu muistomerkki on ruotsalaisen arkkitehti C.Fr. Sundvallin piirtämä. Punaisesti graniitista tehty uusklassillinen sarkofagi kuuluu merkittävimpiin hautamuistomerkkeihin Suomessa. Se on pystytetty 1822. Muistomerkin ympärillä oleva aita ja muut rautaosat on valettu Samuel Owenin valimossa Tukholmassa. Kirkkotarhan porttina toiminut tiilestä muurattu uusklassillinen kellotapuli on vuodelta 1826. Kirkon pohjoispuolella on pappila puutarhoineen. Itäpuolen torimaisen aukion laidassa on kirkkoaitat. Nummen ryhmäkylän kantatiloista Pappila, Kuikula, Kylä ja Simola ovat säilyneet alkuperäisillä paikoillaan kirkkotorin reunamilla. Kantatilojen rakennuskanta on peräisin pääosin 1700- ja 1800-luvuilta. Kirkkoympäristö on kaupungin laajentumisesta huolimatta säilyttänyt perinteisen maalaismaisen kirkonkylän leiman.
Nummen eli Kaarinan 1351 vihitty kirkko oli ilmeisesti puukirkko, johon liittyi kivisakaristo. Nykyisen Pyhän Katariinan eli Kaarinan keskiaikaisen kivikirkon sakaristo on runkohuonetta vanhempi. Runkohuoneen rakentamisen yhteydessä varauduttiin kaksilaivaiseksi holvattavaan kirkkosaliin, mutta suunnitelmasta luovuttiin. Läntinen eteishuone rakennettiin aivan 1600-luvun lopussa. Ikkunat laajennettiin nykymuotoonsa 1903 tehdyssä korjauksessa. Kirkon paanukattoa jäljittelevä liuskekivikatto on vuodelta 1907. Pappilan päärakennus valmistui 1816 ja se uudistettiin nykyasuunsa 1800-luvun lopussa.
Pyhän Katariinan kirkko ympäristöineen
Ruskeasuon palloilu- ja ratsastushalli
Minulla on öljyvärimaalaus vanhasta Pasilasta. Haluaisin tietää mistä osoitteesta se on maalattu? Lasipalatsi näkyy keränneen nettisivuilleen vanhoja kuvia Helsingistä - myös Pasilasta - osoitemerkintöineen, joten voisit aluksi katsoa ko. sivuilta, josko näkyisi tutun näköinen miljöö: http://albumit.lasipalatsi.fi/suomi/hakukehys.html?formtype=126&language=&sourceorg_id=&area_id=81&photo_street_pri=&photo_shootingtime_start=1870&photo_shootingtime_end=1983&photo_legend=&action=Hae&p_types=all&restype=thumbs YLEn Elävässä arkistossa taas on ohjelma (video) Puu-Pasilasta, josta voisit niin ikään koettaa hahmottaa taulusi maalauskohteen sijaintia: http://www.yle.fi/elavaarkisto/?s=s&g=1&ag=5&t=81&a=2832 Vastausta kannattaa hakea myös Helsingin kaupunginkirjaston Helsinki-kokoelmasta, jonka aineisto ei ole lainattavissa, mutta sen sijainti on erityisen otollinen aiheen huomioiden: pääkirjasto Pasilassa. Helsinki-kokoelma käsittää laajasti Helsinkiä (ja sen historiaa) käsitteleviä teoksia. Jos et saa ongelmaasi ratkaistua edellä olevista lähteistä, voisit kysyä apua vielä Pasila-seurasta (http://www.helka.net/index.php?option=com_content&task=blogcategory&id=128&Itemid=895) tai Helsingin kaupunginmuseosta ( http://www.hel.fi/wps/portal/Kaupunginmuseo/?WCM_GLOBAL_CONTEXT=/Museo/fi ).
Miten busseissa yms. joukkoliikennekulkuneuvoissa hoidetaan kuljettajan vaihto? Tuleeko uusi kuljettaja omalla autolla tietylle bussipysäkille jossa suoritetaan vaihto? Mitenkäs ratikoissa? Helsingin liikennelaitoksen palautesihteeri vastasi kysymykseen näin: Raitiovaunukuljettajilla on useita vaihtopaikkoja. Linjat on jaettu liikenteenhoitovastuun mukaan varikoiden kesken. Näillä vuorostaan on joitakin liikennöitävien linjojen varrella sijaitsevia kuljettajien taukotiloja. Kuljettajat vaihtavat ajovuoroa joko varikon tai taukotilan läheisellä pysäkillä. Työpaikalle kuljettajat saapuvat kovin erilaisin kulkuneuvoin, kuten muutkin työmatkakulkijat.
Sukellusvene Vesikko
Sukellusvene Vesikko valmistui Turussa vuonna 1933 saksalaisten tilauksesta. Suomen valtio osti veneen 1936, ja se toimi laivastomme osana talvi- ja jatkosodassa. Vuoden 1947 Pariisin rauhansopimuksen kiellettyä Suomelta sukellusveneaseen sukellusveneet romutettiin Vesikkoa lukuun ottamatta. Myös Vesikon kohtaloksi oli koitua tuhoutuminen, mutta aktiivisten asianharrastajien ansiosta se saatiin pelastetuksi. Vaativan entisöintityön jälkeen - veneen sisustus oli rakennettava lähestulkoon kokonaan uudelleen - Vesikko avattiin yleisölle heinäkuussa 1973. Vesikossa kävijä voi tutustua ympäristöön, jossa noin 20 hengen suuruinen miehistö työskenteli lukuisten mittareiden ja säätöpyörien keskellä kymmenien metrien syvyydessä. (Lähde: Sotamuseo)
'Anna jatkoi ylös Runeberginkatua. Legendaarinen Nybergin herkkukauppa oli palannut Töölöntorin varrelle muutaman vuoden tauon jälkeen, ja Anna oli päättänyt tehdä sinne pienen pyhiinvaellusmatkan. Tosin joku tuttu oli jo ehtinyt valittaa, ettei puoti ollut enää aivan yhtä tasokas ja monipuolinen kuin vanhoina hyvinä aikoina. Asia oli siis tarkistettava henkilökohtaisesti. (s. 103)
Teoksen henkilöiden kulkemat reitit risteävät usein Töölöntorin kulmilla.
Arkkitehti
Villa Oivala
Perhon talo
Meilahden väljien asuinkortteleiden keskellä vierekkäin sijaitsevat Meilahden kirkko ja koulu muodostavat 1950-luvun alun kaupunkirakennustaiteellisesti korkeatasoisen kokonaisuuden. Meilahden ala-asteen koulu on uuden, jäykistä kaavoista vapautuneen koulusuunnittelun ensimmäisiä esimerkkejä Suomessa. Koulu kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Myös Meilahden kirkko edustaa uudistunutta materiaali- ja tilasuunnittelua. Vuonna 1953 järjestetyn Suomi rakentaa -näyttelyn luettelon arvion mukaan "kirkkoa suunniteltaessa ei ole otettu huomioon yksinomaan perinteitä, vaan siinä on pyritty rehellisellä muotokielellä löytämään ratkaisu nykyaikaiselle kaupunkikirkolle". Suomenkielisen seurakunnan kirkko on mitoitettu 700 hengelle ja ruotsinkielisen seurakunnan kirkko 400 hengelle. Keltatiiliseen rakennukseen kuuluu lisäksi kirkon sijaintia katunäkymässä korostava korkea kellotorni. Rakennuksia yhdistää vaaleilla luonnonkivilaatoilla päällystetty katutasosta nouseva terassipiha. Arkkitehtonisesti vaikuttavin tila on suomalaisen kirkon suorakaiteinen kirkkosali, jonka katto madaltuu alttaria kohti kuorin takaseinäksi kaartuen. Sisäseinät ovat keltaista tiiltä ja lattia mustaa liuskekiveä. Kuin yhdestä puusta koverrettuun pyöreään saarnatuoliin liittyy ekspressiivisesti muotoiltu yksiosainen taustaseinämä. Kirkkosalin ilmettä luovat lisäksi Taito Oy:n valmistamat ja Paavo Tynellin suunnittelemat suuret orjantappuramaiset rengaskruunut. Suomalaisen kirkon runkohuoneen toisella sivulla, matalan rakennusosan päässä olevan ruotsinkielisen seurakunnan kirkkosalin ulkoseinässä on kuvanveistäjä Armas Tirrosen keramiikkareliefi, jonka aiheena on Laupias samarialainen. Meilahden ala-asteen koulu sijaitsee kirkon naapurina Jalavatien ja Valpurintien kulmassa. Suurelle oppilasmäärälle suunniteltu kaaren muotoinen, kaksikerroksinen punatiilikoulu on luonteeltaan pienimuotoinen ja inhimillinen. Etelään, suojaisalle välituntipihalle avautuvat luokkahuoneet on sijoitettu ikkunallisen sivukäytävän varteen.
Laajentuneen asutuksen myötä uuden kirkon rakentaminen Töölön suunnalle Meilahteen ja Ruskeasuolle tuli ajankohtaiseksi 1930-luvun lopulla. Kirkon huonetilaohjelman lähtökohtana oli suomen- ja ruotsinkielisen seurakunnan kirkkosalien, monien kerhotilojen, seurakuntasalin ja muiden toimitilojen sovittaminen samaan rakennukseen. Vuonna 1945 pidetyn yleisen arkkitehtikilpailun voitti arkkitehti Markus Tavio, jonka ehdotuksen mukainen kirkko valmistui Meilahteen 1954. Kirkon kaikki tilat kunnostettiin 1997. Helsingin kaupunki järjesti Meilahden koulun suunnittelusta arkkitehtuurikilpailun 1949. Kilpailun voitti arkkitehtien Viljo Revellin ja Osmo Siparin ehdotus. Rakennus valmistui 1953.
Meilahden kirkko ja koulu
Vuorikatu 15
"Jotta Porvoonkatu olisi jotta olisi/ olisi oltava laulu ratikkalaulu/ Linnanmäeltä Lenininpuistoon jotta/ olisi on oltava ja kuljettava laulun tietä/ kiskotun musiikin tietä kipinätietä--" (runosta Jotta sinä, s. 33)
Katariinan (ent. Puistolan) pientaloalue, laaja ja yhtenäinen arkkitehti Birger Brunilan asemakaavan mukaan toteutettu asuinalue, on edustava ja korkeatasoisesti suunniteltu esimerkki teollisuuskaupungin työväestön asuntokysymyksen ratkaisemisesta 1900-luvun alussa. Katariinan pientaloalueen katuverkko mukailee maaston muotoja. Kapeat kujat kaartuvat kallioisen maaston mukaan. Alueen keskuskadun muodostaa kahden korkean mäen välissä kulkeva puuistutuksin reunustettu Tammikatu. Alueen yhtenäisen pientalotyypistön ovat luoneet rakennusmestarit Armas Laitinen sekä Iivari ja Pentti Penttilä. Kaksikerroksiset vuokratalot muodostavat oman kiinteän alueensa. Asemakaava-alue rajoittuu puistomaisesti hoidettuun merenrantametsikköön ja idässä sen erottaa merestä korkea Pookinmäki, jonka laella on Ruotsinsalmen linnoitukseen kuuluneen korkean majakka- ja merkinantotornin raunio. Pookinmäelle sijoittuvat myös Kotkan Merivartioasema sekä pursiseuran paviljonkina toimiva entinen konsuli Gullichsenin 1898 rakennettu huvila.
1700-luvulla Kotkansaarella, jolla Katariinan asuinalue sijaitsee, oli osia Ruotsinsalmen linnoituksesta. Vuoden 1917 asemakaavassa alue oli Katariinan kansanpuistoa. Työväestölle tarkoitetun pientaloalueen rakentaminen aloitettiin 1920-luvulla, jolloin Kotkassa oli ankara asuntopula. Arkkitehti Birger Brunila laati Katariinan pienasuntoalueen asemakaavan 1922 ja rakennusjärjestyksessä korostettiin alueen kokonaisilmeen yhtenäisyyttä.
Katariinan pientaloalue
"Mikkolantiellä oli yhteinen sopimus, että jos naapuri piti juhlat ja meteli on niin kovaa ettei saanut unta, niin sai mennä juhliin mukaan, mutta valittaa ei saanut. Tätä sääntöä noudatettiin, ja sopu säilyi suhteellisen hyvin." (s.136)
Teoksessa kuvataan Oulunkylää taiteilijakaupunginosana.
Tikkasten perheen kotitalo Kulosaaren huvilakaupungissa.
"Hilton", jossa Henrik leikattiin sai verensiirron vain hetkeä ennen kuin olisi ollut liian myöhäistä.
Tervakosken paperitehdas on vanhin Suomessa nykyisin toimivista paperitehtaista. Punatiilisten tuotantorakennusten nykyasu on peräisin pääosin 1900-luvun lukuisista laajennusvaiheista. Paperitehtaan ympärille on rakentunut yhdyskunta kirkkoineen, kouluineen, seurataloineen sekä eri aikakausilta olevine työväen asuinalueineen. Tehdasyhdyskuntaan kuuluu mallipiirustusten mukaan 1900-luvun alussa rakennettu työväenasuinalue, entinen kansakoulu (1891), seuratalo (1958-63), päiväkoti (1948), terveystalo (1950), Varismäenkujan rivi- ja kerrostalot (1940/1950-luvulta) sekä Lepolan vanhustentaloryhmä tehtaan etelä- ja kaakkoispuolella. Tehtaan eteläpuolella olevassa jokirannan puistossa on arkkitehti Rikardo Björnbergin suunnittelema työnjohtajien asuinrakennus ns. Pomola (1900). 1800-luvulta on säilynyt vanha holanterirakennus insinööri C.G. Hultin suunnittelema käsipaperiosasto. Arkkitehti K.J. Ahlskogin suunnittelema entinen lumppurepimö, ns. Lumppulinna 1920-luvulta sijaitsee erillään muusta tehdaskokonaisuudesta. Joen toisella puolen tehtaasta luoteeseen on Tervakosken kartano talous- ja väenrakennuksineen, kartanon viljamakasiinista rakennettu virkailijakerho sekä tehdasyhdyskunnan oma kirkko tapuleineen. Kartanon päärakennus on rakennettu 1802, nykyinen klassistinen asu on 1930-luvulla arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema. Vanhaa kartanomiljöötä ovat ns. Muurila (1790) ja kartanoon liittyvä työväen asuinrakennus (1847). Muu rakennuskanta on paperitehtaan ajalta, mm. navetta- ja tallirakennukset ovat 1870-luvulta. Eklund on suunnitellut myös tehtaan kirkon ja tapulin sekä asuinrakennuksia 1930-luvulla. Kaksi taloa on rakennettu 1945 Heimo Kautosen piirustusten mukaan. Kautosen suunnittelema virkailijakerho on valmistunut 1955. Tervakosken teollisuustaajamaan liittyvä maisemaan kauniisti sijoitettu pieni kirkko on vaatimaton mutta taitavasti suunniteltu esimerkki 1930-luvun klassismin puuarkkitehtuurista. Suorakaiteen muotoista punaiseksi maalattua hirsirakennusta jäsennöivät harkitun vähäeleiset ja niukat yksityiskohdat. Tapuli noudattaa ulkohahmoltaan perinteisen alaosastaan katetun pukkitapulin muotokieltä. Alkuperäisessä asussaan säilyneen kirkkosalin hirsiseinät ovat vaaleiksi maalatut. Kiinteän sisustuksen väritys noudattaa mehevän pehmeästi murrettua väriskaalaa, jota tehostavat lehterinkaiteen, saarnatuolin ja kirkkosalista sen takaiseen seurakuntasaliin johtavien ovien kukkamaalaukset. Kirkon vieressä oleva lisärakennus on huomaamattomasti sovitettu kokonaisuuteen.
Tervakoski oli jo keskiajalla tärkeä myllypaikka, johon perustettiin sahalaitos 1780. Kartanon perusti Johan Nordeswan, joka osti kylän kaksi kantataloa, Hovilan ratsutilan ja Talolan rälssitilan ja yhdisti ne yhdeksi tilaksi. Kartanoon liitettiin lisää tiloja 1870-luvulla. Kartanon omistajaksi 1806 tullut kamarineuvos G.G. Nordenswan perusti kosken varrelle paperitehtaan 1818. Aluksi tehdas valmisti lumpuista paperia vesivoimalla, mutta 1850-luvulla siirryttiin käyttämään höyryvoimaa ja paperin valmistus koneellistui. Tervakoski keskittyi erikoispaperituotantoon jo 1800-luvun puolivälissä. Suomen valtion setelipaperin vakituinen valmistaja tehtaasta tuli 1880-luvun lopulla. Lumpun käytöstä raaka-aineena luovuttiin vasta 1980- ja -90 -lukujen vaihteessa. Tervakosken taajama kehittyi paperitehtaan ympärille. Tehdas harjoitti laajaa asuin- ja julkista rakennustoimintaa 1800-luvulta aina 1960-luvulle saakka. Suunnittelusta vastasivat mm. arkkitehdit Ricardo Björnberg, Jarl Eklund ja Heimo Kautonen. Tervakosken kirkko rakennettiim vuonna 1936 edellisenä vuonna perustetun Tervakosken Pikkukirkkoyhdistyksen toimesta. Talkoovoimin Tervakoski Oy:n lahjoittamista Toivan kartanon riihen hirsistä tehdyn rakennuksen piirustukset laati arkkitehti Jarl Eklund, kirkkosalin kukkaisaiheisesta maalauskoristelusta vastasi koristemaalari Fritz Hilbert. Vuorineuvos Gösta Serlachiuksen 1937 lahjoittaman alttaritaulun maalasi Georg von Swetlick. Kirkon siirryttyä 1973 Janakkalan seurakunnalle siihen tehtiin 1976 seurakunnallisia kokoontumisia varten suunniteltu lisärakennus (arkkitehdit Seppo Asikainen ja Raimo Pensanen).
Tervakosken paperitehdas ja yhdyskunta
Pielisjoen kanavat (Jakokoski)
Niskanen, Mikko
ortodoksinen kirkko
orthodox church
ortodoxa kyrkan
Katri Veltheim kuvaa ensi käyntiään Kansallisessa vuonna 1936 ja 30-luvun teatterikulttuuria Helsingissä kirjan luvussa Poliittisia teatterimyrskyjä ja komedian aurinkoa.
Kiviteltankatu
Ravintola Bronda
Helsingin synagoga on toinen maan kahdesta juutalaisen uskonnon ja kulttuurin keskuksesta. Helsingin juutalaisasutuksen historiasta kertovan, rakennustaiteellisesti ja kaupunkikuvallisesti merkittävän rakennuksen kiinteä sisustus on säilynyt hyvin. Suomessa on vain kaksi synagogarakennusta, joista Helsingin 1906 valmistunut rakennus on Turun synagogaa hieman vanhempi. Toisin kuin monet juutalaiset pyhätöt Euroopassa, Suomen synagogat ovat säästyneet - Viipurin synagogaa lukuun ottamatta - toisen maailmansodan tuhoilta. Suomen suhteellisen nuoret synagogat muodostavat eräänlaisen päätepisteen synagoga-arkkitehtuurin perinteessä. Rakennuksen ulkoarkkitehtuurissa on käytetty Keski-Euroopassa ja Englannissa yleistä, kertaustyylejä valikoivasti soveltavaa synagogatyyppiä, jolle tunnusomainen piirre on mm. pyörökaarityylin mukainen julkisivun jäsentely. Helsingin synagogan näkyvä sijainti kadun varrella kertoo juutalaisen vähemmistön aseman vahvistumisesta kaupungissa. Alueesta oli tullut juutalaisten asuma-aluetta sen jälkeen kun ns. narinkka, käytettyjen vaatteiden tori oli siirtynyt Suomen pankin tontilta Kamppiin. Helsingin synagogasalin sisustus on säilynyt poikkeuksellisen hyvin alkuperäisessä asussaan. Toisessa kerroksessa sijaitsevaa salia reunustavat kolmelta sivulta lehterit. Kiinteässä sisustuksessa on käytetty jugend-tyylisiä yksityiskohtia. Neljän valurautapilarin kannattaman kattokupolin kaulaan on maalattu seitsenhaaraisia kynttelikköjä (menora) viittaamaan Jerusalemin Salomonin temppelin kultaiseen kynttelikköön. Lukupöydät, penkit, aidatulla lukukorokkeella (bima) sijaitseva lukupulpetti ja toorakaappi (aron hakodesh) ovat alkuperäisiä, samoin kattokruunut ja pilareissa olevat valaisimet. Synagogan ensimmäisessä kerroksessa on pieni arkena käytetty rukoushuone (minjan), alkuaan koululle varatut huoneet ovat toimistotiloina. Vuonna 2005 toteutetussa restauroinnissa on tehty palauttavia toimenpiteitä, mm. lehtereiden verkkokaiteet, seinien väritys ja niiden koristeraita.
Juutalaisia tiedetään muuttaneen Suomeen jo 1700-luvun lopulla, mutta varsinainen pysyvä juutalaisasutus syntyi autonomian aikana, 1800-luvun puolivälissä, kun Suomessa palvelleet tsaarin armeijan juutalaiset sotilaat saivat luvan asettua maahan asumaan. Helsingin juutalaisen seurakunnan synagoga rakennettiin Helsingin kaupungin Malminkadulta 1900 luovuttamalle tontille. Synagogan rakennustoimikunta teki varainkeräysmatkoja Pietariin, Tukholmaan, Göteborgiin, Kööpenhaminaan, Berliiniin, Hampuriin ja Lontooseen. Synagogan suunnitteli Jac. Ahrenberg, joka tuolloin toimi myös yleisten rakennusten ylihallituksen yliarkkitehtina. Synagogan sisäänkäynnin paikkaa ja ensimmäisen kerroksen tiloja muutettiin, kun tontille rakennettiin Irma ja Matti Aaltosen suunnittelema, 1961 valmistunut seurakuntakeskus- ja koulurakennus.
Helsingin synagoga
"Aamusta alkaen Pasilassa oli vilskettä. Mainos-Television pihaan ajoi autoja jatkuvasti, parkkipaikat alkoivat täyttyä jo heti kahdeksan jälkeen. Studiorakennuksen aulassa kuljeskeli kiireisiä ihmisiä: toimittajia, ohjaajia, kameramiehiä, järjestäjiä, kuvaussihteereitä, teknistä henkilökuntaa ja toimistovirkailijoita. Varsinainen studio oli rakennuksen pohjakerroksessa. Siellä oli studion lisäksi pieni kahvio, pukuhuoneet, maskeeraushuone, kampaamo, tarpeisto ja lavastamo. Kaksi kerrosta ylempänä oli tarkkailuhuone." (S. 209-210.)
'Matti ja Maija' -sarjaa kuvataan Yleisradion studioilla Pasilassa.
Yliopiston kahvila
Tarvonsilta
"Ilona lensi ristiin rastiin, laskeutui välillä Saunabaarin katolle, tiirasi puitten yli Sorsapuiston päiväkodin pihalle, siitä Rantalan urheiluliikkeen ikkunoihin, monot tarjouksessa, ei tällä hetkellä kiinnosta, sitten Ilona vaappui, matkaan ja suhahti Ostoskeskuksen katolle ja räki hamppareiden niskaan, nämä katsoivat mistä läjä tuli, mutta Ilona oli jo Suursuolla, siellä mistä Maunula kerran alkoi." (s. 89)
Konno, Hannes
sähköjohdot
elledningar
electric wires
Hangon Länsisatama Hankoniemen kärjessä on Suomen ensimmäinen ympärivuotinen ulkomaanliikenteen vientisatama. Satamaa on rakennettu 1870-luvun alusta alkaen useassa vaiheessa ja sen nykyinen perusilme on peräisin pääasiassa 1910-lukua edeltävältä ajalta. Sataman merkittävimmät rakenteet ovat laituri, aallonmurtajana toimiva lohkokivimuuri sekä Gustaf Nyströmin suunnittelema teräsbetoninen, graniitilla vuorattu voimakasiini. 1920-luvun satamakonttoriin eli ns. Englannin makasiiniin liittyy pitkä ja kaareva makasiiniosa lastauslaitureineen. Makasiinin on yhdistänyt laituriin betoninen ylikulkusilta. Lisäksi satama-alueella sijaitsevat rautatiehen liittyvät tiilirakenteinen entinen konepaja ja korjaushalli lähellä 1959 valmistunutta rautatien ylittävää siltaa. Rautatie ja satama ovat muodostaneet 1870-luvulla taustan Hangon kaupungin perustamiselle. Satamaa on uudistettu ja laajennettu.
Höyrylaivaliikenteen kehittyessä Hangon Länsisatamaan rakennettiin Suomen ensimmäinen ympärivuotinen vientisatama. Satamaan johtava Hangon - Hyvinkään rautatie rakennettiin 1872-1873 ja sataman yhteyteen muotoutui suurehko ratapiha- ja asema-alue. Ratapihan lounaispuolelle valmistui aallonmurtaja ja laituri 1873 sekä lohkokivimuuri 1903-1908. Aallonmurtajaa ja laituria pidennettiin 1890-luvun vaihteessa. Sataman itäpäähän rakennettiin 1890-luvulla tulli- ja pakkahuone, ns. Saksan makasiini, joka purettiin myöhemmin. Vaunujen korjaushalli rakennettiin satama-alueelle 1892. Tärkeimmän vientituotteen voin varastoimiseksi rakennettiin 1908-1909 arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnittelema voimakasiini. Rakennus tuhoutui osittain ensimmäisen maailmasodan aikana, mutta se rakennettiin alkuperäisten piirustusten mukaan uudestaan 1918-1923. Satamakonttori valmistui 1923 ensimmäisessä maailmansodassa tuhoutuneen puisen makasiinin paikalle. Sataman pohjoissivulla sijaitseva Nuottasaari yhdistettiin täyttömaalla mantereeseen 1924-1929.
Hangon Länsisatama
Rikostarina, joka kertoo kolmen sukupolven miehistä ja oikeiden valintojen vaikeudesta.
Periytyvätkö isien synnit? Kostetaanko pahat teot polvesta polveen? Klaus Haapala saa potkut kiinteistövälittäjän työstään ja heti perään tiedon siitä, että hänen pikkuveljensä on sekaantunut huumekauppaan. Samaan aikaan Klausin vaimosta paljastuu uusia yllättäviä puolia ja pian myös potkut antanut pomo murhataan. Klaus huomaa olevansa keskellä vyyhtiä, jonka alku on kaukana menneisyydessä – ja ratkaisu tässä päivässä. Veljeni vartija on tiukka ja runollinen rikosromaani isistä ja pojista, vääristä teoista ja niiden hyvittämisestä. Se on tarina siitä kuinka hävitty korttipeli voidaan kääntää voitoksi vielä vuosikymmenten jälkeenkin. ”Tyylilaji on iskevä ja ytimekäs: sukutarina ei ole raskaasti junnaavaa epiikkaa, vaan tiukan keskitettyä ilmaisua… Veljeni vartija on hieno rikosromaani, jossa huolellinen työ näkyy kautta linjan. …Antti Tuomainen on uusi ja lupaava suomalainen noir-dekkaristi.” - Keijo Kettunen , HS ”Tuomainen kirjoittaa vahvaa konstailematonta proosaa ja elävää dialogia… Ihmiset ovat lihaa ja verta. Kaikkein viehättävintä kirjassa on sen läpi kulkeva juonne henkilökohtaisesta vastuusta. Elämän voi ottaa omiin käsiinsä ajelehtimisen sijaan.” - Marja Kuparinen, Kirkko & Kaupunki ”Kielellisesti Tuomainen on vähintään yhtä etevä kuin moni rikosromaanien myyntitykki”. – Antti Majander, HS (www.helsinkikirjat.fi)
Tampereen yleinen sairaala
Lönnrotinkatu 3
Vicke Pettersson: Kaksi tarinaa vanhoilta ajoilta. Vapaamuuraripöydän ratkaisematon arvoitus.
Ajan hammas kuluttaapi Kinaporin talot, Harjiksen toi ruumishuone korjaa elon sadot.
Salpalinja (Kylmälä)
'Sampo jatkoi puolijuoksua mäkeä ylös ja pysähtyi sitten hämmästyneenä käännyttyään ostarin kulmalta Otavantielle. -- Kujis-pubin terassilla kantaporukka istui kaljalla ja röökillä aivan niinkuin ennenkin, mutta Otavantie näytti jotenkin erilaiselta kuin vielä pari viikkoa sitten. Jotenkin vinksahtaneelta, toispuoleiselta. -- -Yhtenä aamuna katu oli vaan revitty auki ja vanhat koivut kaadettu, Tarja Nygren huokaisi. -- Kaikki uusimmat tekniset vempaimet piti olla, mutta lapsuuden tärkeiden asioiden piti pysyä ennallaan. Niin kuin kotikadun vanhojen koivujen.' (s. 65 - 67)
Sampon äiti asuu edelleen Lauttasaaressa Otavantiellä.
Helsingin Haltialan tilalle johtavalla tiellä on juuri ennen tilaa vasemmalla puolella tietä outo korkea pömpeli. Mitä tarkoitusta varten tuo tuo korkea oveton maja on? Olisin hyvin kiitollinen vastauksesta, koska olemme miettineet asiaa vuosia. Haltialan tilan pehtoorilta sain tiedon, että "pömpeli" on alunperin ollut infopiste. "Torni" toimi aikoinaan myös periskooppina, josta saattoi tarkastella kauempana ladon seinässä ollutta nuolihaukan pesää. Haltialasta, Ruutinkoskesta ja Pitkäkoskesta lisätietoja: http://www.ymparisto.fi/default.asp?node=14525&lan=fi http://www.kalastajanmaailma.com/PublisherFishinglordsSingleCard?selectedObject=296 Nuolihaukka näyttää tältä: http://fi.wikipedia.org/wiki/Nuolihaukka
Sirkkalan kasarmialue on maamme vanhimpia pääpiirteiltään säilyneitä kaupunkikasarmialueita Helsingin Kaartin kasarmin ja Katajanokan Merikasarmin ohella. Turun krenatööritarkkampujapataljoonan kaupunkikasarmi on sijoittunut perustamisvaiheessaan 1846 entiseen Turun kaupungin vaivaistaloon. Kurjenkaivonkentälle 1840-luvulta eteenpäin muodostuneen kasarmialueen nykyinen rakennuskanta käsittää joukon kivisiä sotilasrakennuksia. Entinen vaivaistalo on kolmikerroksisen ja ulkoasultaan yksinkertaisen klassistisen kivirakennus. Päävartio sijaitsee Kaivokadun portin vieressä. Päävartion pääjulkisivussa ulkoasua hallitsee rakennustyypille ominainen arkadi päätykolmioineen. Alueella sijaitseva sotilassairaala 1840-luvulta on kaksikerroksinen tiilirakennus. Kaivokadun varrella on 1870-luvulla rakennettu kolmikerroksinen kasarmirakennus, joka arkkitehtuurinsa puolesta liittyy aikansa kasarmirakentamisen kehitykseen ja kansainvälisten arkkitehtuurivirtausten vaikutuspiiriin.
Suomen sotaväen krenatööritarkk´ampujapataljoona perustettiin 1846. Se sijoitettiin Turkuun; kaupunginarkkitehti P.J. Gylichin suunnittelemaan ja vuoden 1834 vaiheilla valmistuneeseen kaupungin entiseen vaivaistaloon Kurjenkaivonkentän laidalla Kerttulinmäen ja ruutukaava-alueen välillä. Maastonmuodoltaan mäkinen paikka oli osoitettu rakentamattomaksi alueeksi Turun kaupunkipaloa seuranneessa arkkitehti C.L. Engelin laatimassa asemakaavassa 1828. Kruunulle myydyn vaivaistalon muuttaminen kasarmiksi suunniteltiin 1846 Intendentinkonttorissa. Näkyvimpiä muutoksia oli porrashuone-ulokkeiden lisääminen pihasivustan reunoille. Sirkkalan kasarmialueen perustamisvaiheessa eli 150-paikkaisen vaivaistalon sotilasmajoitukseen muuttamisen yhteydessä rakennettiin myös tiilinen päävartio. Sotilassairaala rakennettiin 1840-luvun lopulla. Krenatööritarkk´ampujapataljoona poistui Sirkkalan kasarmista ja Turusta 1857 ja suomalainen sotaväki vaihtui kasarmilla venäläiseksi 1860-luvulla. Venäläinen vaihe jatkui 1900-luvun alkuun ja Suomen itsenäistymiseen. Tärkein lisä alueen rakennuskantaan tuona aikana oli kolmikerroksinen majoitusrakennus, joka nousi 1870-luvun jälkipuolella Kaivokadun varrelle päävahdin viereen. Arkkitehtuurisuunnitelma oli laadittu Yleisten rakennusten ylihallituksessa 1875 Axel Hampus Dalströmin johdolla. Sotilasmajoitus kasarmialueella lakkasi 1900-luvun jälkipuolella ja rakennuskantaa sovitettiin esikunta- ja sairaalakäyttöön. Turun ja Porin sotilasläänin esikunnan käytössä Sirkkalan kasarmialue oli 1990-luvulle ja 2000-luvun alussa alueen kaikki kivitalot tulevat korjattuina Turun yliopiston laitoskäyttöön.
Sirkkalan kasarmit
taidemuseot
konstmuseer
art museums
Kauas peltolakeuksille näkyvä, Markinsalon mäelle rakennettu "Ylistaron komiakirkko" kuuluu uusgotiikan varhaisvaiheen ensimmäisiin edustajiin maassamme. Kirkko seisoo Kyrönjoen töyräällä, Kirkonlahden rannalla. Länsitornillisen kirkon ulkoseinät ovat olleet vaaleiksi rapatutut alun alkaen, vaikka ne oli tarkoitettu tiilipintaisiksi. Holvatun kirkkosalin jakaa kolmeen laivaan kummallekin pitkälle sivulle rakennetut kaksikerroksiset lehterit. Keskilaivan levyisen kuorin itäseinä on jäsennöity goottilaisin kaariaihein ja sen yläosassa on suuri kaari-ikkuna. Alttaritauluna on Adolf von Beckerin Kristuksen kirkastus vuodelta 1888. Kirkko on Suomen kolmanneksi suurin ja siinä on istumapaikkoja n. 2500. Kirkon eteläpuolella on arkkitehtitoimisto Aulis Jääskeläisen suunnittelemat seurakuntatalo vuodelta 1974 ja seurakunnan virastotalo vuodelta 1986. Ylistaron kirkko on osa valtakunnallisesti arvokasta Kyrönjokilaakson maisema-aluetta.
Ylistaro perustettiin Isonkyrön emäseurakunnan alaiseksi kappeliksi 1658. Seurakunta itsenäistyi 1859. Nykyinen kirkko on sen kolmas. Kirkko on rakennettu 1847-1850 Intendentinkonttorissa 1846 laadittujen piirustusten mukaan (E.B. Lohrmann) rakennusmestari Jakob Kuorikosken johdolla. Seurakunta oli ns. keisarinpitäjä, mikä lienee syynä siihen, että se määrättiin rakentamaan kirkko kivestä toivomansa puun asemesta. Kirkon sisätila uudistettiin 1935-1936 arkkitehti Kauno S. Kallion laatiman ehdotuksen mukaan. 1970-luvun sisämaalauksessa palattiin vanhempaan väriasuun. Kirkon ulkorappaus uusittiin 1994.
Ylistaron kirkko
"Kuva on otettu sota-aikana, vuonna 1942, vuotta ennen syntymääni. Minun kotini sijaitsi Porthaninkadun ja Agricolankadun kulmassa, kivenheiton päässä tästä Flemarin talosta, jonka muistan hämärästi; muitakin puutaloja oli Kalliossa vielä 40-luvulla ja 50-luvun alussa jäljellä. Talo numero 4 esiintyy talvisessa kuvassa edukseen. Se on ollut puutalo, kuten olen sisäkuvasta arvellut, vieläpä erityisen komea." (s. 145) ""Me kapuamme jyrkkää katua kuin vuoren huipulle ja siitä tulemme puiston luo ja siitä käännyn vasemmalle kun Fleminginkatu alkaa. Heti ensimmäisen kivitalon jälkeen on kotitalo, matala puutalo siinä, kahden suuren välissä kuin kotimökki, kaunis se on, ja viihdyn siinä, sillä tämä se on minun koti täällä, numero 4." (s. 59)
Hannu Mäkelän romaanin lähtökohta on vanha mustavalkoinen, rikospoliisin ottama valokuva vuodelta 1928, pienessä asunnossa, osoitteessa Fleminginkatu 4. Kuvassa on mies ja nainen, toinen makaa sängyssä ja toinen lattialla, molemmat kuolleina. Mäkelä lähtee kirjassaan selvittämään tragedian syitä.
Heiskanen, Maria
Maunulan uurnalehto
Kulosaaren ostoskeskus
Länsi-Turunmaan saaristoasutus (Jumo)
Simonlinna
Päähenkilö Maasa Santanen työskentelee bioteknologian tutkijana Viikin kampuksella. Hänen työhuoneensa sijaitsee Biokeskus viitosessa.
Kantolanniemen 1930-luvulla perustettu siirtolapuutarha on hyvin säilynyt esimerkki aikakauden toimenpiteistä, joilla pyrittiin tarjoamaan kaupunkien vähävaraiselle työväestölle mahdollisuus pienimuotoiseen huvilaelämään ja puutarhaviljelyyn. Sijainti kauniilla niemellä, säännöllinen asemakaava ja hyvin hoidetut mökit puutarhoineen muodostavat hyvin säilyneen kokonaisuuden. Kantolanniemen siirtolapuutarha-alue sijaitsee Hämeenlinnan keskustaa vastapäätä olevalla Vanajaveteen pistävällä niemellä. Säännöllisellä ruutukaava-alueella on 77 pientä klassistista mökkiä perustamisen ajoilta sekä suurempi yhteisrakennus näiden keskellä. Rakennuksia on pääasiassa kahta tyyppiä, joista toisessa on ollu mahdollisuus käyttää ullakkoa asumistilana. Alueen pohjoisrannalla kullakin palstanomistajalla on pieni, rantapuistikkoon vapaasti sijoitettu saunamökki.
Siirtolapuutarhojen synnyn yhteiskunnallisena taustana olivat teollistuvat kaupungit, muuttoliike ja niistä seuranneet ongelmat. Siirtolapuutarhaliikkeen isänä pidetään saksalaista lääketieteen tohtoria Daniel Schreiberiä (1808-1861). Pohjoismaihin siirtolapuutarhat tulivat Tanskan kautta, jossa ensimmäinen perustettiin 1884. Ruotsin ensimmäinen siirtolapuutarha otettiin käyttöön Malmössä vuonna 1895, Suomen ensimmäinen siirtolapuutarha perustettiin 1916 Tampereen Hatanpäälle. Hämeenlinnassa kaupunginvaltuusto päätti 7.1.1932 ostaa Katisten kartanon maista Kantolankärjen siirtolapuutarha-alueeksi ja siirtolapuutarhayhdistyksen perustava kokous pidettiin 6.7.1933. Kantolanniemen kärkeen perustetun siirtolapuutarhan laajuus oli 7,8 hehtaaria. Kantolanniemen palstasuunnitelman teki 1933 Hämeenlinnan kaupunginpuutarhuri Veli Sorma. Rakennusten ja palstasuunnitelman esikuvana oli ilmeisesti Eelis Kaalamon ja Georg Henrikssonin Tampereen Nekalan siirtolapuutarhaa varten tekemät suunnitelmat. Mökkien mallipiirustukset saatiin kaupungilta. Ensimmäinen mökki, nro. 16 valmistui 1934. Rakennusten kooksi määrättiin 4,5 x 3,5 metriä, vinttiin oli lupa sijoittaa makuutilat. Kuisteja oli kahta eri tyyppiä. Yhteismaja on puolustuslaitoksen parakki, joka purettiin 1955 ja pystytettiin Kantolanniemeen.
Kantolanniemen siirtolapuutarha
Monet kirjan tarinat sijoittuvat Kaivopuistoon, Muukalaiskadun kulmille.
Seitapaikat (Ukonsaari)
"Robert Rakkola pisti kädet maiharin taskuun ja tihensi askeltaan. Kävely teki hyvää, Kukkonen ja faija loittonivat joka askeleella. Puotinharju oli tuulinen ja autio. Yksinäinen taksi nousi pitkin Kastelholmantietä. Kuski tarkkaili kerrostalojen rappukäytäviä etsien oikeaa osoitetta. Hän muisti lupautuneensa ajoon uudenvuoden aattona. Mitähän faija sanoisi, jos saisi tietää." (s. 29)
Kirja perustuu YLE, TV 1:n tuottamaan tv-sarjaan "Kotikatu". Kuuma kesä on kirjasarjan kolmas osa ja kattaa televisiosarjan osat 37-53.
Vallilan raitiovaunuhallit
Haapamäen rautatieasemanseutu
Puistola
Paavilainen, Käpy ja Simo
Ravintola Won Tonissa vietetyn illan jälkeen Antonia ja Timothy saattavat juopuneen runoilijan kotiin ja vierailevat tämän luona.
Montako pelastusasemaa on Helsingissä? Helsingissä on kahdeksan pelastusasemaa: Keskuspelastusasema sekä Erottajan, Haagan, Käpylän, Malmin, Mellunkylän, Kipparlahden ja Suomenlinnan pelastusasemat. http://www.hel.fi/pel/
Hei huomenta Suomi hyvin pyyhkii, sun poikas valvoi taas ja ahkeroi. Herrat Helsingissä laman alla nyyhkii, mä tein sen minkä aikamies vain voi
Sanoitus kuvaa rekkakuskin ammattia, sivuten ylimmän päätäntäelimen arkea lama-ajan Suomessa 1970-luvun lopussa.
Pekka ja Pätkä kesälaitumilla -elokuvassa Pekka ja poppoo hankkivat mökin maalta, mutta asettuvat taloksi ensin väärään "mökkiin". Missä tämä talo sijaitsee? Suomen kansallisfilmografian mukaan elokuvaa filmattiin Helsingissä ja kuvauspaikkoina olivat Kallio ja Tammisalo. Kysytty "mökki" oli/on siis Tammisalossa. Lähde: Suomen kansallifilmografia 5 (Valtion painatuskeskus, 1989)
Eerikin- ja Abrahaminkadun kulmassa sijaitseva linnamainen jugend-talo oli ollut kirjaimellisesti paketissa kuukausia, siististi käärittynä himmeästti läpikuultavaan vihertävään muoviin. Iso rakennus oli täysremontissa. ... Rakennus tosiaan sai ennen pitkää uuden värin: vuosikymmenten kuluessa tummunut harmaa ja rumasti lohkeillut rappaus vaihtui alkuperäiseksi jugend-vihreäksi, joka korosti oikeaoppisesti kulmaerkkerin pyöreyttä ja katolla kohoavaa suippokattoista tornia.
Talossa asuvat jännitysromaanin keskiössä olevat sisarukset Inari ja Salla Lappi sekä heidän äitinsä Meri.
Nyberg, Carl Petter
Kajava, Viljo
Kruunupyyn kirkko ympäristöineen edustaa perinteistä pohjalaisen jokivarsiasutuksen kirkonkyläkeskusta yhteisöllisine kokoontumispaikkoineen. Empirekirkon on rakentanut kuuluisaan pohjalaiseen kirkonrakentajasukuun kuulunut Heikki Kuorikoski 1822 pohjanaan Yli-intendentinviraston suunnitelmat. Kirkon ympäristöön kuuluu kappalaisen pappila sekä matkan päässä kirkkoherran pappila Torgare. Kirkon läheisyydessä on säilynyt myös käräjätalo. Kirkonkylän rungon muodostaa kylän halki virtaava Kruunupyynjoki ja sen polveilua seuraava kylätie. Historiallinen rakennuskanta keskittyy joen rannoille. Kylätaajaman reunalla oleva suuri puukirkko tapuleineen hallitsee maisemaa. Kappalaisen pappila sijaitsee joen etelärannalla ja kirkkoherran pappila, Torgaren pappila, kirkonkylän itälaidalla joen vartta seuraavan vanhan maantien varrella. Kirkon vieressä jokirannassa on paikalliseen talonpoikaiseen tapaan rakennettu käräjätalo, joka on lajissaan ainutlaatuinen. Käräjätalon länsipuolella, Åminnestanissa on yksi harvoista maassamme säilyneistä kirkkotuparyhmistä. Vanhat kirkkotuvat on muutettu pysyväisasunnoiksi. Joen puistomaisella etelärannalla on kappalaispappilan lisäksi muutamia vanhoja pihapiirejä ja pohjoisrannan tien varrella pienimuotoista asutusta. Kaksi myllyä, Biskopskvarnen ja Persjönskvarnen antavat visuaalisen lisänsä jokimaisemalle. Kruunupyyn empirekirkko on pohjamuodoltaan sisäviisteinen ristikirkko. Ristikeskuksen laajuiselta kahdeksankulmaiselta attikalta kohoaa pieni lanterniini. Ristivarsissa on tympanonpäädyt. Kirkkosalissa on ristikeskuksen laajuinen laakea välikattokupoli, seiniä jäsennöi voimakas kattolista ja ikkunoiden kummankin puolen sijoitetut pilasterit. Edellisestä kirkosta peräisin olevat alaveteliläisen kirkkomaalari Johan Backmanin 1750-luvun lopulla tekemät maalaukset on sijoitettu sakariston kuorista erottavaan seinään ja pohjois- ja eteläristin itäseiniin. Myös komea saarnastuoli kaikukatoksen veistoksineen on Backmanin valmistama. Kruunupyyn kellotapuli on vanhin säilynyt pohjalainen renessanssitapuli. Kellotapulin rakentamisajankohdan tiedot vaihtelevat vuodesta 1675 aina 1690-luvun alkupuolelle. Torgaren pappilan rakennukset ja pihapiiri kuvastavat selkeästi pappilakulttuuria ja pappiloitten rakennustapaa vaiheessa, jolloin pappilan talous perustui maanviljelykseen. Pappilan rakennukset on sijoitettu kahteen pihapiiriin. Pappilan päärakennuksessa on symmetrinen karoliininen pohjakaava keskeissaleineen. Pappilan talouskeskuksen rakennuskantaan kuluu myös 1840-luvun renkitupa, mankelitupa ja kivinavetta.
Kruunupyyn seurakunta perustettiin 1607 Pietarsaaren ja Kaarlelan emäseurakuntien osista. Kruunupyyn nykyinen kirkko on järjestyksessään neljäs. Kirkon suunnittelun lähtökohtana oli Yli-intendenttiviraston piirustus vuodelta 1796. Kirkko rakennettiin 1822 rakennusmestari Heikki Kuorikosken johdolla. Samaan aikaan kunnostettiin tapuli. Empiretyylinen ulkovuoraus tehtiin 1824. Kirkkoa korjattiin 1951-1952, jolloin mm. kirkon penkit uusittiin. Kruunupyyn kirkkoherran virkatalo rakennettiin seurakunnan muodostamisen aikaan tuolloisen kappelin läheisyyteen. Torgare liitettiin kirkkoherran taloon 1600-luvun puolivälissä. Pappilan päärakennus pystytettiin aikaisemman paikalle rakennusmestari Hans Riskan johdolla 1796. Rakennuksen runkoa jatkettiin 1856 länsipäädystä ja tässä vaiheessa rakennus sai keltaisen värin. Torgaren pappila liittyy joidenkin maamme merkkihenkilöiden elämänvaiheisiin. Siellä vierailivat mm. H.G. Porthan, joka vietti osan lapsuuttaan pappilassa enonsa, kirkkoherra Gustaf Jusleniuksen luona, sekä J.L. Runeberg.
Kruunupyyn kirkko ympäristöineen (Kruunupyyn kirkko)
bryggerier
panimot
breweries
Jurkka, Jussi
Koskelan kallioilla on kaksi vanhaa louhittua tykkiasemaa, jotka ovat täyttyneet sadevedellä. Kooksi arvioin noin 30-40 neliömetriä, eikä niihin ilmeisesti ole mitään yhteyttä vesistöstä. Siksi onkin hyvin hämmästyttävää, että lätäköissä näyttää olevan kesästä toiseen hengissä sinnittelevä kalakanta. Jotain pieniä ja tummia ne ovat. Mistähän kaloista on kyse, ja miten kummassa ne ovat sinne löytäneet ja selviävät talvien yli? Kalat ovat ruutanoita. Näin meille kerrottiin sekä Helsingin yliopiston biologian laitokselta että Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksesta. Ruutanat selviävät melko pitkään hyvin vähähappisissa olosuhteissa erikoisen aineenvaihduntansa avulla: ruutanan aineenvaihduntataso laskee erityisesti talven vähähappisissa olosuhteissa hyvin alhaiseksi. Erikoinen piirre on myös se, että ruutana tuottaa samalla hieman alkoholia. Siitä ei ole tietoa miten ruutanat ovat Koskelan altaisiin saapuneet, mutta todennäköisesti joku on sinne niitä muutamia kuljettanut, ja ne ovat lisääntyneet.
Pasilan linkkitorni
Ravintola Kerhonen
'Lauttasaaressa oli niin paljon kaikenlaisia isojen puiden alle kauan kasvaneita taloja, ikään kuin niiden aika olisi kirjoitettu albumeihin. Steniuksen vieressä oli Tuula Vuohun taloksi sanomani iso kivitalo, jonka läheisyyteen Steniuksen puutarhasta helposti pääsi. Vähän kadehditutti sen oleminen siinä niin lähellä. Jokin kauppakin oli talon tässä päässä. Siihen pystyi meiltä kävelemään ihan kevyesti pitkin kauppaneuvoksentietä. (s. 164)
Lauttasaaren talot ja kulkureitit pysyvät kirjoittajan mielessä.
mörssäriaukot
Skogster-Lehtinen, Greta
Oulujoen ja Sotkamonreitin voimalaitokset (Aittokoski)
Makarov, Sasha
Pakilan kirkko
Kirjoittajia on useita, ja tapahtumat ajoittuvat koko 1900-luvulle. Toimittaneet Riitta Tenni ja Aila Luontola.
Munkkiniemenranta
Ihantola
Milloin Hip hop -laite on tullut Linnanmäelle? "Epävirallisilta huvipuistosivuilta" löytyi tieto, että HipHop tuli vuonna 2000 alunperin satulaaksoon Meteoriitin tilalle, mutta siirrettiin Kiepin viereen kaudeksi 2004. http://www.bellingham.fi/huvipuis/lintsi.htm
Metsäsian kortteli
Ranskan suurlähetystö
Sinun Helsinkisi: Raitiovaunukiskot katujen kanjonista tuuliin satamien. Lautturina elämän virrat ohjaat kansan vaiteliaan. Sinun Helsinkisi: Jäätelöpönttöjä autoon viskot. Näet ihmisten kuluttavan kersakaillen. Rojua riittää kaupungin laidoille vuoria muodostamaan. Helsinki - monta elämää, monta maailmaa. Helsinki teitä yhdistää ja erottaa. Sinun Helsinkisi: Hirmuiset nosturiliskot rautataakkoja nöyrästi sirtävät rungoiksi laivojen. Uutta luomistyötä seuraat kuin Jumala taivaastaan. Sinun Helsinkisi: Vaatekaupat ja diskot. Haaveesi sulautuvat kopioiksi mainosten. Pinta pintaa ajan aalloilla olet tottunut ratsastamaan. Sinun Helsinkisi: Harmaat veljet ja siskot, ihmisten vapaus vankina viidakon. Olet näkymätön mies, sopeutunut sokeain maailmaan.
Villa Walhelm
Onko Helsingissä vielä nykyään perinteisiä kappeleita, jotka on tarkoitettu hiljentymiseen kaikelle kansalle? Missä Helsingin keskustassa tai sen lähistöllä sijaitsee tyylikkäitä vanhoja kappeleita? Sivulla http://www.helsinginseurakuntayhtyma.fi/ > kirkot löytyy Helsingin ev.lut. kirkkojen ja kappeleiden aukioloajat, sekä kunkin seurakunnan kautta myös kirkkojen esittelyt. Siitä voinee päätellä mikä kirkko tai kappeli on vanha ja tyylikäs.
Kuopion vankila
Aihepaketti: Rundi Stadissa - Kierros Helsingissä
Aihepaketin teksti ja kuvat: Kaisa Virtanen, Munkkiniemen kirjasto
Kaponieeri Löwen / Miinaluokka
Länsi-Mustasaaren koillispuolella sijaitsevalle pienelle Tallholmenin saarelle rakennettiin vuosina 1753–56 varustus, jota kutsuttiin kaponieeri Löweniksi. Myöhemmin saari yhdistettiin penkereellä pääsaareen. Rakennustyöt jäivät kuitenkin kesken. Venäläisen varuskunnan aikana kaponieeri purettiin ja sen paikalle valmistui vuonna 1826 ruutivarasto. Ruutikellarit oli tapana rakentaa syrjäisille paikoille räjähdysvaaran vuoksi. Vuonna 1878 peltikatto purettiin ja kattoa vahvistettiin kivi- ja sementtikerroksella. Rakennuksen sivuille rakennettiin holvattu käytävä, jotta rakenne edelleenkin tuulettuisi. Sen jälkeen ruutikellari peitettiin hiekalla, kuten Suomenlinnan muutkin tulilinjalla olleet rakennukset. Ruutikellari muutettiin koulutustilaksi, "Miinaluokaksi", ilmeisesti 1950-luvulla. Tällöin vanha puinen alapohja korvattiin betonisella ja korkea holvattu tila jaettiin kahteen kerrokseen. Rakennus toimi virallisena opetustilana 1970-luvun lopulle asti. Tämän jälkeen sivukäytäviä käytettiin merisotakoulun henkilökunnan ampumaratoina ja muita tiloja varastoina. Rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon vuonna 1984.
Kunnostus- ja muutostyöt Merisotakoulun ja aikaisemmin Santahaminassa toimineen Rannikkotykistökoulun yhdistämisen jälkeen vuonna 1998 koulutettavien määrä kasvoi, joten Miinaluokkaa tarvittiin taas opetustilana. Se ei kuitenkaan täyttänyt paloturvallisuusmääräyksiä eikä sitä ollut liitetty vesijohto- eikä viemäriverkkoon. Restaurointihanke jakautui selkeästi rakenteellisiin kunnostuksiin ja toiminnallisiin muutostöihin. Kunnostustyöt jakautuivat puolestaan ulko- ja sisäpuolisiin töihin sekä homeisen alapohjan purkutyöhön. Rakennuksen päällä oleva hiekkapeite oli kulunut ja vanhan ruutikellarin katto näkyvissä. Tutkimuskaivuissa todettiin, että rakennuksen päältä puuttui vesieristys. Korjaustyössä ruutikellarin päältä poistettiin kauttaaltaan noin 40 cm hiekkaa ja kasvustoa ja vesieristykseksi levitettiin kumibitumimatto, jonka alle asennettiin salaojaputkista rakennettu tuuletusverkosto. Tämän jälkeen hiekat lapioitiin takaisin vesieristyksen päälle. Hiekan päälle istutettiin nurmipaakut. Rakennuksen julkisivun taakse oli 50-luvulta lähtien kerääntynyt paljon sadevettä, joka oli myös valunut sivukäytävän holvin läpi. Luonnonkiviosuuden rapautunut laasti poistettiin, muuri syvätäytettiin hydraulisella kalkkilaastilla ja kiilattiin uudestaan. Julkisivun tiilimuuraukset korjattiin, niiden huonokuntoiset rappaukset poistettiin ja ne rapattiin uudestaan hydraulisella kalkkilaastilla. Kun rakennuksen alapohjaa tutkittiin, oli vastassa yllätys. Betonilaatan muottilaudoitus, joka oli aikanaan jätetty purkamatta, oli kauttaaltaan homeen peitossa ja täytyi purkaa ja puhdistaa haitta-ainepurkutyönä. Alapohja oli valettu noin 70 cm välein muurattujen luonnonkiviseinämien varaan. Seinämissä ei ollut aukkoja, joten ne muodostivat suljettuja käytäviä joihin jokaiseen jouduttiin avaamaan purkutöitä varten kulku- ja tuuletusaukkoja. Rakennuksen käyttöönotto edellytti uutta varapoistumistietä yläkertaan, wc-tiloja sekä pienkeittiötä. Korkean tilan kaksi kerrosta täytyi jakaa eri palo-osastoiksi. Korjaukseen asti ne olivat olleet samaa tilaa. Yläkerrassa olevaa vanhaa ilmanvaihtoaukkoa levennettiin ja sen alta purettiin rakennetta poistumistietä varten. Poistumistien suunnittelu ja rakentaminen oli vaativa tehtävä, sillä tilaa oli vähän mutta korkeuseroa paljon. Vuotaneen tiiliholvin vanha rapiseva kalkkimaali poistettiin teräsharjalla harjaamalla. Tämän jälkeen seinäpinnat ohutrapattiin puhtaalla kalkkilaastilla ja kalkittiin uudestaan. Kaikki apu- ja tekniset tilat sijoitettiin sivukäytäville. Opetustilojen vaatimat tekniset laitteet rakennettiin osastoidun portaan yhteyteen. Miinaluokan kylkeen itsenäisyyden aikana rakennettua lämpökeskuksen piippua käytetään ilmanvaihdon kanavana. Siihen rakennettiin sekä ilman sisäänotto sekä poisto. Toteutusaika: 2001–2003 Huoneistoala: 558m² Kerrosala: 770m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta / 1. vaihe Tuija Lind, 2. vaihe Jaakko Antti-Poika ja Rauno Tynkynniemi, valvoja Kaj Holmberg, sähkötöiden valvoja Heikki Kuivaniemi Toteuttajat: Ulkopuolen työt, sisäpuolen rappaukset ja tutkimusaukot: Suomenlinnan työsiirtola/ Rauno Raudaskoski Alapohjan purkutyöt: HKR/ Alpo Valkama Pää- ja LVI-urakoitsija: Kouvolan Putkityö Oy/ Hannu Lemmetti Rakennusurakoitsija: Rakennustoimisto Metsäpuro Oy/ Vesa Saarinen Sähköurakoitsija: HPS-Sähkö Oy/ Juha Pääkkönen Säätölaiteurakoitsija: Arealtec Oy/ Kari Kumpulainen Suunnittelijat: Arkkitehtisuunnittelu: Vilhelm Helander, Juha Leiviskä, arkkitehdit SAFA/ Vilhelm Helander, Tytti Valto Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy (ulkopuoli)/ Eero Kotkas, Insinööritoimisto Pentinmikko Oy (sisäpuoli)/ Juhani Pentinmikko LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Jukka Sainio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Laasti- ja maaliasiantuntija: Tureida/ Thorborg Von Konow Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Länsi-Mustasaaren koillispuolella sijaitsi Viaporin rakentamisen aikaan pieni saari, Tallholmen. Vuosina 1753-56 saarelle rakennettiin osittain kasemattoitua varustusta, josta käytettiin kaponieeri Löwenin nimeä. 1790-luvulla saari yhdistettiin pääsaareen maapenkereellä. Varustuksen rakennustyöt jäivät kuitenkin kesken. Venäläisten toimesta kaponieeri Löwen purettiin ja sen paikalle rakennettiin v.1825-1826 ruutivarasto. Alkuvaiheessa se oli katettu peltikatolla. V.1840 rakennuksen seiniin täytyi puhkaista ikkunat liiallisen kosteuden poistamiseksi. V. 1878 peltikatto purettiin ja rakennuksen kattoa vahvistettiin kivi- ja sementtikerroksella, minkä jälkeen se peitettiin maalla. Maakerroksen tueksi rakennettiin holvattu suojakäytävä rakennuksen kolmelle sivulle. Rakennus oli venäläisen kauden tykistön hallinnassa. Suomalaisella kaudella rakennus tuli puolustusministeriön käyttöön. Sitä on käytetty sekä varastona että opetustilana.Rakennus on edelleen plm:n hallinnassa. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäl.n:o 119 Rakennusnumero v.1918 E 14 ja 1927 n:o E 13 Lähteet: KA VSA 17044 KrA VSÖ 15,30,31 MV SL VIK E 95-98, E 158-163
Kalajokivarressa sijaitsevan Ylivieskan keskustassa on säilynyt perinteisiä kirkonkylän elementtejä huolimatta voimakkaasta uusiutumisesta. Jokimaiseman päätepisteenä on pitäjän puinen, päätytornillinen 1786 rakennettu ristikirkko, jonka nykyinen asu on vuodelta 1892. Kirkon lähimaisemassa Kalajoen ylittää museosillaksi nimetty Savisilta, joka on toiseksi vanhin betonirakenteinen silta Suomessa. Tiehallinnon valitsemat museosillat kuvastavat maamme liikenneverkon ja sillanrakennustaidon kehitysvaiheita. Kalajoen saaret ovat maisemallisesti merkittävät. Jokiuomassa on museomyllyksi kunnostettu Helaalan mylly, jonka kanavarakennelma ja koneisto ovat vuodelta 1884. Nykyinen rakennus on rakennettu 1942 tapahtuneen palon jälkeen alkuperäisen mukaiseksi. Mylly on maisemallisesti tärkeä osa Ylivieskan keskustaa. Latosaaren itäpuolella sijaitseva Savisilta on rakennettu kuuden luonnonkivestä muuratun silta-arkun varaan. Savisillan rinnalla on 1884 valmistunut rautatiesilta. Savisilta on nykyisin osa kevyen liikenteen väylää. Savisillan itäpuolella on puiston ympäröimä Mäen talo, jonka vanhimmat osat ovat vuoden 1830 tienoilta ja nykyasu 1940-luvulta.
Ylivieskaan Kalajoen varteen syntyi pysyvää asutusta Kalajokisuusta ja Lohtajan kylästä keskiajan lopulla. Ensimmäinen kirkko rakennettiin Haapaniemelle 1653. Ylivieskan nykyinen kirkko rakennettiin 1786 Yli-intendentinviraston suunnitelmin ja nykyasunsa se sai lääninarkkitehti J. Basilierin suunnittelemassa korjauksessa 1892. Kalajokeen kuulunut Ylivieska erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1861 ja Ylivieskan kunta perustettiin 1867. Kalajoen ylittävän kiinteän sillan rakentaminen nousi esiin 1904. Insinööri Jalmar Castrénin ehdotus betonista rakennettavasta sillasta voitti riippusiltaehdotuksen. Rakenteeltaan viisiaukkoinen palkki- ja ulokepalkkisilta valmistui 1912. Sen rakensivat W. Tuomainen ja A. Koistinen muuttamillaan insinööri Jalmar Castrénin piirustuksilla. Nimensä silta sai paikallisilta asukkailta, joille betoni uutena rakennusmateriaalina oli vielä outo.
Kalajokivarsi Ylivieskan keskustassa ja Savisilta
Pallopojat, veistos
Cleve, Anders
Lookilan yksinäistalo on harvoja säilyneitä umpipihaisia taloja Varsinais-Suomessa. Kuristenlahden rannalla olevan tilan vanhimmat rakennukset ovat aikaisintaan 1700-luvun alkupuolelta ja uusimpien arvioidaan olevan 1820-1840-luvulta. Rakennusryhmään kuuluvat päärakennuksen lisäksi kellaritupa, isoportti ja sen yläpuolella oleva porttihuone, talli ja tallin parvi, kaksikerroksiset luhdit sekä varastot ja liiteri. Karjasuojat ovat sijainneet vilja-aitan ja lampolan ympärillä karjapihalla. Pihapiiriin johtaa vanha puukujanne.
Lookilan tila perustettiin 1400-luvulla ns. ruotsalaisen verotusjärjestelmän aikana yksinäistaloksi. Talon koko rakennuskanta paloi 1697 ja rakennettiin uudelleen 1700-luvun alussa. Asuinrakennus rakennettiin vaiheittain, uusimmat osat 1820-1840 luvuilla. Lookilan kulttuurihistoriallinen merkitys on arvioitu korkealle ja talon tallentamiseksi tehtiin 1970-luvulla suunnitelmat rakennusten siirtämisestä Seurasaareen.
Lookilan yksinäistalo
Nykyisen, 1952 valmistuneen rakennuksen arkkitehti.
Elokuvateatteri Aloha
Lopen vanha kirkko, kyläasutus ja pappila edustavat alueen vanhinta asuttua ja rakennettua ympäristöä. Lopen vanha 1670-luvulla rakennettu kirkko, Pyhän Birgitan, ns. Santa-Pirjon kirkko on maamme vanhimpia puukirkkoja. Loppijärven pohjoisrannalla, peltojen ympäröimällä mäellä sijaitseva vanhan kirkon mäki peltomaisemineen on säilyttänyt keskiajalla ja isojaossa syntyneen viljely- ja kulttuurimaiseman. Isonjaon jälkeen syntyneeseen maisemakerrokseen kuuluvat mm. Pappilan, Hernemäen ja Pietilän tilakeskukset. Nykyiset tielinjat ovat syntyneet jo keskiajalla raivattujen peltokappaleiden rajoille. Lopen nykyinen taajama on rakentunut viljelymaiseman ulkopuolelle, uuden kirkon ympäristöön. Lopen vanha kirkko on torniton pitkäkirkko, jonka pohjoisseinän keskikohdalle on sijoitettu neliömäinen sakaristo. Punamullatussa kirkossa on pärekatteinen satulakatto, sisäkatto on puurakenteinen tynnyriholvi. Kirkon luona on loppilaisen kansatieteilijän, kirjailija Sakari Pälsin hauta. Kirkko sijaitsee vanhassa, keskiajalla ja isossa jaossa syntyneessä kulttuurimaisemassa korkealla mäellä. Alarinteiden keskiaikaisella kylätontilla on säilynyt vanhaa talonpoikaisasutusta, Ättyksen kantatalo, kotiseutumuseona toimiva lukkarin puustelli sekä itsellis- ja mäkitupalaisasutusta.
Loppi oli Vihdin kappelina ja Janakkalan anneksena (tytärseurakuntana) 1500-luvulla. Kirkkoherrakunta perustettiin 1632. Ensimmäiset maininnat Lopen Pyhän Birgitan, ts. Santa-Pirjon, kirkosta ovat 1530-luvulta. Nykyinen vanha kirkko on rakennettu 1660-luvun lopussa, tilikirjojen mukaan sisustustyöt ovat jatkuneet vielä 1670-luvulla. Vanha kirkko oli käytössä 1800-luvulle saakka, jolloin Lopen uusi kirkko valmistui. Kesäkäytössä oleva kirkko restauroitiin vuosina 1959-60. Välittömästi kirkon eteläpuolella olevan kylätontin asutushistoria juontaa keskiajalle. Maakirjan mukaan kylässä oli 1539 yhdeksän taloa. Maanjakotoimitusten ja talojen siirtojen jälkeen vanhalle historialliselle kylätontille jäi kaksi kantatilaa, muut siirtyivät vanhaa kirkkoa ympäröivän viljelyaukean reunoille ja kumpareille. Myös pappila siirrettiin kylätontilta nykyiselle paikalleen 1830-luvulla. Pappilan päärakennus valmistui 1832 ja sitä on laajennettu rapatulla lisäsiivellä 1929.
Lopen vanha kirkonmäki
Vuoristo, Aapeli
Nykänen, Harri
Hämeen vanhoihin rälssitiloihin kuuluvan Voistion kartanon laaja, tasankomaisen viljelymaisema ilmentää vuosisatoja jatkunutta maankäyttöä Hämeen vauraalla viljelyseudulla. Kartanon päärakennus on uudemman kartanoarkkitehtuurin korkeatasoinen edustaja. Voistion kartanon kaksikerroksisen, valkoiseksi rapatun funkkishenkisen päärakennuksen on suunnitellut arkkitehti Einari Teräsvirta. Väentuvan ja navetan lisäksi pihapiirissä on arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnittelema tiilinen tallirakennus. Rakennuksia ympäröi vanha puisto.
Voistion kylästä on kirjallisia mainintoja 1390-luvulta. Kartanon kantatilana olevaan Köykkään yhdistettiin 1550-luvulla toinen tila ja muodostetulle rälssitilalle annettiin 1592 verovapaus. Myöhemmin Voistio oli ratsutilana. Tila oli upseerien omistuksessa aina 1800-luvun loppupuolelle saakka. Puisto istutettiin 1800-luvun alkupuolella. Päärakennus valmistui 1940, tallirakennus 1922 ja navetta 1889.
Voistion kulttuurimaisema
Perämeren kalasatamat ja kalastustukikohdat (Selkä-Sarvi)
Kautto, P.
Mannerheimintie 108
"Tuntia myöhemmin varjokolmikko hölkkäsi jo Korvatunturintie 1:n öiselle pihamaalle. Hese huomasi helpotuksekseen, että Herbert Höpön keittiöstä kajasti valoa." (S. 106.)
Ykstityisetsivän ja monien hänen asiakkaidensa kotitalo.
post office
postitoimisto
'Oivallinen lähtöpaikka keskustasta tullessa on Jalmari Peltosen (1893 - 1969) suunnittelema Korkeavuorenkatu 4 (1935).' (s. 89)
Iisalmen Kirkkoaukion, Kirkkopuiston ja Otavan puiston muodostama akselisommitelma on historiallisesti, symbolisesti ja kaupunkikuvallisesti kaupungin ydinkeskustan merkittävin kokonaisuus. Symmetrinen ristiakselisommitelma on maamme asemakaavahistoriassa harvinainen. Arkkitehti Eino Pitkäsen suunnittelema, kirkkohallituksen päätöksellä 1.4.2003 suojeltu, 1934 valmistunut funktionalistinen Pyhän Ristin kirkko (aik. Uusikirkko) sijaitsee Otavan- ja Kirkkopuiston muodostamien näkymäakselien leikkauskohdassa keskellä Kirkkoaukiota ydinkeskustan korkeimmalla kohdalla. Mäeltä avautuu maisema kolmeen suuntaan Porovedelle. Kirkko näkyy komeasti kauas etelään näkymäakselin päätteenä. Itä-länsisuuntaisen Kirkkopuistoakselin itäisenä päätteenä on ortodoksinen Pyhän Profeetta Eliaan kirkko. Kirkkoaukion kolmea kulmaa rajaavat eri vuosikymmenien arkkitehtuuria edustavat koulurakennukset, luoteiskulman klassistinen lyseorakennus on arkkitehti Yrjö Sadeniemen (1932) ja koilliskulman 1950-luvun tyypillistä koulu-suunnittelua oleva rakennus arkkitehti Seppo Ruotsalaisen (1957). Lounaiskulman uuteen Luma-keskukseen (2003 arkkitehtitoimisto Pekka Laatio) on liitetty arkkitehti Bertel Strömmerin alunperin paloasema-vesitorniksi (1932) suunnittelema funktionalistinen rakennus, joka kirkon ohella on tärkeimpiä Iisalmen kaupungin siluetin elementeistä. Monumentaaliaukion arvoa korostavat sitä ympäröivien korttelien merkkirakennukset, itäpuolella arkkitehtitoimisto Ström & Tuomiston suunnittelema seurakuntatalo (1960) ja arkkitehti Pekka Pitkäsen kulttuurikeskus (1989) sekä eteläpuolella arkkitehti Wivi Lönnin (1908) suunnittelema Otavan koulu ja arkkitehti Eino Pitkäsen funktionalistinen Keskustan koulu (1939). Itäisen näkymäakselin päätteeksi rakennettiin 1957 arkkitehti Ilmari Ahosen suunnittelema kupolikattoinen Pyhän Profeetta Eliaan kirkko. Ortodoksikirkon ympäristössä Kirkkopuistonkadun varrella on useita kulttuurihistoriallisesti arvokkaita rakennuksia. Kirkkopuistoakselia reunustavat koivurivit ja pohjois-eteläsuuntaista Otavanpuiston akselia tammirivit.
Iisalmen kauppala perustettiin 1860 Iisalmen pitäjän Haukiniemen niemelle. Kauppala muuttui kaupungiksi 1891. Kirkkoaukiosta tehtiin sommitteluehdotuksia lähes 130 vuoden ajan. Kaikille ehdotuksille oli yhteistä monumentaaliaukion peruslähtökohdan säilyttäminen: Ehdotuksissa kirkko sijaitsi puistoakselien risteyksessä ja aukion kulmat oli rakennettu. Symmetristä kirkkoaukiota esitettiin jo Iisalmen ensimmäisessä asemakaavaluonnoksessa 1857. Ensimmäinen asemakaava valmistui 1861. Alfred Sjöströmin 1877 laatimassa kauppalan asemakaavassa aukiosommitelma täydentyi puistoakseleilla. Kirkkoaukion monumentaalista luonnetta painotettiin 1912 vahvistetussa kaupungin ensimmäisessä asemakaavassa (V.O. Lille), jossa aukion rajausta korostettiin kulmiin sijoitetuilla rakennustonteilla. Eino Pitkäsen asemakaavassa (1935) olivat jo paikoillaan kirkon lisäksi lyseo- ja paloasemarakennukset ja aukion kaikkiin kulmiin oli suunniteltu rakennusmassat. Asemakaavan muutoksella (Pirjo Pykäläinen-Vesalainen) 2001 palautettiin monumentaaliaukiosommitelma, ja alueen arvokkaat rakennukset suojeltiin. 2000-luvun alussa puistoakselien ja aukion maisemasuunnitelman laati maisema-arkkitehdit Byman & Ruokonen Oy. Maisemasuunnittelun lähtökohtana oli jo osittain toteutunut Pitkäsen funktionalistinen aukiosommitelma.
Iisalmen kirkkoaukio ja puistoakselit
Luumäen puinen empirekirkko edustaa Intendentinkonttorin suunnittelua. Kirkko muodostaa maisemallisen kiinnekohdan näkyen laajalle yli ympäröivän viljelymaiseman. Luumäen kirkko sijaitsee mäen harjanteella tovin matkaa Taavetista itään. Sisäviisteisessä ristikirkossa on ristikeskuksesta kahdeksankulmaisen sileän attikaosan yläpuolella kohoava, pieneen lanterniiniin päättyvä kupoli. Kirkkosalissa ristikeskusta hallitsevan kupolin attikaosa on poikkeuksellisen korkea. Mielenkiintoinen yksityiskohta on kattolistojen alapuolella niin ulko- kuin sisätilassa kulkeva uusgoottilainen neliapila- tai vinoristikuvioinen vyöhyke. Kirkon 25-äänikertaiset urut vuodelta 1908 (Bror Axel Thulé) kuuluvat harvoihin koneistoltaan ja dispositioltaan muuttumattomina säilyneisiin urkuihin maassamme. Kiviaita rajaa kirkon ympärille pyöreän puistikon. Tie kirkonmäelle nousee hautausmaiden välistä. Ns. Saksalan hautausmaalla kirkkoaukion laidassa on sankarihaudat. Alueella on myös sijainnut seurakunnan ensimmäinen kirkko. Sen vieressä olevalla, ns. vanhalla hautausmaalla, on seurakunnan edeltäneen kirkon paikka, presidentti P.E. Svinhufvudin hauta ja vuoden 1918 sisällissodan leijona-aiheinen muistomerkki.
Luumäki perustettiin Lappeen kappeliksi 1630-luvulla ja itsenäiseksi seurakunnaksi 1642. Nykyistä edellinen, 1700-luvun alkupuolella rakennettu kirkko ja 1781 rakennettu kellotapuli tuhoutuivat tulipalossa 1839. Seurakunta oli hankkinut piirustukset uutta kirkkoa varten jo 1831, koska 1730-luvun alussa rakennettu kirkko oli osoittautunut pieneksi ja huonokuntoiseksi. Intendentinkonttorin konduktööri Anders Fredrik Granstedtin laatima piirustus valmistui ja vahvistettiin 1833. Se noudattaa tarkoin arkkitehti C.L. Engelin 1824 piirtämää Alajärven kirkkoa. Rakentamispäätös viivästyi uuden kirkon paikasta syntyneen riitelyn takia pitkäksi aikaa. Kirkon sijoituspaikaksi oli ehdolla edellisen kirkon paikka sekä Taavetti. Vasta seurakunnan käytössä olleen kirkon ja tapulin tuhouduttua salaman iskusta aloitettiin uuden kirkon rakentaminen 1843. Kirkko vihittiin käyttöön syyskuussa 1845. Kellotapuli valmistui 1876. Kirkon nykyasu ulko- ja sisälaudoituksineen on 1911 tehdystä, arkkitehti Ilmari Launiksen suunnittelemasta korjauksesta. Sakariston päällä alttarilaitteen takana ollut lehteri laudoitettiin umpeen. Kirkkoa korjattiin 1971 arkkitehti Ensio Louhiluodon johdolla.
Luumäen kirkko
Starabyssä on poikkeuksellisen hyvin säilynyt Pohjanmaan rannikkoseudun raittikylän rakenne ja pihapiirit, joissa on runsaasti säilyneitä talousrakennuksia. Starabyn tiiviin ja pienen kylän asutus on sijoittunut molemmin puolin vanhan maantien varteen Pedrsören kirkon ja Kirkkorannan eteläpuolelle. Perinteinen talonpoikainen rakennuskanta muodostaa tien varrelle tiiviin, pienimittakaavaisen kyläraitin. Kylän tilojen Staran, Storstaran ja Sjömanin neljä asuinrakennusta seisovat rivissä tien varressa. Kylän runsaaseen ja rikkaaseen vanhaan rakennuskantaan sisältyy useita talousrakennuksia, jotka ovat tien toisella puolella. Osassa vanhoista aitoista on ovi tielle päin, osa pihoille päin. Osa talousrakennuksista on uudempia. Staran päärakennus on rakennettu 1790- ja 1880-luvulla, Sjömanin 1800-luvun alussa ja Storstaran 1800-luvun asuinrakennusta on laajennettu 1962.
Pohjanmaan rannikon varhaisin vakituinen asutus syntyi jokisuiden tuntumaan. 1560-luvulla myös Purmonjoen suussa oli tiheä suurten kylien tiivistymä.
Starabyn kylä
Tukiainen, Aimo
before
ennen
I met a christian in christiansands and a devil in Helsinki
Trickyn Helsingin konsertin (Vanha yo-talo) yhteydessä pidetyn lehdistötilaisuuden aiheuttamia tuntemuksia artistissa
Mekrijärven kylä ja varsinkin Sissolan rakennuskanta liittyvät merkittävällä tavalla runonlaulajasukuihin ja varhaisimpiin kalevalaisten runojen keruumatkoihin. Mekrijärvi on Pohjois-Karjalan vanhimpiin asutusseutuihin lukeutuvan Ilomantsin vanhimpia kyliä. Mekrijärven ja Koitajoen välisellä kannaksella sijaitsevassa kylässä on vanhaa rakennuskantaa maantien varrella ja tilusteiden päissä. Merkittävin rakennusryhmä on kylän särkällä sijaitseva Sissolan vanha pihapiiri ja sen naapurustossa oleva Linnun talo harmaine rakennuksineen. Kylän entinen kansakoulu on vuodelta 1924 (Arkkitehtitoimisto Borg-Sirén-Åberg) ja nykyisin Joensuun yliopiston Mekrijärven tutkimusasemana. Mekrijärven rantaviivaa myötäilevällä, kylän läpi kulkevalla särkällä sijaitsee Sissolan talo, jonka rakennusryhmä koostuu kahdesta asuinrakennuksesta ja aitasta sekä 1900-luvulla rakennetuista navetasta, saunasta ja ladosta. Sissola on ainoa maamme rajojen sisäpuolella oleva runonlauluperinteeseen liittyvä alkuperäisellä paikallaan oleva rakennusryhmä. Sissola on kalevalaiseen runonlauluperinteeseen liittyvä rakennusmuistomerkki ja sillä on erittäin keskeinen asema Mekrijärven kylän maisemassa ja sen kulttuurihistoriallinen arvo perustuu ennen kaikkea henkilöhistorialliseen arvoon ja karjalaiseen kulttuuriperintöön. Sissola ympäristöineen on ympäristöministeriön luokittelema perinnemaisema.
Mekrijärven kylässä oli 1500-luvulla jo parikymmentä taloa. Sissolan tila tunnettiin 1600-luvulla Mekrijärven rälssin hovileirinä. Ensimmäinen tilalla asunut Sissonen oli Osippa Sissonpoika (main. 1731-1744), josta alkaen tila pysyi suvun hallussa 1900-luvulle saakka. Ilomantsissa liikkunut kansanrunoudentutkija ja arkeologi D.E.D. Europaeus löysi 1845 Mekrijärven suuret runonlaulajat Simana Huohvanaisen ja Simana Sissosen, jota on pidetty parhaana Suomen puoleisena runonlaulajana. Hänen välittämänsä laulut tulivat Elias Lönnrotin uuden Kalevalan hyödyksi. Ilomantsin kunta lahjoitti 1993 Sissolan Museovirastolle, jonka toimesta kaikki rakennukset, piha-alue ja lähiympäristö kunnostettiin. Kunnostettuina rakennukset ovat Joensuun yliopiston Mekrijärven tutkimusaseman käytössä, mikä vastaa rakennusten kulttuurihistoriallista luonnetta.
Mekrijärven kylä ja Sissolan talo
Aliupseeritalo
Muonavarastoksi vuonna 1877 valmistuneessa rakennuksessa oli alun perin vain yksi porrashuone, jonka molemmin puolin oli neljä suurta varastohallia kummassakin kerroksessa. Lattiat olivat asfalttia. Vuonna 1892 rakennuksen eteen rakennettiin pylväiden kannattama katos, jossa oli mukulakivilattia. Rakennus toimi varastona vuoteen 1920, jolloin sen sisäosat tuhoutuivat tulipalossa, joka tuhosi myös kaksi viereisistä venevajoista ja rakennuksen C 57. Vuosina 1931-32 rakennus korjattiin asuinrakennukseksi, jonka kolmen porrashuoneen ympärille muodostettiin kaikkiaan 24 asuntoa. Tällöin rakennettiin myös WC:t, vesijohto- ja viemäriverkosto sekä keskuslämmitys. Asunnoissa ei kuitenkaan ollut kylpyhuoneita. 1980-luvun lopulla rakennettiin kellarikerrokseen yhteiset suihkutilat. Julkisivut ovat puhtaaksimuurattua tiiltä ja välipohjat betonia.
Muutos- ja kunnostustyöt Rakennus C 58 kunnostettiin vaiheittain. Työ aloitettiin B-portaan asunnoista ja niiden valmistumisen jälkeen siirryttiin A- tai C-portaaseen siten, että työmaana oli yksi porrashuone kerrallaan. Peruskorjauksessa talon tekniset järjestelmät uusittiin, rakennettiin lämminvesiverkosto, asuntoihin tehtiin kylpyhuoneet, keittiöiden kalusteet ja varusteet uusittiin, kaikki pinnat kunnostettiin ja porrashuoneet maalattiin. Huonokuntoiset ikkunat kunnostettiin tai uusittiin. Uudet keittiökalusteet ja komerot tehtiin hoitokunnan omana työnä. Osa vanhoista kalusteista ja suurin osa väliovista kunnostettiin. B-portaan molemmissa kerroksissa olevat pienet hellahuoneet yhdistettiin viereisiin kaksioihin ja päätyjen huoneen ja keittiön käsittävät asunnot yhdistettiin kolmioiksi. Näin huoneistojen lukumäärä väheni nykyisestä 26:stä kahteenkymmeneen. Toteutusvuodet: 2002–2005 Huoneistoala: 1345 m2. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Leena Häkli Rakentaja: Rakennus Oy Paanurakenne (B-porras), Suomenlinnan hoitokunta (A- ja C-portaat) LVI-työt: Kouvolan putkityö Oy (B-porras), Vesijohtoliike Klaus Ahonen Oy (A- ja C-portaat) Sähkötyöt: Sähkö-Paganus Oy (B-porras), Suomenlinnan hoitokunta (A- ja C-portaat) Automatiikkaurakoitsija: Arealtec Oy Maalausurakoitsija: Maalityö Apollo Oy Arkkitehtisuunnittelu: Kari Järvinen ja Merja Nieminen Arkkitehdit SAFA/ Kari Järvinen Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P & T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Markku Kallio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Suunnittelukaari Oy Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus C 58 rakennettiin muonavarastoksi vuosina 1876-77. Heti seuraavana vuonna siihen laskettiin asfalttilattiat. Rakennuksessa oli alkuaan vain yksi porrashuone, jonka molemmin puolin oli neljä suurta varastohallia kummassakin kerroksessa. Vuonna 1892 rakennuksen eteen rakennettiin pylväiden kannattama katos, jossa oli mukulakivilattia. Rakennus oli varastokäytössä aina vuoteen 1920, jolloin sen sisäosat tuhoutuivat tulipalossa, jossa paloi myös kaksi rannan venevajoista sekä rakennus C 57. Rakennus korjattiin vuosina 1931-32 ja muutettiin asuinrakennukseksi. Muutostyön yhteydessä siihen rakennetiin kolme porrashuonetta ja muodostettiin kaikkiaan 24 asuntoa. Rakennus on ollut tämän jälkeen jatkuvasti asuinkäytössä. 1980-luvun lopulla talon alakertaan rakennettiin yhteiskäytössä olevat suihkutilat. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 175 Vuonna 1918 rakennusnumero 61 Vuonna 1927 rakennusnumero C II 61 Lähteet: Helsingin Sanomat 28.7.1920 Uusi Suomi 28.7.1920 KA VSA 17044 MV SL VIK C 1164-1172. Kuvat : VIK 1165. Valokuva MV SL
Olsoni-Nilsson, Tove
"Virtanen muisti ainoan käyntinsä stadionilla. Kaksipäisen vasikan sisältäneen museon, vastavalmistuneen konserttitalon ja keskustan kauppojen jälkeen oli sovitun junan lähtöön jäänyt sen verran aikaa, että opettaja keksi luokkaretken päätökseksi kipuamisen torniin. Muut riemuitsivat, Virtanen aavisti pahaa. Ensimmäisen näköalatasanteen hän kesti, mutta puolessa välissä oksennus oli liian lähellä." (s. 206)
Heinolan seminaari on yksi 1800-luvun lopussa perustuista seminaareista, jotka ovat kruunun maanlaajuisen rakennusprojektin ja yleisten rakennusten ylihallituksen suunnittelun tuloksia. Seminaarialue sijaitsee kaupunkikuvallisesti merkittävällä paikalla Heinolan maaherranpuiston, Perspektiivin, päätepisteenä. Puistomaisessa ympäristössä olevien, 1800- ja 1900-lukujen taitteessa valmistuneiden seminaarirakennusten, päärakennuksen, johtajan asuinrakennusksen ja talousrakennusten ulkoarkkitehtuurissa on piirteitä sveitsiläisestä huvila-arkkitehtuurista, mutta myös muinaisskandinaavisia koristeaiheita. Kaksikerroksisten rakennusten pohjakerros on tiiltä ja toinen kerros puuta. Vanhojen seminaarirakennusten lisäksi alueella ovat funktionalistinen uudempi seminaarirakennus ja oppilasruokalaksi suunniteltu rakennus. Heinolan seminaarirakennusten kokonaisuuteen kuuluu olennaisesti myös uusin, 1957 valmistunut, paviljonkityyppinen seminaarin harjoituskoulu, jonka on suunnitellut Bertel Saarnio. Alueeseen kuuluu myös nykyinen musiikkiopiston kortteli, jonka 1800-luvun loppupuolella rakennetuissa rakennuksissa on toiminut Heinolan seminaarin harjoituskoulu.
1800-1900-lukujen taitteen seminaarilaitokset poikkesivat edeltäjistään ennen kaikkea siinä, että ne eivät enää olleet yhteisseminaareja: Rauma ja Kajaani oli tarkoitettu miesopiskelijoille, Raahe ja Heinola naisille. Ne erosivat myös arkkitehtuuriltaan aiemmista: kun Jyväskylässä rakennettiin suuria kivirakennuksia ja Sortavalassa kokonaan puusta, ovat Heinolassa yliarkkitehti Jac. Ahrenbergin seminaarirakennukset osin tiilestä, osin puusta. Paloturvallisuuden lisäksi rakennuksissa kiinnitettiin suurta huomiota hygieenisiin parannuksiin (ilmanvaihto, valo, käytävät). Tässä vaiheessa seminaarilaiset eivät enää asuneet seminaarialueella, vaan kaupungilla, joten asuntoloita ei näissä seminaareissa tarvittu. Seminaarin harjoituskouluna toimineen korttelin rakennuksista ensimmäisenä valmistui Kymenkartanonkadun varrella oleva klassistinen rakennus 1884 kansakouluksi. Savontien varteen rakennettiin 1898 uusrenessanssityylinen yläkansakoulu ja korttelin keskiosiin jugendtyylinen johtajan asuinrakennus 1901. Korttelin rakennukset siirtyivät seminaarin harjoituskouluiksi 1902, jonka yhteydessä laajennettiin vanhempaa kansakoulua siipirakennuksella. Ns. uusi, 1939 valmistunut seminaarirakennus suunniteltiin mallikouluksi sen jälkeen kun entinen vanha kansakoulurakennus oli osoittautunut liian ahtaaksi. Arkkitehtina oli Selim Savonius rakennushallituksesta. Mallikoulu on kolmikerroksinen, lähinnä funktionalismin hengessä toteutettu niukkailmeinen koulurakennus. Rakennusta laajennettiin 1950-luvulla. Samanhenkinen, arkkitehti T. Salervon suunnittelema yksikerroksinen oppilasruokala valmistui 1931. Opettajankoulutus siirrettiin 1970-luvun alussa yliopistojen tehtäväksi, jolloin seminaarien alkuperäinen itsenäinen asema päättyi.
Heinolan seminaari
Pohjolankatu
"Vielä viimeisen kerran minä nousen raitiovaunuun,/ joka vie minut Kaisaniemeen, kouluun, kauas kulmilta pois,/ Vielä kerran sanon hyvästit Karhupuiston karhulle,/ sille jonka selkään en koskaan osannut nousta.--" (runosta Vielä viimeisen kerran, s. 28)
Kertoja oli neiti Forsbergin koulun oppilaana ja kuvaa eloisasti koulua ja koulunkäyntiä.
Lasten tietokirja, jossa tutustutaan kesäisen Helsingin nähtävyyksiin. Nähtävyyksien historiasta kerrotaan pienissä tietoiskuissa. Mukana myös Helsingin kartta, johon esitellyt kohteet on merkitty.
Mikonkatu 1
Rantasalmen kartanot (Vaahersalo)
Jäämerentien tiehistorialliset kohteet (Saarenputaan silta)
Kirjassa luku, Heidi Wirilander: Maria Schwartzbergin messukasukka ja ennaltaehkäisevän konservoinnin menetelmät.
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Ämmä)
Lymi, Tiina
Rimminen, Mikko
murar
muurit
Haluaisin tietää milloin on rakennettu seuraavat Helsingin kansakoulut: Kaisaniemen, Kallion, Vallilan ja Eläintarhan kansakoulut. Alkoiko opetus kouluissa heti koulun valmistuttua? Mikä edelleen kouluna toimiva koulurakennus Helsingissä on vanhin? Kaisaniemen kansakoulu valmistui vuonna 1924. Kallion kaupunginosaan rakennettiin 1890 Neljännelle linjalle Porthaninkadun koulu. Kallion koulu valmistui vuonna 1910. Myöhemmin vuosina 1933-34 rakennettiin Kallion kaupunginosan suomenkielisille kansakouluille yhteinen Aleksis Kiven koulu. Vallilan koulu valmistui 1902 ja vuonna 1932 Vallilaan rakennettiin lisäksi ruotsinkielinen kansakoulu. Eläintarhan kansakoulu valmistui ja otettiin koulukäyttöön jonkin verran keskeneräisenä marraskuussa 1915, mutta 1916 maaliskuussa se jouduttiin luovuttamaan sotilasmajoitukseen. Vanhimmasta koulurakennuksesta kysyimme Helsingin kaupunginmuseosta ja sieltä vastattiin, että Svenska Normallyceum, Fabianinkatu 1, on Helsingin vanhin alun perin kouluksi rakennettu ja edelleen alkuperäiskäytössä toimiva rakennus. Lyseorakennus valmistui vuonna 1880 ja sen suunnittelivat arkkitehdit Axel Hampus Dalström ja Evert Lagerspetz. Lähde: Somerkivi Urho, Helsingin kansakoulun historia (Suomalaisen Kirjallisuuden Kirjapaino, 1977)
Nainen kirkuu Harjutorilla, kohta yritän kai nukkua
Stansvikin kartano
"Kadulle on laskeutunut kolea kesäilta, Elannon kello näyttää kymmentä yli kahdeksaa, Oleg juoksee kevyesti alas Hämeentietä ja melkein törmää mustaihoiseen tyttöön joka nauraa hänelle, lämmin hörähdys, tuulin kohina puissa ja askelten äänet hajoavat hänen mielessään paljeteiksi, jotka kimaltavat vielä kun hän sulkee silmänsä." (s.277)
Helinä, Hilkka
Montana, Tony
Cygnaeus hankki kesäpaikan Haakoninlahden rannalta vuonna 1902 ja osti vielä samana vuonna 42 hehtaarin maa-alueen huviloineen.
Lohrmann, E.B.
Suomusjärven kirkonkylä on perustettu Varsinais-Suomen itäosan järviseudulle 1700-luvun alussa ja se on säilynyt mittakaavaltaan ja rakennuskannaltaan 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta periytyvässä asussa. Suomusjärven kylän pellot alkavat Suomusjärvestä, ja kyläasutus sijaitsee järveltä melko voimakkaasti nousevalla rinteellä nykyisen Karjalohjan tien varrella. Kantatalot Alhainen ja Ylhäinen sijaitsevat 1700-luvun isojakokarttojen osoittamalla paikalla. Kylässä on myös vähävaraisen väestön asuntoja, joista vanhimmat ovat mahdollisesti 1800-luvulta. Suomusjärven ristikirkko sijaitsee tapuleineen ja hautausmaineen järveltä katsoen mäen huipun takana. Pitkästä asutushistoriasta kertovat kivikautiset asuinpaikat kirkonkylän etelärinteessä. Ylhäisten talouskeskus sijaitsee keskeisellä paikalla maantien varressa kirkonkylän mäen laella. Ylhäisten tilalla on useita vanhoja talousrakennuksia ja päärakennus 1800-luvulta. Alhaisten talo sijaitsee maisemallisesti merkittävällä paikalla järveltä nousevalla rinteellä. Empirevaikutteinen päärakennus on vuodelta 1871 ja tilan toinen asuinrakennus 1800-luvulta. Maantien varressa on myös mansardikattoinen Ahjolan talo, joka on entinen Ylhäisten vanhanväen asunto 1920-luvulta. Suomusjärven uusklassisen puukirkon ristikeskuksessa on pieni empiretyylinen torni. Kirkon erillinen kolminivelinen kellotapuli seisoo kyläalueen pohjoisreunalla maantien varrella. Kirkon vieressä oleva lainamakasiini on kotiseutumuseona ja ruumishuoneena on käytetty vanhan, 1700-luvun alussa rakennetun kirkon sakaristoa. Sen ympärillä on vanha hautausmaa, jonka erottaa kirkkotarhasta kiviaita.
Suomusjärven vakituinen asutus muodostui ilmeisesti 1300-luvun jälkeen. Vanhin tunnettu maininta Kiskoon kuuluneesta kylästä on vuodelta 1532. Vuoden 1540 maakirjan mukaan kylässä oli kolme tilaa: Alhainen, Ylhäinen ja Knaapi. Näistä Knaapi oli kadonnut 1700-luvulle tultaessa. Suomusjärven kappeli perustettiin 1678 Laidikkeeseen. Liikenteellisesti keskeisellä paikalla sijainneesta Suomusjärvestä tuli kirkonkylä 1700-luvun alussa ja kirkko valmistui uudelle paikalle 1708. Tapuli valmistui 1751. Vanhempi kirkko purettiin Suomusjärven nykyisen kirkon valmistuessa. Nykyisen kirkon rakensi pitäjänpuuseppä Isak Lindström Intendentinkonttorin suunnitelmin, ja kirkko valmistui Ylhäisten tilalta lunastetulle maalle 1850. Suomusjärven asema itsenäisenä seurakuntana astui voimaan 1903. Suomusjärven liikenteellinen ja taloudellinen painopiste siirtyi 1900-luvun alkupuolella valtatie 1:n varteen Kitulaan, mikä säästi kirkonkylän uudistumis- ja rakentamispaineilta.
Suomusjärven kirkonkylä
subject
kuvailun arvo
Tynnilä, Valto
Tarina kulkee romaanissa kahdella aikatasolla, ajassa jolloin naispuolinen minäkertoja seurusteli tyttöystävänsä Pikin kanssa ja nykyhetkessä, jossa minäkertoja asuu Eirassa uuden seurustelukumppaninsa (miehen) kanssa.
Cajander, A.K.
Elias Lönnrotin Sammatti (Nikun talo)
Hietalahden kirpputorilta perhe etsii uutta mehukannua.
Modern Fox
Sjundby on yksi Suomeen keskiajalla ja 1500-luvulla rakennetuista noin parista kymmenestä kartanolinnasta, joista neljä sijaitsi Länsi-Uudellamaalla. Sjundby on 1500-luvun yksityislinnoista suurin. Se edustaa poikkeuksellisen pitkää jatkuvuutta; kartanolinna on ollut asuinkäytössä 1500-luvulta asti. Sjundbyn harmaakivilinna sijaitsee Siuntionjoen koskipaikan rannalla. Harmaakivilinna on kaksikerroksinen ja poikkeuksellisen leveärunkoinen. Rakennuksen alla on kuusi tynnyrihovattua kellaria. Rakennusta kattaa 1800-luvun alussa rakennettu aumattu säterikatto. Ikkuna-aukkojen muoto on samalta ajalta. Pohjakaava perustuu keskiaikaiseen paritupajärjestykseen, tosin siten, että tuvat on jaettu useammiksi huonetiloiksi talon läpi kulkevan kapean käytävän molemmin puolin. Kartanon suuri sali on toisen kerroksen pihanpuoleisessa kulmassa. Salin katto on verhoiltu Ruotsinsalmen meritaistelusta saaduilla purjekankailla. Osa sisätiloista on Porkkalan vuokrakauden jälkeen restauroitu 1800-luvun alun asuun. Kartanomiljööseen liittyy harmaakivinen talli ja panimo 1760-luvulta sekä sillan pielessä sijaitseva kivinen viljamakasiini 1800-luvun alusta. Kartanon puisto on vanhimmilta osin 1800-luvun alusta. Puisto on aikoinaan jatkunut luonnonpuistona joen takana olevalle kalliolle.
Sjundbyn kivilinna rakennettiin noin 1560 Hästesko-suvun toimesta ja rakennustyö saatettiin päätökseen Clas Tottin aikana. 1600- ja 1700-luvulla kartano oli asumattomana ja vaurioitui isonvihan aikana. Merkittävä rakennusvaihe alkoi 1800-luvun ensimmäisinä vuosina, kun omistajaksi tuli laamanni C.H. Adlercreutz. Tuolloin kartanolinnan matala satulakatto muutettiin aumatuksi säterikatoksi ja ikkunoita suurennettiin. Interiöörit uudistettiin uusklassisismin hengessä. Vanhojen takkojen tilalle muurattiin tukholmalaiset kaakeliuunit, seinät jaoteltiin rintapaneeleilla ja koristeltiin ornamenteilla ja friiseillä. Sjundbyssä toimi Porkkalan vuokra-aikana vuosina 1944-1956 venäläisten joukkojen esikunta.
Sjundbyn kartano
Malinen on Helsinkiin opintojen perässä muuttamaan joutunut savolainen jänis, joka on säilyttänyt kotiseutunsa murteen ja asenteen. Malisen paras ystävä on ”kuappi” eli vetolaatikkokaappi. Muita henkilöitä ovat Malisen opiskelukaveri, neljännen polven stadilainen seepra, opiskelijatyttö Kettunen, Malisen vuokraisäntä, kantakaupunkilainen Herra Sika, oikeustieteen ylioppilas Koira, Koiran perässähiihtäjä P. Kärpänen ja Savossa asustelevat Malisen lapsuudenkaveri Mäyrä, Malsien äet, Malisen isu ja Malisen pikkusisko Pienj.
Korkeavuorenkatu 6
Maria Kallio osallistuu kirkossa Jukka Peltosen hautajaisiin.
bostäder
homes
asunnot
Olli Berg käy tapaamassa juhliin osallistunutta Jenniä tämän työpaikalla muotiliikkeessä Korkeavuorenkadulla.
Viitaniemen asuntoalue Tuomiojärven rannalla on modernin kaupunkisuunnittelun ja asuntorakentamisen merkkikohde. Asumalähiön väljän asemakaavan on 1950-luvun lopulla laatinut arkkitehti Jorma Järvi. Alue käsittää rivitalonauhoja sekä kolme- ja nelikerroksisia lamellitaloja. Keskeisellä paikalla kohoaa puistomaista ympäristöä hallitseva arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema 13-kerroksinen liike- ja asuinkerrostalo Viitatorni. Viitaniemessä nivoutuvat yhteen asemakaavoitus, rakennuskohtainen suunnittelu ja viheraluesuunnittelu. Viitaniemen asuntoalue on rakennettu Asuntosäätiön rakentamisohjelman mukaisesti ja rakentamista ovat ohjanneet Alvar Aallon ja Jorma Järven rakennustapaohjeet. Alueen rakennuksia suunnitelleiden yli kymmenen eri arkkitehdin piirustukset on tarkastettu Asuntosäätiössä yhteistyössä säätiön, Aallon ja Järven kanssa. Alueen vihersuunnitelman on tehnyt maisema-arkkitehti Jussi Jännes.
Jyväskylän kaupunki osti Viitaniemen alueen 1953. Kaupungin keskustasta vajaan kahden kilometrin päässä sijaitsevaa Viitaniemen aluetta suunnittelemaan ja rakentamaan pyydettiin Asuntosäätiötä. Innoittajana oli Espoon Tapiolan puutarhakaupunki. Viitaniemen asumalähiön aikalaisia ovat mm. Rovaniemen Korkalorinne ja Helsingin Pihlajamäki. Jyväskylän kaupungin ja Asuntosäätiön 1956 allekirjoittaman sopimuksen mukaan suunniteltavaksi ja rakennettavaksi varattiin 35 hehtaarin alue. Asuntoalueen asemakaavan suunnitteli arkkitehti Jorma Järvi yhteistyössä Jyväskylän kaupungin asemakaava-arkkitehti Juha Vikkulan kanssa. Lopullinen asemakaava vahvistettiin 1959. Asuntosäätiön rakentamisohjelma ja rakennustapaohjeet takasivat alueelle yhtenäisen ilmeen. Kaupunginosan ensimmäiset kerrostalot valmistuivat Viitaniemen alkupäähän ja Kisakadulle. Rakentaminen keskittyi 1950-luvun loppuun ja 1960-luvun alkuun, jolloin valmistuivat mm. Aallon suunnittelema alueen maamerkki Viitatorni, Viitaniemen yhteiskoulu, ammattikoulu ja vanhainkoti. Viimeiset talot rakennettiin 1964. Viitaniemen kaavoituksen yhteydessä alueelle laati viheralueita koskevan yleissuunnitelman puutarha-arkkitehti Jussi Jännes, joka teki myös pihasuunnitelmia. Myös Jyväskylän kaupungin suunnittelijat tekivät osa-alueita koskevia puistosuunnitelmia. Arkkitehti Jorma Järven keskeisiä asuntosuunnitelmia 1950-luvulta ovat Tapiolassa Aarnivalkean omakotitaloryhmä ja Tykkimäen lamellitalot sekä Helsingin Roihuvuoressa SATO Oy:n kerrostalot. Viitaniemeen Järvi suunnitteli Viitakilven, Kasinonmäen, Kisahakan, Rinneviidan sekä Viitaniemen ostoskeskuksen. Suomen ensimmäiseen maisema-arkkitehtisukupolveen lukeutunut Jussi Jännes suunnitteli mm. Espoon Tapiolan puutarhakaupungin ulkoalueita.
Viitaniemen asuntoalue
Tunnelitie 4
Runo
museorakennukset
Frugårdin kartano eli Alikartano ja Ylikartano muodostavat monipuolisen ja tiiviin kartanokulttuurikokonaisuuden laajalle avautuvassa peltomaisemassa. Alikartanon pihapiirin puisilla rakennuksilla on vakiintunut sijansa Suomen arkkitehtuurihistoriassa ja 1805 valmistunut säterikattoinen päärakennus on sekä ulkohahmoltaan että pohjakaavaltaan poikkeuksellinen suomalaisessa kartanorakentamisessa. Frugårdin eli Alikartanon pihapiirin punamullatut rakennukset ovat Mäntsälänjoen länsirannalla Nummisten kylässä. Päärakennus on sekä ulkohahmoltaan että pohjakaavaltaan poikkeuksellinen suomalaisessa kartanorakentamisessa. Kahden kerroksen korkuinen, rakennusrungon keskellä oleva sali saa valaistuksensa säteriosaan sijoitetun lehterin ikkunoista. Asuinhuoneet kiertävät salia. Päärakennus on sijoitettu sisääntulotien ja puutarhan keskilinjan päätteeksi. Symmetrinen, barokkiperinteeseen liittyvä pihasommitelma on alun perin käsittänyt päärakennuksen ja kahden pyramidikattoisen vajarakennuksen lisäksi pihan alalaitaa molemmin puolin reunustavat asuinrakennukset. Näistä ns. alipytinki, kartanon vanha päärakennus 1730-luvulta on säilynyt, renkitupa on purettu 1950-luvulla. Joen toisella rannalla on Alikartanosta erotetun Ylikartanon päärakennus ja runsas talousrakennusten ryhmä. Ylikartanon päärakennus on sijoitettu korkealle mäen laelle Alikartanon pihasommitelman keskiakselin näkymän päätteeksi. Ylikartanon kaksikerroksisen päärakennuksen nykyasu on peräisin 1800-luvun alusta. Kartanon talouspihan muodostavat kookkaat punatiiliset karjarakennukset. Frugårdin lähistöllä on Nordenskiöld-suvun hautakumpu pienen aitauksen sisällä ja Ylikartanon puistometsässä on von Qvanten-suvun perhehauta. Nummisten kylässä kosken partaalla on vanha mylly- ja sahapaikka. Jokivarressa Ali- ja Ylikartanon pohjoispuolella sijaitsee Nordbon kartano, joka on erotettu Alikartanosta 1833. Joen rannalla sijaitseva kansakoulu on rakennettu Ylikartanon omistajan Hugo von Quantenin lahjoitusvaroin.
Frugårdin kartanon historia palautuu 1600-luvun alkuun, jolloin koko Mäntsälän pitäjän Nummisten kylä lahjoitettiin Gertrud von Ungernille. Nordenskiöld-suvun omistuksessa ollut kartano jaettiin isossa jaossa 1783 kolmen veljeksen kesken Frugårdiksi eli Alikartanoksi, Andersbergiksi eli Ylikartanoksi ja Sahariksi. Frugårdin eli Alikartanon päärakennus eli nykyinen alipytinki, talousrakennukset ja karjasuojat rakennettiin 1730-luvulla, jolloin perustettiin myös kartanon puutarha. Toinen merkittävä rakennusvaihe oli 1790-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa, jolloin pihasommitelman symmetrisyys säilytettiin ja aksiaalisuutta korostettiin sijoittamalla uusi päärakennus entisen halkotarhan paikalle. Nordenskiöld-suku hallitsi Frugårdia 200 vuotta kunnes tila myytiin 1912. Museovirasto osti Frugårdin 1964 Nordenskiöld-suvun lahjoituksen turvin ja Alikartano restauroitiin 1973-1983 Nordenskiöld -suvun museoksi. Huonejako palautettiin alkuperäiseksi ja seinien pintakäsittelyt ja sabloonamaalaukset konservoitiin. Ryytimaan ja purolaakson vapaamuotoisen puiston kunnostustyöt aloitettiin 1993.
Frugårdin kartano ja viljelymaisema
Vouti Björnramin kuja
Miten Arabian tehdas on saanut nimen Arabia? Arabian kotisivulla, http://www.arabia.fi, kerrtotaan tehtaan perustamisesta seuraavasti: "Lokakuussa 1874 tehdas valmistuu Arabia-nimiselle huvilatontille Helsingin Vanhankaupungin lahdelle. Arabian tehtaan valikoima laajeni nopeasti astioista uuneihin ja saniteettiposliiniin. Tontin nimi Arabia otettiin tehtaan nimeksi, ja sittemmin se on tullut koko kaupunginosan nimeksi. Arabian naapurissa sijaitsevat mm. Intiankatu, Koreankatu ja Kaanaan niityt. Kun silloisen huvila-alueen tontteja ja katuja nimettiin, tuntuivat ne sijaitsevan kovin kaukana Helsingin keskustasta. Siksi ne myös saivat eksoottisia, romantisoituja nimiä."
'Olimme Museokadulla muutamassa minuutissa. Tarkiainen oli asunut Museokatu 24:ssä, ja muovipakkausyhtiön toimitusjohtaja ja sen koko viisihenkinen perhe oli surmattu Vänrikki Stoolin katu 3:ssa. Matkaa Tarkiaisen entisen kotitalon rappusilta murhapaikalle oli sata metriä.' (s. 68 - 69)
Suomen Filmiteollisuus, pääkonttori
Utön linnake-, majakka- ja luotsisaaren virkamiesyhdyskunta on maamme varhaisimpia ja pisimpään toimineita. Utön saari on strategisesti merkittävällä paikalla Itämereltä Saaristomerelle johtavan merireitin varrella, jota on purjehdittu jo ainakin 1500-luvulta. Utön puolustushistoriallisesta merkityksestä kertovat saaren linnoittaminen ja varuskuntarakentaminen 1910-luvulta alkaen. Utö sijaitsee Saaristomerellä, Suomeen johtavien meriväylien lähtöpisteessä, noin 40 kilometriä Korppoon pääsaaresta etelään; lähin suuri saari on Viron Hiidenmaa noin 120 kilometriä utöstä eteläkaakkoon. Luonnonoloiltaan ankara Utö on saaristomme eteläisin asuttu saari ja sieltä avautuvat esteettömät näkymät aavalle merelle. Vilkasta ja haaksirikoille altista meriliikennettä on vuosisatojen ajan turvattu paikalliset olosuhteet tuntevalla luotsilla sekä purjehduskelpoisten merireittien merkitsemisellä. Utössä on ollut maamme ensimmäinen tunnettu kivikummeli, tunnusmajakka, valomajakka ja radiomajakka. Saaren korkeimmalla kalliolla on Utön majakka 1800-luvun alusta. Graniitista muurattu 23,8 metriä korkea torni on pohjakaavaltaan neliskulmainen rakennus, jonka seiniin on maalattu leveitä punaisia ja valkoisia pystyraitoja. Majakan huipulla on kahdeksankulmainen lyhtykoju vuodelta 1869. Valolaitteena on 1906 asennettu Fresnel-linssistö. Majakkatornin kolmannessa, loiston alapuolella sijaitsevassa kerroksessa on 1800-luvun alkupuolella tehty kirkkosali. Majakan sisätiloissa on säilynyt myös osia 1935 asennetusta radiomajakkalaitteistosta. Majakan vieressä on kookas 1950-luvun luotsiasema, jonka paikalta on purettu 1800-luvun puinen luotsiasema. Majakan koillis- ja itäpuolella Utön kylässä on 1753 rakennettu majakanvartijoiden virka-asunto, joka on rakennettu samaan aikaan saaren ensimmäisen, vuoden 1808-09 sodassa tuhoutuneen valomajakan kanssa. Rapattu, valkoinen tiilirakennus toimii museona. Utön tiivis yhdyskunta on lähellä satamaa. Vallitsevilta tuulilta suojaan, tiiviiseen rykelmään on sijoitettu ensimmäiset neljä kruununluotsitilaa. Tilojen vanhoista asuinrakennuksista on säilynyt kaksi, Grannas ja Mattas. Kylä on tiivistynyt ja rakentunut luotsitilojen ympärille eri vuosikymmeninä, usein täydennysrakentaminen on liittynyt puolustushistoriaan. Kylätien varren asuinrakennukset pihoineen on monin paikoin aidattu. Harmoniseen kylä- ja satamamaisemaan kuuluvat lukuisat punamullatut puiset rantavajat. Saaren 1910-luvun linnake on rakennettu suojaamaan Pietariin johtavaa meritietä osana laajaa Suomenlahden linnoittamista. Osa kylän rakennuksista on venäläisten linnoittajien ajalta 1910-luvulta, jolloin saaren halki kulkeva mukulakivitiekin on rakennettu. Samalta ajalta satamassa on sata metriä pitkä laituri. Mukulakivitie vie majakan länsipuolella olevalle Patterimäelle (Västerudden), jossa on mm. venäläisen linnoituskauden aikaisia pattereita. Kylän viimeinen talo ennen Patterinmäkeä on 1910-luvulla rakennettu kasarmi. Sen pohjoispuolella on saaren koulu 1800-luvun lopulta. Itsenäisyyden ajan puolustusvoimain rakennuksia on eri vuosikymmeniltä, 1970-luvun linnakkeen rakennuksia on keskitetty saaren pohjoisniemeen Enskäriin, jossa on mm. betonirunkoisia rivitaloja, toimistoja, korjaamo- ja huoltorakennuksia. Suuri osa saarta on suljettua sotilasaluetta.
Utö tunnettiin Saaristomeren ulkoporttina jo keskiajalla laadituissa purjehdusohjeissa. Utöllä on tiettävästi jo 1500-luvulta alkaen ollut luotsitoimintaa ja poltettu merkkitulia. Utön vakituinen virkamiesyhteisö sai alkunsa 1700-luvun puolivälin vaiheilla kun Utön luotsipäivystys vakiinnutettiin ja luotsit asuivat saarella vakituisesti. Suomen ensimmäinen valolla varustettu majakkatorni, jonka suunnitteli yli-intendentti Carl Hårleman, valmistui saarelle 1753. Valomajakat yleistyivät vasta 1800-luvun loppupuolella. Vanha majakkatorni räjäytettiin Suomen sodassa 1808-1809 ja uusi, nykyisinkin käytössä oleva majakka valmistui 1814. Majakka rakennettiin luotsilaitoksen päällikön Gustav Broddin johdolla. Käytössä oleva linssistö hankittiin 1906. Saaren yhdyskuntaa varten majakan kolmanteen kerrokseen sisustettiin kappeli. Majakanvartijoiden 1753 rakennettu virka-asunto on säilynyt ja siinä toimii kotiseutumuseo. Utössä oli 1700-luvulla kaksi, tilanjaon myötä sittemmin neljä luotsitilaa: Västergrannas (Vestras), Norrgrannas (Sandas), Östergrannas (Grannas) ja Södergrannas (Mattas). Autonomian aikana luotsien ja majakanvartijoiden virkojen määrää lisättiin ja saarelle perustettiin myös tulliasema ja 1914 radioasema. Utö sai kansakoulun 1884, jolla varmistettiin luotsien olivat luku- ja kirjoitustaito sekä ammatin siirtyminen sukupolvelta toiselle. Merireitin turvallisuutta parannettiin 1930-luvulla. Utö sai oman meripelastusaseman 1934. Vuonna 1935 majakkaan asennettiin Suomen ensimmäinen radiomajakka. Samalla majakan valolaitteet muutettiin sähkökäyttöisiksi. 1935 hankittiin saarelle myös nautofoni, jolla annettiin äänimerkkejä sumussa. Venäjän ja erityisesti Pietarin kaupungin puolustuksen kehittäminen Saksan uhkaa vastaan alkoi 1900-luvun alkupuolella. Ratkaisuksi nähtiin Suomenlahdelle rakennettavat rannikkolinnakkeet. Pohjois-Itämeren ja Suomenlahden saariston linnoittaminen alkoi 1910-luvulla. Päälinnoituksen muodosti Tallinnan, Porkkalan ja Hangon välillä sijaitseva nk. Pietari Suuren merilinnoitus, jonka lisäksi rannikkolinnoituksia sijaitsi useissa puolustuslinjoissa eri puolilla saaristoa. Uloimmassa puolustuslinjassa sijaitseva Utön linnake rakennettiin 1914-1916 suojaamaan Pietariin johtavaa meritietä. Linnake kuului Turun - Ahvenanmaan asemaan, jonka linnakkeiden yhtenä tehtävänä oli estää hyökkääjän pääsy Suomenlahden saaristoon ja Pohjanlahden rannikolle. Utön väliaikaiset asemat korvattiin myöhemmin kivestä ja betonista rakennetuilla kasemateilla ja tykistöasemilla. Saaren halki rakennettiin mukulakivitie ja kapearaiteinen rautatie, joka purettiin 1960-luvulla. Utö toimi myös Venäjän laivaston tukipisteenä ja linnoittamisen lisäksi satamaan rakennettiin noin 100 metrin mittainen päälaituri. Venäläiset rakensivat saarelle useita rakennuksia, mm. kasarmin, pesutuvan ja ammusvaraston. Utön linnake osallistui sotatoimiin ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Armeijan vaikutus kasvoi talvisodasta lähtien. Rannikkopuolustusta parannettiin 1939 alkaneilla linnoitustöillä. Samoihin aikoihin rakennettiin mm. merivalvonta-asema sekä tulenjohto- ja mittaustorni. Sotien jälkeen saaren niemet olivat sotilasaluetta. Vuodesta 1969 Utö oli vartiolinnake, jota varten Enskärin niemeen rakennettiin kasarmialue 1970-luvulla. Rakennukset suunnitteli arkkitehti Mikko Heliövaara. Utön varuskunta lakkautettiin vuodenvaihteessa 2005-2006 ja rakennuskanta siirtyi pois valtion omistuksesta.
Utön linnake, majakka- ja luotsiyhdyskunta
Pyhän Sydämen kappeli
"Kirkolta osa väestä lähti Yrjönkatua kumpaankin suuntaan ja osa länteen Bulevardille. Holmin reki matkasi palaavien kirkkorekien jonossa uuden teatterin ohi Eteläesplanadia satamaan päin. Joukko jalkamiehiä ja jokunen reki kääntyi Korkeavuorenkadun ja Kasarminkadun mäkeen. Se nousi niin jyrkkänä, että nuoret yleensä komennettiin kävelemään reen perässä. Valtaosa jatkoi matkaa Kruununhakaan ensimmäiseen kapunginosaan. Holmin reki kääntyi Unioninkadun kulmasta oikealle Kaartinkaupunkiin kolmanteen kaupunginosaan, ajoi jonkin matkaa katua ylös ja sitten sisään maisteri Frenckellin kaksikerroksisen talon ajoportista." (S. 318.)
Bastioni Wrede
Bastioni Wrede kuuluu Susisaaren uloimpaan linnoitusvyöhykkeeseen ja se rakennettiin suojaamaan Tykistölahtea etelän puolelta. Bastionin rakennustyöt käynnistyivät vuonna 1750 ja vuonna 1753 se oli maapeitteitä lukuunottamatta valmis. Ensimmäisen rakennusvaiheen jälkeen bastionin oikea siipi yhdistyi bastioni Palmstiernan vasempaan siipeen siten, että molemmat bastionit jäivät näiltä osin ilman varsinaisia kylkiosia. Bastioni Wreden vasen kylki sitävastoin yhtyi Palmstiernan traverssin maavalliin holvatun hiekkakiviportaikon välityksellä. Vasemmasta kyljestä alkoi yksinkertainen kurtiinimuuri, joka yhdisti varustuksen bastioni Höpkeniin.
Bastioni Wrede kuuluu Susisaaren uloimpaan linnoitusvyöhykkeeseen ja se rakennettiin suojaamaan Tykistölahtea etelän puolelta. Bastionin rakennustyöt käynnistyivät vuonna 1750 ja vuonna 1753 se oli maapeitteitä lukuunottamatta valmis. Ensimmäisen rakennusvaiheen jälkeen bastionin oikea siipi yhdistyi bastioni Palmstiernan vasempaan siipeen siten, että molemmat bastionit jäivät näiltä osin ilman varsinaisia kylkiosia. Bastioni Wreden vasen kylki sitävastoin yhtyi Palmstiernan traverssin maavalliin holvatun hiekkakiviportaikon välityksellä. Vasemmasta kyljestä alkoi yksinkertainen kurtiinimuuri, joka yhdisti varustuksen bastioni Höpkeniin. Bastioni Wreden vasemmassa siivessä oli seitsemän holvattua kasemattia, ja kuudessä näistä oli tykkiaukot Tykistölahden suuntaan ja kivääriaukot sisäpihalle päin.Siiven päällä oli ampumatasanne rintavarustuksineen. Bastionin kärkikulmassa oli kaksi kasemattia, joiden tykkiaukot oli suunnattu kohti kaakkoa, Tykistölahden suuta. Bastioni Wreden oikea siipi ja vasen kylki rakennettiin hyvin jyrkkään kalliorinteeseen, mutta huolimatta kasemattien vaikeakulkuisuudesta, varustettiin nämäkin tykki- ja kivääriaukoin. Vuoden 1774 yleissuunnitelman mukaan avattiin kulkuväylä bastioni Wreden sisäpihalta bastioni Palmstiernan vasemman siiven läpi bastioni Hyveeseen. Wreden vasen kylki muuttui samassa yhteydessä Palmstiernan suuren kasarmin (B 42 a) yhteyteen rakennetuksi kaponieeri Blomcreutziksi (B 42 b). Vasemman siiven pohjoisimman kasematin tykkiaukko purettiin ja koko kasematti muutettiin avoimeksi kulkuväyläksi. Bastionin oikeaa siipeä korotettiin niin, että se tuli viereisen bastioni Hyveen tasalle. Ruotsalaisella kaudella bastioni Wreden edustaa käytettiin kaleerien laituripaikkana. Venäläisellä kaudella bastioni Wredeä käytettiin varastona ja se katettiin peltikatolla vuonna 1835. Tykkiaukot varustettiin ikkunoin ja bastionin vasemman siiven sisäpihanpuoleisella julkisivulla tehtiin eri vaiheissa lukuisia muutoksia muuramalla kivääriaukkoja umpeen ja avaamalla ikkuna- ja oviaukkoja niiden tilalle. Bastionissa varastoitiin mm. tervaa ja kerosiinia ja katetulla ampumatasanteella puutavaraa. Bastionin peltikatto purettiin vuoden 1900 tienoilla ja vasemman siiven päälle rakennettiin puinen vaja ja sen yhteyteen kivinen ajoluiska bastionin jyrkältä sisäpihalta. Vaja purettiin vasta 1960-luvun lopussa. Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta bastioni Wreden huonokuntoisia harmaakivimuureja ja tykkiaukkoja kunnostettiin 1930-luvulla. Täydellinen peruskorjaus, jonka yhteydessä bastioni palautettiin ruotsalaisaikaiseen asuunsa tapahtui vuosina 1973-1975. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1927 B I 22 (samalla numerolla bastioni Hyveen kanssa) Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 10a-28a,32-34,37-43, 58. KrA V 4, 12,13 ,30,40, 41, 57,97, 98,127,128,137, 184, 189, 204, 211,240, 347, 387 KrA Fästningsrelationer 1753-1808, Sveaborgsinventariet 1766 MV SL Rak.hist. Kauppi, Ulla-Riitta: Bastioni Wrede 1974 MV SL VIK 804-812
Suuri Rantatie (Salmen silta)
Töölö
Kirjassa esitellään Soutustadionin allashuone.
Länsi-Turunmaan saaristoasutus (Åvensorin kylä ja kalkkikaivos)
Alkuperäinen kappale Don't sit under the appletree (with anyone else but me).
"Yö tumma, liituraitainen./ Ikkunan rakosesta humisee Helsinki./ Kapakan keittiöstä näin sen,/ ilmestyi/ kun hopeamaljaa, kahdettatoista/ tiskasin." (s. 49)
Merimiehenkatu 14
Muu paikka
Jokioisten 1631 rakennettua pitkäkirkkoa pidetään yhtenä Suomen vanhimmista puukirkoista. Merkittävän osan rakennettua ympäristöä muodostavat kirkon ohella tapuli, pappila, hautausmaa muistomerkkeineen sekä kappalaisen pappila. Kirkon koristeellinen ulkoasu suurine ikkunoineen, eteishuoneen katoksineen ja länsitorneineen omaa 1800-luvun jälkipuolen uusgotiikan puuhun sovellettuja muotoaineksia. Kirkkosalin yleisilme sivulehtereineen, saarnastuoleineen ja alttarikaiteineen on myös 1860-luvulla tehdystä uudistuksesta. Matalaseinäisessä kellotapulissa on huippuna nelipäätyinen kattorakennelma. Kellotapuli, joka edustaa varhaista tolpparakenteeseen perustuvaa tyyppiä, on mahdollisesti kirkon ikäinen tai 1700-luvun alkupuolelta. Kirkonkelloista toinen on 1630-luvulta. Kirkon itäpuolella on useaan otteeseen laajennettu kaunis hautausmaa sankarihautoineen ja Armas Tirrosen tekemine sankaripatsaineen. Lisäksi siellä on Ilmari Wirkkalan suunnittelema viehättävä suihkukaivo. Kirkon vieressä oleva maaherra Carl Johan Stjernvallin pyramidin muotoinen, punaisista hiekkakivilaatoista rakennettu hautamuistomerkki on edustava esimerkki 1800-luvun alun uudesta hautausmaakulttuurista ja ajan suosimasta klassisesta muotokielestä. Kirkon luona oleva nykyinen kirkkoherranpappila on kookas 1900-luvun vaihteen kansallisromanttisia piirteitä omaava poikkipäätyinen rakennus. Kauempana kirkosta, Loimijoen eteläpuolella sijaitseva mansardikattoinen, leveärunkoinen entinen kappalaisenpappila on rakennettu savesta ja vuorattu tiilellä. Pappilan mäeltä aukeaa edustava näköala Loimijoen viljelymaisemaan.
Tammelan kappeliksi 1631 perustetun Jokioisten kirkon on perimätiedon mukaan rakennuttanut Johan Kruus Jespersson, kenraali, ritari, amiraali Ruotsissa ja sotakomisaari Tanskassa omilla varoillaan (Jockis Capell kyrka skall vara uppbygd 1631 af herr Gen. Johan Kruus Jesperson Riddaren, Amiralen i Sverige Krigskomissarie i Danmark). Kirkon perinpohjainen uudistus toteutettiin 1862 lääninarkkitehti A. Edelfeltin piirustusten mukaan. Itsenäinen seurakunta Jokioisista tuli 1892. Valistuksen aikana kehittyi uusi hautausmaakulttuuri, jonka taustalla oli hygieeniset ja esteettiset näkökannat. Suomessa kirkkoon hautaaminen lopetettiin 1815, jolloin merkkihenkilöiden haudat siirtyivät hautausmaalle. Aikakauden uusklassiset tyyli-ihanteet näkyivät tällöin myös hautausmaalla, joista hyvänä esimerkkinä oli 1814 kuolleen maaherra Stjernvallin ja hänen lastensa hautamuistomerkki. Stjernvall oli naimisissa Jokioisten kartanon omistaneen Ernst Willenbrandin tyttären kanssa. Kirkon läheisyyteen 1877 rakennettu uusi pappila paloi 1903. Sen korvannut arkkitehtitoimisto Geselius - Lindgren - Saarinen piirtämä kirkkoherranpappila valmistui seuraavana vuonna. Entinen kappalaisenpappila rakennettiin 1800 Jokioisten kartanon omistajan maaherra E.G. von Willebrandin toimesta. Seurakuntalaiset olivat keränneet hirsiä pappilaa varten. Von Willebrand sai hirret käyttöönsä luvattuaan rakentaa pappilan, mutta hän tekikin rakennuksen savesta, oljesta ja sammalista sekä tiilestä. Pappila on yksi harvoista rakennuksista, joita rakennettiin 1790-luvulla Talousseuran piirissä kehitellyllä uudella rakennustekniikalla. Kokeilun tarkoituksena oli löytää uusia edullisia rakennusmateriaaleja ja kokeilla niiden ominaisuuksia ja kestävyyttä. Rakennus toimi pappilana 1800-1877, jonka jälkeen siitä muodostettiin lukkarinpuustelli. Kappalaisenpappila on vuokrattu kotiseutuyhdistykselle ja rakennukseen avattiin pappilamuseo 1959.
Jokioisten kirkko ja pappilat (kirkko ja uusi pappila)
Kokkonen, Jari
"On kevätyö, ja tuoksut puiston huumaavat - ja kundit autonikkunoista zuumaavat kun kaksi gimmaa bailaa minihameissaan; mä lehdenjakajaa jään moikkaamaan - kai rakastua saan vielä Stadiin nukkuvaan?"
"Kappeli-ravintolan ulkopuolella kuului ruotsinkielistä puheensorinaa ja siellä täällä joku lause suomea. Herrasväkea oli ulkona nauttimassa virvokkeita ja kuuntelemassa lavalla simpukanmuotoisen katoksen alla soittavaa italialaista orkesteria." (s. 91)
Presidentti Kekkonen kävi 1970-luvulla useamman kerran muotokuvauksessa Kuvasiskojen studiossa sekä näyttelyissä Taidesalonki Strindbergillä.
Porvoon läntisen saariston luotsi-, majakka- ja kalastusyhdyskunnat ovat ympäristökokonaisuuksia, jotka kuvastavat erinomaisella tavalla saariston pitkää ja monipuolista asutus- ja elinkeinohistoriaa jo 1600-luvulta alkaen. Onaksen suuri saari ja sen lähisaaret Fåfängholmen, Björkholmen, Halsholmen, Svedjeholmen, Granholmen, Vikudden, Krokholmen ja Killingholmen ovat vanhaa maatalouden ja omavaraiskalastuksen aluetta. Saaret ovat Onaksen maatiloja lukuun ottamatta kallioisia, metsävaltaisia ja niissä on vain vähäisiä peltotilkkuja tai niittyjä. Onas on Porvoon merialueen luotsitila. Norrgårdin ja Södergårdin saaristo-oloissa poikkeuksellisen komeat talonpoikaistalot talousrakennuksineen muodostavat hienon kylänäkymän Onaksen Hemvikenin maisemassa. Onaksen saariryhmässä on Rågskärissä ja Andersholmenilla muinaismuistolain rauhoittamat kiviladelmat, jatulintarhat. Pirttisaaren, Hamnholmenin ja Lästholmenin saarten väliin jäävässä suojaisessa Hemvikenissä sijaitsee Pirttisaaren kalastaja- ja luotsikylä. Asutus on yhtenäistä ja säilyttänyt hyvin perinteisen luonteensa, vaikka rakennukset ovatkin enimmäkseen kesäkäytössä. Saarilla on pienimuotoisen viljelyn ja laiduntamisen jäljiltä umpeutuvia niittyjä. Hamnholmenilla on rakennussuojelulailla suojeltu luotsitalo. Aiemmin luotseille kuulunut laivojen tullaus siirrettiin tullilaitokselle 1838 ja sitä varten perustettiin tulliasema Pirttisaaren Svartvikeniin. Tulliaseman paikalla on nykyään merivartioasema. Ulkomerellä sijaitseva, aikoinaan Onaksen tilaan kuulunut Söderskär muodostuu joukosta lähes puuttomia kallioluotoja. Söderskärin majakka ja sen henkilökunnan rakennukset ovat vuodelta 1862 ja siihen sillalla yhdistetyllä Luotsisaarella oleva luotsitupa vuodelta 1915. Kahdeksankulmainen majakka on noin 32,5 metriä korkea ja siinä on vielä jäljellä alkuperäinen lyhtykoju ja Ranskassa valmistettu, kristalliprismoista muodostuva Fresnel-linssistö. Söderskärin majakkayhteisön rakennukset ja viereisellä saarella sijaitseva luotsitupa muodostavat avoimesta luonnonmaisemasta selkeästi erottuvan kokonaisuuden, jossa korostuvat merenkulun virkamiesyhteisölle tyypilliset piirteet, merellisyys ja eristyneisyys. Söderskär on Suomenlahden parhaiten säilyneitä historiallisia majakkasaaria. Onaksen saaristoon kuuluu myös Pirttisaaresta koilliseen sijaitseva Långholmen Tämä asumaton saari osoitettiin kausiluontoista kalastusta varten vuonna 1948 Porkkalan Mäkiluodosta vuokra-alueelta siirretyille 14 kalastajalle. Valtion vesillä tapahtunut silakan ja kilohailin pyynti päättyi 1956 kun kalastajat palasivat Kirkkonummelle. Saari jäi heidän ja heidän jälkeläistensä haltuun ja 1970-luvulla suoritetun lohkomisen jälkeen sisälahdelle on syntynyt erikoislaatuinen tyyppipiirustuksin toteutettu kesäkylä, jossa on kymmenkunta aivan vesirajaan sijoitettua kesämökkiä.
Porvoon läntisten ulkosaarten Onaksen, Pirttisaaren ja Söderskärin historia ja asutus liittyvät luotsaustoimintaan. Onaksen talonpojalla oli luotsausvelvollisuus jo 1600-luvulla. Luotsien vahtipaikat olivat eri kausina Andersholmenilla, Rågskärillä ja Pirttisaaren Hamnholmenilla kunnes luotsaus siirrettiin Söderskärin Bastulandetille 1904. Päivystys siellä päättyi vuonna 1961. Luotsitaloista on jäljellä vielä Rågskärin ja Söderskärin luotsituvat sekä Hamnholmenin luotsitalo sekä luotsien omia asuintaloja eri saarilla Onaksen saaristossa.
Porvoon läntisen saariston luotsi-, majakka- ja kalastusyhdyskunnat (Långholmen)
"Myöhään illalla Helena kiersi vielä tarhan kaikki eläimet läpi, hän kutsui sitä iltalukutuokioksi. Kun saaressa oli pimeää ja hiljaista, eläimet tunnistivat jo kaukaa hänen askeleensa ja tulivat verkoille tervehtimään. Ne vaistosivat Helenan keveästä käynnistä ettei Helenalla ollut kahta mustaa lääkintälaukkua mukanaan. Varsinkin kulaanitytöt Finlandia ja Greta olivat aina yhtä iltahellyydenkipeitä, ne tulivat kyhnäämään aitauksen viereen, ynisivät kimeästi ja kerjäsivät porkkanoita." (s. 139)
Helena Valve toimii Korkeasaaren eläinlääkärinä. Elämä on mallillaan, hänellä on unelmatyö ja ihana perhe. Kunnes menneisyyden haamut palaavat piinaamaan: opiskeluaikojen ahdistelija, Ukri Koskela, astuu odottamatta kuvioihin.
Tapani Halosen artikkeli "Eräs yleishyödyllinen rakennusyritys Helsingissä vuosina 1875-1876", Suruttomain ja Kampin villat
Kirjanpuisto
Raleigh, Ben
Tervo, Jouni
Tamminen, Hilkka
Kauppaneuvoksentie
Paloasema / Talli
Punatiilinen, rappaamaton talo rakennettiin talliksi vuonna 1915. Myöhemmin talo toimi ruokalan C 81 varastona. Nykyään rakennus on vuokrattuna Helsingin kaupungille ja sitä käytetään Suomenlinnan paloasemana. Paloaseman ovia on jouduttu useita kertoja leventämään uusien autotyyppien vuoksi. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C II 21 Kuva: MV SL Valokuva.
'Entisessä elämässä oli asuttu epämääräisessä perisuhteessä vanhassa vetoisessa puutalossa, mutta tätä päivää elettiin mäyräkoiran kanssa lähes satavuotiaan jugendtalon kattohuoneistossa Abrahamin- ja Eerikinkadun kulmassa keskellä Kamppia.' (s.34)
Anna Laineen koti sijaitsee asunto-osakeyhtiö Jussilassa.
Konalan pieni ostoskeskus
Kokkolan Mäntykankaan puutaloalueen asemakaava heijastelee 1900-luvun alun orgaanisen kaupunkisuunnittelun ja rakentamistapa 1920-luvun yhtenäisen kaupunkikuvan ihanteita. Vapaamuotoinen katuverkko on kaavoitettu 1909 maaston pitkittäisiä harjumuotoja noudattaen. Neristanin ruutukaava-alueelta tulevat kadut hajautuvat Kustaa Adolfinkadun länsipuolella viuhkamaisesti kohti länttä ja katujen risteyksiin on avattu pienet aukiot kaupunkilaisten kohtauspaikoiksi. Asuinalueen katukuva on yhtenäinen. Puinen rakennuskanta on pääsoin 1920-luvulta ja puolitoistakerroksiset asuinrakennukset ovat katulinjassa. Katariinantoria ympäröi klassistinen rakennuskanta, kuten arkkitehti Matti Björklundin suunnittelema luterilaisten seurakuntien pappila. Mäntykankaan itälaidalla on näyttävä julkisten rakennusten sarja. Renlundin puinen kansakoulu vuodelta 1909 on rakennettu Valter ja Ivar Thomén voittaman arkkitehtikilpailun tuloksena. Punatiilinen vesitorni on valmistunut 1920 Selim A. Lindqvistin arkkitehtikilpailussa voittanein suunnitelmin. Ole Gripenbergin piirtämä klassistinen suojeluskuntatalo Vartiolinna vuodelta 1928 on toiminut myöhemmin mm. kaupungintalona ja kaupunginteatterina. Vehreän kaupunginosan useilla tonteilla kasvaa mäntyjä, samoin kuin niiden mukaan nimensä saaneella Mäntykangas-kadulla. Herman Renlundinkadulle kaupunginosan länsilaitaan on istutettu lehmuksia. Vanha 1779 perustettu hautausmaa, ns. Katariinan kalmisto, sijaitsee Mäntykankaan eteläosassa, 1800-luvun loppupuolella perustetun Länsipuiston alueella. Tiiliset, valkeaksi rapatut hautaholvit ovat tältä ajalta.
Nykyisen Mäntykankaan alueen puuttomalla mäellä seisoivat 1700- ja 1800-luvulla Kokkolan kaupungin tuulimyllyt. Mäkeä käytettiin myös rangaistuspaikkana. Mäkeä oli ryhdytty raivaamaan pelloksi 1700-luvulla. Alue kaavoitettiin asuinalueeksi 1909. Taustalla oli Kokkolan kaupungin asukasluvun kasvu 1800-1900-luvun taitteessa. Arkkitehti Lambert Petterssonin laatima kaava noudatti Camillo Sitten kaupunkisuunnitteluideoiden mukaisia kaavoitusperiaatteita ja kaavassa määriteltiin alueen maankäytön lisäksi rakennusvolyymit. Sitteläiselle koulukunnalle oli ominaista kaupunkitilaan kohdistuva taiteellinen kunnianhimo ja vapaamuotoinen, maaperän muodot huomioiva asemakaava, jossa pyrittiin irtautumaan säännöllisestä ruutukaavasta sekä katuverkon ja aukioiden kaavamaisuudesta. Mäntykankaan asemakaava ei toteutunut koko laajuudessaan. Alueelle kaavoitetut asuinrakennukset olivat yhden perheen taloja, ja alueelle muutti perheitä eri yhteiskuntaluokista. Suunnittelijoina toimivat rakennusmestarit Alvar Åkerman ja Karl Forsström sekä Frans Wiklund.
Mäntykankaan puutaloalue
Vaikka Helsinki on suomalaisessa mittapuussa suurkaupunki, pääkaupungista löytyy puistikoita ja muita keitaita niin kaupunkilaisia kuin turistejakin varten.
Muutos- ja kunnostustöissä vajaan sijoitettiin eväsruokailutila, jolle jo pidempään oli etsitty paikkaa. Koululais- ja päiväkotiryhmät ja muut retkeilijät voivat vajassa syödä eväänsä suojassa sateelta ja tuulelta. Uimarannan alueen käymälöiden ratkaisuvaihtoehtoina tutkittiin mm. kevytrakenteisia erillisiä käymälöitä vajan ulkopuolelle ja WC-elementtien sijoittamista läheisen ammusvaraston sisään. Käymälät päädyttiin kuitenkin sijoittamaan vajan sisälle siten, että uusi osa erottuu omana kokonaisuutenaan vanhoista rakenteista. Käymäläpäädyn vanhan epätasaisen kiviluiskan päälle tehtiin puukansi ja metallikaide. WC:t liitettiin kesävesijohto- ja viemäriverkkoon ilman kallioiden louhimista. Rakennus on lämmittämätön. Ikkuna-aukkoihin tehtiin uudet lasipuitteet, sillä ne olivat säilyneet vain päätyjen yläikkunoissa, muissa aukoissa oli sisäpuoliset luukut ja rautakalterit. Vesikate uusittiin, julkisivujen vaurioituneet puuosat korjattiin ja julkisivut maalattiin. Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Vaja rakennettiin tykistöaseiden ja -tarvikkeiden säilytystä varten vuonna 1883. Aluksi vajaa käytettiin linnoitustykistön köysivarastona, myöhemmin myös ammusvarastona. Rankorakenteisessa vajassa oli leveä vaakavuoraus ja 12-ruutuiset ikkunat. Molemmissa päädyissä oli ovi ja kuljetusluiska. Vuonna 1910 lattiaa korjattiin ja keskikäytävä betonoitiin. Lautarakenteinen vaja on aina ollut varastokäytössä, viimeksi Suomen Kansallismuseolla ja museovirastolla. Vuonna 1976 kallistunut vaja oikaistiin, alimpia hirsiä vaihdettiin, vesilistoja ja ikkunaluukkuja uusittiin. Länsi- ja eteläjulkisivujen laudoitus uusittiin kokonaan. Rikkinäinen huopakate vaihdettiin peltikatteeksi. Vuonna 1992 vajan seinäpinnat maalattiin keltamullalla ja räystäät ja listoitukset punamullalla pigmentoidulla öljymaalilla. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 12 Vuonna 1929 rakennusnumero A 1 Lähteet: MV SL Valokuva-arkisto. MV SL VIK A 499, 501-503. VA VSA 17044. Kuvat: MV SL VIK A 501 Lattiakorjaus vuodelta 1910.
Vuonna 1883 valmistuneessa vajassa varastoitiin aluksi köysiä, sittemmin myös ammuksia. Rankarakenteisessa vajassa oli leveä vaakavuoraus ja 12-ruutuiset ikkunat. Molemmissa päädyissä oli ovi ja kuljetusluiska. Vuonna 1910 keskikäytävä betonoitiin. Kallistunut vaja oikaistiin ja alimpia hirsiä vaihdettiin vuonna 1976. Samalla uusittiin vesilistoja, ikkunaluukkuja ja länsi- ja eteläjulkisivujen laudoitus sekä kunnostettiin huopakate. Vuonna 1992 ulkoseinät maalattiin keltamullalla ja räystäät ja listoitukset punamullan sävyisellä öljymaalilla Ennen vuosina 2003–04 tehtyjä muutostöitä vajassa säilytettiin mm. Suomen Kansallismuseon esineitä.
Janne joutuu kuulusteluihin Pasilaan epäiltynä osallisuudesta törkeään ryöstöön.
'"Makkaratalo" ei ole vielä käsite. Ollaan toki yhtä mieltä siitä, että Kaivokadun ja Keskuskadun kulmassa oleva talo on ruma, mutta monet puhuvat vielä "City centeristä", joka on korttelin virallinen nimi. Yksitoista vuotta myöhemmin ohjaaja Tapio Suominen käyttää Makkarataloa elokuvassaan "Täältä tullaan elämä!" (1979) symboloimaan Helsingin armotonta suhtautumista nuoriinsa. Elokuvan päähenkilö pakenee poliisia ja saa surmansa pudotessaan "makkaran" päältä.' (s. 16)
Tunnettujen maamerkkien, Ympyrätalon, Kaupunginteatterin, Yleisradion toimitalon, Hotelli Marskin sekä Helsingin säästöpankin talon lisäksi Westö listaa Makkaratalon muuttuvan Helsingin sekä uuden ajan tunnukseksi.
Äyhkyrin talonpoikaistalo on Pohjois-Karjalan vaara-asutusta ja sen jokainen rakennus on yksityiskohdissaan oiva esimerkki perinteisestä hirsirakennustekniikasta. Äyhkyri sijaitsee Pielisen länsipuolisen Vaara-Karjalan syrjäisessä läntisessä erämaassa, Vaara-Suomen vaihettumisvyöhykkeellä Suomenselällä. Pihapiiri on vaaranlaella, metsiköiden saartamien peltojen keskellä Pielisen siintäessä taustalla. Pihapiirissä on 1820-luvulla rakennetun päärakennuksen lisäksi kolmiosainen aittarivi, luonnonkivestä tehty talli ja navetta ylisineen, sauna ja latoja. Äyhkyri kuuluu Vuokon kylään, joka on tilaluvultaan Juuan toiseksi suurin.
Juuan Vuokon kylässä sijaitseva Äyhkyri asutettiin 1500-luvulla. Venäjän ja Ruotsin valtakuntien rajaseudulle syntyi asutusta verrattain myöhään: Käkisalmen läänin Ilomantsin pogostan hallintopiirin alainen Juuka mainittiin ensimmäisen kerran Ilomantsin Lieksan kappelin kylänä veronkantoluettelossa vuosilta 1589-1593. Stolbovan rauhassa 1617 alue siirtyi osaksi Ruotsin valtakuntaa ja alueelle siirtyi uudisasutusta Savosta ja Pohjanmaalta. Pielisjärven evankelis-luterilainen seurakunta perustettiin 1639. Vuokon kylä kuului alun perin Pielisjärven seurakuntaan, josta se siirtyi itsenäiseksi seurakunnaksi erotettuun Nurmekseen 1810 ja edelleen Juukaan 1870.
Äyhkyrin talonpoikaistila
"Kruununhaan Ruiskumestarin talo oli Helsingin vanhin puutalo, rakennettu kaksisataa vuotta sitten. Egyptiläisten eilispäivää, ikivanha Nokialandiassa." (s. 7)
Luokkakokous kuvaa Matiaksen ja Tonin ystävyyttä ja rakkautta samaan naiseen, Emmiin. Matias tekee väitöskirjaa historiasta ja Ruiskumestarin talo on viimeinen Helsingin museoista, jossa hän ei ole käynyt. Romaani alkaa Matiaksen ja Emmin tapaamisesta Ruiskumestarin talossa.
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Taivallahti)
Ravintola Kaveri
Kolmannen linjan ja Castréninkadun kulma
"No minä likka kiertelin sitten yksinäni sitä Vallilaa, missä puutaloja oli, Inarintiet ja Päijänteentiet ja kaikki. Ja ai kun mun oli mieleni lämmin, kun se osa Helsinkiä muistutti ihan Pispalaa." (s. 19)
Romaanin tapahtumat sijoittuvat suureksi osaksi Vallilaan. Teoksen sivuilla 1930- ja 1940- lukujen työläiskaupunginosa herää eloon, asukkaineen, äänineen ja tuoksuineen.
Cygnaeus hankki kesäpaikan Haakoninlahdelta 1902, kirjassa luku: Cygnaeusten aika.
Vallilan kirjasto
'Huvilakatu yhden historian ensimmäisessä vaiheessa vuosien 1904-1919 osalta taloa ja sen lähiympäristöä tarkastellaan osana muuttuvan Helsingin porvarillisia ihanteita ja arvoja. Erityishuomiota kiinnitetään kaavoitussuunnitelmiin eli kaupungin päättäjien haaveisiin siitä, millainen status tai profiili eteläisellä Helsingillä tulisi olla. Haaveiden taakse kurkistetaan lähestymällä Huvilakatu yhtä arkkitehtonisesta näkökulmasta sekä sen ensimmäisten asukkaiden kautta.' (s. 13)
Lohtajan kirkko ja pappila (kirkko)
Rahapajankatu 3
Pakkanen, Jukka
Kankaanpääntien tiivis ja rakennuskannaltaan pohjalaista rakennustapaa hyvin edustava nauhakylä on edustava esimerkki pohjoispohjalaisten jokivarsikylien asutusrakenteesta. Lumijoen kirkonkylän halki virtaavan kapean Lumijoen pohjoisrannalla kulkevan kylätien varrelle on keskittynyt tiivis kirkonkylän kantatalojen rakennusryhmä. Pihapiirien vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvulta. Perinteistä kirkonkylän rakennuskantaa on mm. raitin varrella kirkkoherranpappila sekä kansakoulun vanhat rakennukset ja 1896 rakennettu nuorisoseurantalo. Kirkonkylän kansakoulu on saanut tilansa Teron tilan kolmessa vaiheessa rakennetusta päärakennuksesta. Välillä kansalaisopiston käytössä ollut talo on uudelleen kunnostettu koulukäyttöön vuosituhannen taitteessa. Pihapuusto ja jokivarren kasvillisuus, rakennusrivistön pohjoispuolella avautuvat pellot ja joen itäpuolella kohoava lakeuden suurin tiilikirkko kuuluvat jokipartaan maisemakuvaan. Päätytornillinen pitkäkirkko on kauaksi näkyvä maisemallinen kiinnekohta hieman ympäröivää maastoa korkeammalle mäelle rakennettuna. Historiallinen Pohjanmaan rantatie rajaa kylämaisemaa sekä idässä että pohjoisessa. Kankaanpääntien kylämaisema on osa Limingan lakeuden valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Lumijoen alue oli keskiajalla karjalaisten nautinta-aluetta. Asutushistoriallisesti alue kuului Liminkaan ja sen varhaisin pysyvä asutus oli osa Pohjanmaan rannikon yhtenäistä asutusta. Lumijoella rantaniityt suosivat karjanhoitoa ja Pohjois-Suomen suurimmat karjatilat löytyivät jo 1500-luvun lopulla nykyisen Lumijoen alueelta. Lumijoen asukasluku alkoi kasvaa 1700-1800-luvulla. Kankaanpääntien kantatilat muodostuivat 1700-luvulla. Lumijoen kappeli perustettiin Limingan seurakuntaan 1684. Lumijoen nykyinen, seurakunnan kolmas, kirkko vihittiin 1890. Limingan seurakuntaan kuulunut Lumijoki erotettiin itsenäiseksi 1899, mikä toteutui 1917. Pitäjän kolmas kirkko, nykyinen tiilikirkko valmistui 1890. Sen suunniteli Oulun lääninarkkitehti Johan Lybeck ja rakennusmestarina oli Johan Karjalahti. Rakentaminen toteutettiin pääosin talkootyönä. Mahtavan kokonsa ja alueella poikkeuksellisen rakennusmateriaalinsa vuoksi kirkko sai kansan suussa nimen ”Lakeuden katedraali”. Vanha hautausmaa kirkon ympärillä jäi käytöstä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa.
Kankaanpääntien kylämaisema
Rautatientorin metroasema
Maunula on jälleenrakennuskauden asuntopulan lievittämiseksi suunniteltu ja rakennettu asumalähiö, jossa ovat esimerkillisesti toteutuneet "arvokkaan arjen" tavoitteet: alueella on ihmisläheinen mittakaava, puistomaisessa ympäristössä eri asunto- ja asuintalotyypit on sijoitettu luonnonmukaisesti maastoon, arkkitehtuuri ja rakennusmateriaalit ovat yksinkertaisia ja laadukkaita ja pientenkin asuntojen neliöt on hyödynnetty tehokkaasti. Helsingin asuntotuotantokomitean toimeksiannosta suunniteltu ja 1950-luvulla rakennettu Maunula on luonteeltaan yhtenäinen alue, jonka laidoilla ovat julkiseen metsäiseen puistoon rajautuvat rivitalot, sisempänä eripituiset lamellitalot sekä niitä korkeammat pistetalot. Alueen keskellä ovat koulut. Alueella ei ole yhtenäistä koordinaatistoa, tonteilleen ja katuun nähden vapaasti sijoitetut rakennukset korttelin sisällä muodostavat sommitelman, jonka osia ovat maastonmuodot ja puistomaiset avoimet pihat. Katuverkko on vapaamuotoinen, katujen mittakaava on pieni. Asuntosuunnittelu perustuu tarkkaan ja tehokkaaseen mitoitukseen, taloissa ja asunnoissa on maaston mukaisia eritasoratkaisuja. Julkiset puistot ovat koulujen ja päiväkodin lähistöllä. Maunulan länsiosassa on vanhin alue aivan 1950-luvun alusta. Yleisilmeeltään punatiilisissä Maunulan kansanasunnoissa on yli 250 asuntoa 12 lamellitalossa. Sorsapuiston lammen lähistöllä ovat päiväkoti, huoltorakennus ja sauna-pesularakennus (ns. saunabaari). Rakennusten suunnittelijoita ovat arkkitehdit Keijo Petäjä ja Viljo Revell. Maunulan itäosassa on arkkitehti Hilding Ekelundin suunnittelema Sahanmäki, jossa on yli 20 eritasoratkaisuina rinnemaastoon toteutettua rivitaloa sekä neljä keskeisportaikkoratkaisuun perustuvaa särmikästä pistetaloa ja ylimpänä rinteessä kaartuvia lamellitaloja. Sahanmäen alue kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia 1920-luvun lopulta 1970-luvulle. Alueen tiivis rakenne vaihtelevine kätunäkymineen toteuttaa Ekelundin, vuodesta 1950 ensimmäisen asuntosuunnitteluprofessuurin haltijan, näkemystä hyvästä esikaupunkisuunnittelusta. Näiden kahden alueen väliin jää eri arkkitehtien suunnittelemia hienoja pihakortteleita, joista mainittakoon Esko Toiviaisen suunnittelemat Vesakkotie-Töyrytien talot, Kaj Englundin Männikkötiellä, Bertel Saarnion Rajametsäntiellä. Keskuspuiston rajalla Koivikkotien varrella ovat eri suunnittelijoiden rivitalot. Maunulan koulut ovat taidokkaiden kouluarkkitehtien Hilding Ekelundin ja Jorma Järven suunnittelemia. Maunulan kansakoulun laajennus on Toivo Löyskän suunnittelema. Aluetta palvelemaan suunnitellut myymälät ovat Metsäpurontien kerrostalojen pohjakerroksissa.
Maunulan asuntoalue rakennettiin 1950-luvulla osaltaan ratkaisemaan pääkaupunkiin sodan ja muuttoliikkeen myötä syntynyttä asuntopulaa. Jo 1940-luvulla Maunulaan rakennettiin nopeasti toteutettu puinen, sittemmin kokonaan purettu satojen asuntojen alue asuntopulan takia. Maunulan alue liitettiin Helsinkiin suuressa alueliitoksessa 1946. Tuolloin käynnistyi myös asemakaavoitus liitosalueilla ja Maunulankin ensimmäinen asemakaava laadittiin. Maunulan kivirakenteinen ja erinomaisesti säilynyt asuinalue rakennettiin kaavan mukaan, vaikka kaava vahvistettiin vasta 1958. Helsingin liitosalueille suunniteltuja uusia asuinalueita nimitettiin asumalähiöiksi. Ajankohtaan liittyvät varhaiset suomalaiset lähiöteoriat. Arkkitehti Otto-Iivari Meurman julkaisi 1947 Asemakaavaopin, jossa hän jakaa kaupunkirakenteen asumakuntiin, asumakunnat koulupiirin laajuisiin asumalähiöihin, asumalähiöt asumasoluihin. Maunula on nähty myös varhaisen lähiöteorian sovellutuksena. Helsingin kaupunki perusti 1948 asuntotuotantokomitean ohjaamaan yleishyödyllisen rakentamisen määrärahojen käyttöä. Aravalainsäädäntö astui voimaan 1949 ja asuntorakennustuotanto vauhdittui senkin ansiosta. Tontteja vuokrattiin Maunulan Kansanasunnot II -yhtiölle ja asuntotuotantokomitea rakennutti Maunulaan kivitaloja lapsiperheiden asuntopulan helpottamiseksi valtion asuntolainoituksen turvin vuodesta 1949 1950-luvulle, vaiheittain syntyi satoja vuokra- ja omistusasuntoja kaupungin omistamalle maalle. Kaupunginarkkitehti Hilding Ekelundin työssä 1941-49 kunnallinen asuntotuotanto ja -suunnittelu olivat hänen ominta tehtäväkenttäänsä. Ekelundista tuli Teknillisen korkeakoulun ensimmäinen asuntosuunnittelun professori 1950. Ekelund halusi luoda esikaupunkialueille Tapiolan väljää metsäkaupunkia tiiviimpää rakennetta. Sitä hän toteutti Maunulassa. Hän sovitti luonnonmaisemaan rakentamisen niin, että syntyi vaihtelevia katutiloja ja -näkymiä, viihtyisiä ja suojaisia pihoja. Ekelund kehitteli rivitaloideoita pitkään ja Maunula oli rakennustyypin läpimurto. Maunulan pihoille laativat erillisiä istutusssuunnitelmia mm. Paul Olsson ja Elisabeth Koch.
Maunulan asuntoalue
Nervanderin puistikko
Ey yo, se on Hellsinki maanpäällä. Jos se on tullu tänne, tuut pysyy ikuisesti täällä, waah
Kirjassa luku "Rauhaniemen puutarha". Jusupoffin huvila Kaivopuistossa tunnettiin myös nimellä Rauhaniemi.
KOM-teatteri
Sörnäisten kansanlastentarha
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Vartiokylän Linnavuori)
Manninen, Antti
Kallahti
Eteläranta 10
Tamminiemi
Smith, Rocket
Ohi seppäin patsaan, pikapitsaa vatsaan...
Helsinginkadun lippakioski
Patteri 3 E28
Patteri on rakennettu ruotsalaisaikaisen bastioni Tessinin päälle. Jo Krimin-sodan aikana bastionin eteen alettiin muodostaa maavallia ja siihen rakennettiin tykkiasemat 7 tykkiä varten. Myöhemmin tuliasemien määrä supistettiin neljään. V.1863 bastioni Tessinistä alettiin käyttää nimitystä patteri 3. Samana vuonna patterin rintavarustusta vahvistettiin ja sinne sijoitettiin 10 sileäputkista tykkiä. Vuonna 1878 patterin maavalleja vahvistettiin ja niiden taakse rakennettiin tykkipankot 24 puudan tykkejä varten. Maavalliin näiden edessä avattiin ampumasektorit ja tukimuureihin rakennettiin kaksi ammuskomeroa. 1880-luvun lopussa patterin aseistusta uusittiin jälleen kerran ja sen maavallit muotoiltiin uudelleen. Vuonna 1897 patteriin alettiin suunnitella aivan uudentyyppisiä betonoituja tykkiasemia, jotka rakennettiin vuosina 1900-01. Neljää 6" 190 puudan tykkiä varten rakennettiin Durlacherin lavetit betoniperustalla ja tykkiasemien välille kaksikasemattiset betoniset miehistösuojat. (E 28-29) Sama aseistus säilyi aina venäläisen kauden loppuun. Patterin yhteydessä on kaksi ruutikellaria ( E 6 ja E 2), joista on erillinen selostus. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: v.1918 E 28 = E 21 ja E 29 = E 22 Lähteet: KA VSA 17044 MV SL VIK E 24, 30, 31, 45, 46, 88, 89, 146-153 Heiskanen, Seppo : LÄnsi-Mustasaaren venäläisaikaiset patterit, 1978. Rosén, Helena : Suomenlinnan linnoitusmaisema ,1985. Talvio, Paavo : Viaporin linnoitus ja sen tykistö vuosisadan vaihteesta vallankumoukseen. Sot.hist.aikakauskirja, 1982.
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Koivukoski)
windmill
tuulimylly
väderkvarnar
Yksi Frank (Pertti Sveholm) putoaa Kauppatorin kolera-altaaseen ja hukkuu muiden vain katsellessa.
Taas tuli kinaa kaverin kanssa. Oliko näyttelijä Eine Laine Jean Sibeliuksen tytär? Eine Laineen pitkä ja työntäytteinen ura sijoittuu teatteritaiteen ja populaarin viihteen alueille. Hänestä kasvoi monipuolinen näyttelijätär, vaikka laulun lahja, tanssitaito ja lavasäteily nostivat hänet toistuvasti operettien vetonaulaksi. Eine Laine syntyi kolmantena lapsena helsinkiläiseen työläisperheeseen, jonka arkisia vaikeuksia hän on kuvannut kaunistelematta muistelmateoksessaan. Isä Filip Laine oli muurari, joka toisinaan kärsi alkoholismista ja vaikeutti siten koko perheen toimeentuloa. Perheen äidin Maria Paason tarina on uljas luku työväestön yhteiskunnallisen heräämisen vaiheissa. Hän tuli Helsinkiin piikomaan, ja avioiduttuaan hän hankki tuloja perheelle ompelijana. Äiti kuului raittiusyhdistys Kilpeen ja työväenyhdistykseen, jossa hän loistavana puhujana eteni naisosaston puheenjohtajaksi. Vuonna 1906 Maria Laine valittiin ensimmäiseen yksikamariseen eduskuntaan yhtenä sosiaalidemokraattien yhdeksästä naisedustajasta. Lähde: Suomen kansallisbiografia: Laine, Eine (1892 - 1970) näyttelijä ja ohjaaja
Pursiseuran sauna
Achenbach, Carl
Järvilaturi, Ilkka
'Taloa ovat vuosien mittaan jäytäneet rakenteelliset vauriot, lähinnä sotien aiheuttamat tuhot, ja lopulta tanssisalin katto alkoi painua notkolle. Alkuperäinen julkisivu jouduttiin vuonna 1966 purkamaan ja rakentamaan uudelleen. Hotelli on merkittävä kulttuurihistoriallisesti, joten alkuperäistä arkkitehtuuria pyrittiin kunnioittamaan vaivoja säästämättä ja rakennuksen onnistui säilyttää menneiden vuosikymmenten loistonsa.' (s. 76)
Kari Vaaran vaimo Kate työskentelee Hotel Kämpin johtajana.
Valkeakosken tehtaat ja yhdyskunta (Mäntylän ja Roukonperän asuntoalueet)
Kaikki puhuvat "puluhelvetistä", joka käsitykseni mukaan on nykyisin autiotalo, mutta missä se on ja mikä se on ennen ollut? Puluhelvetti on entinen Helsingin Mylly Oy:n viljasiilo Sörnäisten teollisuusalueella (Kaikukadun ja Sörnäisten rantatien korttelissa) Rakennus on valmistunut vuonna 1941. Sen on suunnitellut Ragnar Ypyä. http://www2.hs.fi/extrat/kaupunki/slangihesa/slangihesa.swf http://www.nba.fi/rky1993/kohde183.htm
Tornia kruunaa korkeiden kaari-ikkunoiden ja solakoiden pylväiden vyöhyke leveän kattolistan alla. Se antaa vaikutelman näköalapaikasta, belvederestä. Ylös olikin tarkoitus sisustaa kahvila, josta olisi avautunut komea näköala, olihan Fredrikinlinna valmistuessaan Helsingin korkein asuintalo. Kahvila ei kuitenkaan saanut rakennuslupaa, ja niin kaari-ikkunat jakautuvat ylimmän asuinkerroksen ja ullakon valonlähteiksi.
Matkustajakoti Sputnik
Haapaniemenkatu
Suomalainen Yhteiskoulu (entinen)
Valtioneuvoston linna
"Ea suuntasi rivakkaa tahtia kohti meren rantaa. Aallokko iski kivikkoon eikä Merisataman puistikossa näkynyt ketään. Tuntui siltä, että sade olisi muuttumassa melkein rännäksi. Ea seisoi paikallaan ja katseli Uunisaarta. Myös Suomenlinna ja Liuskasaari näkyivät, Pihlajasaari oli hävinnyt jo sateeseen. " (s. 19)
Etu-Töölön asuinkaupunginosa ilmentää hyvin 1900-luvun alkupuolen kaupunkisuunnittelulle ominaisimpia tavoitteita: alueen asemakaava heijastelee orgaanisen kaupunkisuunnittelun ja rakentamistapa yhtenäisen kaupunkikuvan ihanteita. Kaupunginosassa on monia kansallisesti merkittäviä julkisia rakennuksia kuten Eduskuntatalo, Suomen kansallismuseo sekä kirkkoja, kouluja ja oppilaitoksia, joista Helsingin kauppakorkeakoulu kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernismin merkkiteosvalikoimaan. Etu-Töölön asemakaava on 1900-luvun alussa vaikuttaneiden vanhemman ja nuoremman arkkitehtisukupolven tavoitteiden kompromissi. Arkkitehti Lars Sonckin tavoittelema vaihtelevuus ja katunäkymien yllätyksellisyys on lopullisessa kaavassa laimentunut vanhemman polven arvostamien rationaalisten näkökohtien vuoksi: katulinjat ovat suorempia, kadut, korttelit ja tontit kooltaan yhdenmukaisempia ja suurempia. Etu-Töölön katukuvan yhtenäisyys perustuu 1923 laadittuun julkisivukaavioon, joka määrittelee kattokulman, julkisivun perusjaon ja aukotuksen. Alueella on isoja suljettuja suurkorttelipihoja sekä puistoja ja istutuksia avartamassa korkeaa ja yhteen rakennettua katunäkymää. Pääasiassa kuusikerroksisten kerrostalojen arkkitehtuurissa näkyy muutos pelkistetympään jugendin koristeellisuuden jälkeen. Osa julkisivuista on rapattuja, osa tiilipintaisia. 1930-luvulla valmistuneissa rakennuksissa on myös funktionalismin tunnusmerkkejä, kuten maan ensimmäisessä taiteilijakodissa, Lallukassa. Eduskuntatalo ja Suomen Kansallismuseo ovat Mannerheimintien varressa. Arkkitehtien Herman Gesellius, Armas Lindgren ja Eliel Saarinen suunnittelema Suomen kansallismuseo, jonka ulkohahmoa leimaavat Suomen historiasta tutut arkkitehtuuriaiheet, on kivimuurin myötäilemällä puistomaisella tontilla. Kansallismuseon eteläpuolella oleva Eduskuntatalo on monessa mielessä Suomen itsenäisyyden alkuajan tärkein julkinen rakennustehtävä. Itsenäisyyden ja kansanvallan monumentiksi rakennettu Eduskuntatalo on arkkitehti J.S. Sirénin johdolla toteutettu kokonaistaideteos, jossa rakennustaide, taideteollisuus, taidekäsityö ja kuvataide muodostavat yhdenmukaisen, arkkitehtuurin ehdoista lähtevän kokonaisuuden. Neljäntoista kookkaan pylvään leimaaman pääjulkisivun leveää monumentaaliportaikkoa reunustavat matalat terassit. Rakennuksen sisätilat ryhmittyvät tärkeimmän sisätilan, kupolin kattaman pyöreän istuntosalin ympärille. Päärakennuksen lisäksi eduskunnan käytössä on mm. laajennus ja lisärakennus. Eduskuntatalon naapurissa oleva Taidehalli on maan ensimmäinen taiteilijajärjestöjen omistama epäkaupallinen ja museoinstituutioista riippumaton vaihtuvien näyttelyiden näyttelytila. Etu-Töölön säteittäisten katujen keskipisteen muodostaa Temppeliaukio, jolla sijaitsee 1960-luvulla kalliokumpareen sisään louhittu Temppeliaukion kirkko. Yhtenäisten talomuurien ympäröimän Taivallahden seurakunnan kirkon salin sisäseinät ovat peruskalliota tai louhoskivimuuria. Kirkkosalia kattava, säteittäisillä elementtipalkeilla kallioon tuettu kupoli on sisältä verhottu ohuilla kuparinauhoilla. Muista alueen kirkoista mainittakoon Olaus Petrin kirkko, joka seurakuntatiloineen on pienimittakaavainen rakennusryhmä maastollisesti vaihtelevassa kaupunkirakenteessa. 1920-luvun klassismin kirkkoarkkitehtuurin tapaan italialaisten maalaiskirkkojen yksinkertaisesta arkkitehtuurista vaikutteita ottaneessa kirkossa on kapea, korkea runkohuone sekä korkea campanile-tyyppinen kellotorni. Kirkkoon liittyy pienen pihan ympärille ryhmittyvät seurakuntasalit, kirjasto, virasto ja pappila. Etu-Töölössä on monia kouluja ja oppilaitoksia, kuten Minervaskolan, venäläinen poikakoulu (nykyinen Helsingin yliopiston Luonnontieteellinen keskusmuseon näyttelytila), Helsingin konservatorio (nykyinen musiikkiyliopisto Sibelius-Akatemia) sekä Svenska handelshögskolan ja Helsingin kauppakorkeakoulu.
Pohjoiseurooppalainen kaupunkisuunnittelukeskustelu oli vilkasta 1800-luvun lopussa. Kasvavissa teollisuuskaupungeissa, kuten Helsingissä, arkkitehdit halusivat ottaa kaavoituksen insinööreiltä arkkitehtien tehtäväksi. Suomen ensimmäinen asemakaavakilpailu järjestettiin Töölön asemakaavasta arkkitehti Lars Sonckin aloitteesta 1898. Lars Sonck oli Camillo Sitten kaupunkisuunnitteluihanteiden ensimmäisiä puolestapuhujia Suomessa. Sitteläiselle koulukunnalle oli ominaista kaupunkitilaan kohdistuva taiteellinen kunnianhimo ja vapaamuotoinen, maaperän muodot huomioiva asemakaava, jossa pyrittiin irtautumaan säännöllisestä ruutukaavasta sekä katuverkon ja aukioiden kaavamaisuudesta. Jatkokilpailun jälkeen lopullisen kaavan laativat yhdessä kilpailun ensi vaiheessa menestyneet arkkitehdit Lars Sonck ja Gustaf Nyström, joka toi kaavatyöhön mm. tavoitteensa tehokkaammasta liikenneverkosta. Kaava vahvistettiin 1906. Kaavan vahvistamisen yhteydessä muodostettiin Helsingin XIII ja XIV kaupunginosa (Etu-Töölö ja Taka-Töölö). Töölö rakennettiin keskiluokan asuinkaupunginosaksi, samaan aikaan rakennettiin Kallio työväestön kaupunginosaksi. Alueen ensimmäiset korttelit rakennettiin 1910-luvun alussa. Asemakaava-arkkitehtina toiminut Bertel Jung uudisti Töölön kaavaa 1916. Arkkitehtuurin yksinkertaistuessa kohti 1920-luvun klassismia myös asemakaavoitus palasi säännöllisempiin muotoihin. Puistot ja istutukset sekä julkiset rakennukset saivat Jungin suunnitelmassa myös aikaisempaa enemmän tilaa. Läntisimmät korttelit Hietaniemen puoleisessa osassa rakennettiin 1930-luvulla. Birger Brunila kaavoitti 1930-luvulla toteutuneen Hesperian esplanadin. Kansallismuseon rakentamisesta 1901-1902 järjestetyn suunnittelukilpailun voittanut arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren ja Saarinen laati lopulliset piirustukset 1904. Varsinainen rakennustyö tehtiin 1906-1910. Sisustustyöt, piha-alueen viimeistely (istutukset ja kiveykset) ja muurin rakentaminen jatkuivat vuoteen 1916. Piharakennus valmistui 1917. Museo avattiin yleisölle vaiheittain vuosina 1916, 1920 ja 1923. Eduskuntatalon sijoituksesta järjestettiin kilpailu 1923, kun uutta yksikamarista eduskuntaa varten tarvittiin uusi rakennus, jonka sijoittamisesta Säätytalon yhteyteen luovuttiin. Rakennus nousi kilpailussa kolmanneksi sijoittuneelle paikalle Töölön kaupunginosaan uuden keskustan keskeiseksi monumentiksi. Eduskuntatalon suunnittelukilpailun 1924 voitti arkkitehtitoimisto Borg - Sirén - Åberg. Lopullinen päätös eduskuntatalon rakentamisesta tehtiin 1925. Rakentaminen alkoi 1926 arkkitehti J.S.Sirénin piirustusten mukaan ja talo vihittiin käyttöön 7.3.1931. Eduskuntatalon laajennus toteutettiin vuosina 1972-1978 Ola Laihon, Pekka Pitkäsen ja Ilpo Raunion yleisessä arkkitehtuurikilpailussa voittaneen ehdotuksen mukaan. Myös Hilding Ekelundin suunnittelema, 1952 valmistunut entinen Kaupunkiliiton talo on 1980-luvulta alkaen kuulunut eduskunnalle. Arkkitehtitoimisto Helin & Co:n suunnittelema lisärakennus Pikkuparlamentti valmistui 2004 Kampin puolelle. Helsingin Taidehalli rakennettiin Suomen Taiteilijaseuran aloitteesta 1928. Sen suunnittelivat Hilding Ekelund ja Jarl Eklund. Valmistuessaan Taidehalli oli tilajaon, mittakaavan ja salien valaistusolosuhteitten ansiosta uudenaikainen näyttelytila. Lallukan 1933 valmistuneen taiteilijakodin ansioituneille taiteilijoille suunnitteli Gösta Juslén. Temppeliaukiota suunniteltiin kaupunginosan kirkon rakennuspaikaksi jo Töölön 1906 vahvistetussa asemakaavassa. Ensimmäinen arkkitehtikilpailu järjestettiin 1932 ja uusi 1936, mutta arkkitehti J.S. Sirénin suunnitelman toteuttaminen keskeytyi talvisodan syttymiseen 1939. Vuonna 1961 pidetyn kolmannen arkkitehtikilpailun voittanut Timo ja Tuomo Suomalaisen ehdotus toteutettiin supistetussa muodossa 1968-1969. Olaus Petrin kirkosta pidettiin Ruotsissa 1926 arkkitehtikilpailu. Sen voitti arkkitehti Ture Ryberg ja kirkko valmistui 1932. Upsalan arkkihiippakunnan alaisuuteen oli perustettu 1922 ruotsalainen Olaus Petrin seurakunta, jonka toimialue käsitti koko Suomen. Minervaskolan, 1889 perustettu Privata svenska flickskolan, muutti 1929 arkkitehti Eva Kuhlefelt-Ekelundin piirtämään kouluun. Luonnontieteellisen museon rakennus valmistui 1913 venäläiseksi poikakouluksi. Itsenäistymisen jälkeen se siirtyi armeijan käyttöön ja 1923 Helsingin yliopisto sijoitti rakennukseen eläintieteelliset kokoelmansa. Sibelius-Akatemia, Suomen ainoa musiikkikorkeakoulu, perustettiin Helsingin Musiikkiopiston nimellä 1882, nimi muutettiin Helsingin konservatorioksi 1924 ja Sibelius-Akatemiaksi 1939. Arkkitehti Eino Forsman suunnitteli 1930-1931 konservatorion rakennuksen, jonne suunniteltiin Suomen ensimmäinen pelkästään musiikin esittämiseen tarkoitettu sali. Arkkitehti Kurt Simbergin suunnittelema Svenska Handelshögskolan valmistui 1953. Helsingin kauppakorkeakoulu valmistui 1950 ja sen suunnittelivat Hugo Harmia ja Woldemar Baeckman.
Etu-Töölön kaupunginosa
Työväen Osakeyhtiö Taimi
Martti Rapola, Suomen kielen professori, asui Nervanderinkatu 11:ssä 1930-59.
Nygård, Henry
Kolttasaamelaisten asutuspaikat (Kolmosjärvi)
Kaikukatu
Hakulinen, Auli
Lapinlahden puistikko
Luin juuri Saision romaanin Vastavaloon. Kirjassa hän kertoo, että Puotilan kartanon metsässä sijaitsevan kiviröykkiön alle olisi haudattu isännän koira. Minä taas kuulin lapsena, että sinne on haudattu isannän ratsu. Lisäksi kuulin, että paikka olisi noiduttu ja siellä kummittelisi. Siellä oli päivisinkin hieman karmiva tunne. Onko sinne haudattu yhtään mitään? Kartanossa asui 1800-luvulla kauppaneuvos Lindroosin perhe, jonka aikana Juorumäelle istutettiiin suuri puisto. Kalliolla olevan kiviröykkiön päällä olevassa uurnassa on kaiverrettuna päivämäärä 9.6.1862. Kauppaneuvoksen kuolinpäivä oli 6. kesäkuuta 1862, surujuhlien aikaan omaiset kokoontuivat puistoon. Kansan suussa röykkiö kulkee nimellä (Lindroosin) "hevosen hauta". Kansanuskomuksen mukaan kiviröykkiön alle on haudattu Lindroosin suosikkihevonen ja -koira. Sen varmempaa tietoa ei kuitenkaan löytynyt. Teoksessa Itä-Helsingin vaiheita ja nähtävyyksiä muistomerkin sanotaan olevan Ratsuhevosen muistomerkki: Muistomerkki on pystytetty kartanon hevoselle. Jalustassa on teksti 9. juni 1862. Kartanon omisti kauppaneuvos Johan Lindroos, joten muistomerkki on hänen ratsulleen. Se on ollut Helsingin neljänneksi vanhin vapaa veistos. Vanhempia ovat vain Vapaamuurarin hauta 1700-luvun lopulta Kaisaniemessä, Ehrensvärdin hauta (1788) Suomenlinnassa ja Engelin suunnittelma Keisarinnan kivi (1835) Kauppatorilla. Ilkivallan tekijät ovat turmelleet hevosen hautaa. Varsinainen veistos, joka oli uurna, on hävinnyt joitakin vuosia sitten. Jäljelllä on vain luonnonkiviröykkiö ja jalusta. Kummittelusta kerrotaan Sami Aaltosen teoksessa Aavetaloja: Kauniin Birgitta Jägerhornin voi tavata Puotinkylän kartanon mailla Helsingin Puotilassa. Iltahämärän aikaan valkea hahmo vaeltaa kartanon puistossa ja salakäytävässä, joka kulkee entisen viljamakasiinin alla olevasta kellaritilasta kartanon päärakennukseen. Birgitta odottaa sulhastaan sodasta palaavaksi. Ikävä on ollut pitkä: vartoessaan on Birgitta itsekin ennättänyt kuolla. Birgitan sulhasmies lähti Pohjan sotaan ja joutui taistelujen tuoksinassa kauas vieraille maille. Epäonninen sotilas sai surmansa Pultavan taistelussa Ukrainassa. Tieto menehtymisestä ei koskaan kantautunut Birgitan korviin, ja niinpä hän yhä toivoo rakkaansa palaavan. Birgitta eli siis 1700-luvulla. Lähteet: Lönnqvist, Bo: Vanhoja kartanoita Helsingin seudulla : kulttuurihistoriallisia ajankuvia (Schildt, 1995) Itä-Helsingin vaiheita ja nähtävyyksiä (Itä-Helsingin kulttuuriseura, 2000) Aaltonen, Sami: Aavetaloja (Nemo, 2002)
Haminan Tammio ja Kuorsalo ovat Kotkan Haapasaaren ja Pyhtään Kaunissaaren tavoin esimerkki itäisen Suomenlahden kalastusta ja luotsausta harjoittaneesta kyläasutuksesta ja sen tuottamasta rakennetusta ympäristöstä. Tammion saaren pohjoisrannalla sijaitseva saaristokylä käsittää kaikkiaan nelisenkymmentä tiiviisti toisiinsa tukeutuvaa asuinrakennusta itä-länsi-suuntaisen kyläraitin varrella. Vanhimmat rakennukset ovat 1800-luvun alusta, valtaosa ennen 1870-lukua rakennettuja. Tyypillinen tammiolainen asuinrakennus on keltamullan sävyinen, vaakavuorattu talo, jossa on loiva satulakatto sekä arkkitehtonisten yksityiskohtien klassilliset piirteet: päätykolmiot, pilasterimaiset nurkkalaudat profiloituine jalustoineen. Lisäksi rakennuskantaan kuuluu pihapiirin ulkorakennuksia, venevajoja ja ranta-aittoja. Kylän yhteisiä rakennuksia ovat entinen kansakoulu vuodelta 1891 ja 1919 rakennettu seurantalo. Kylän merellistä ilmettä korostavat paljaat silokalliot kujilla ja talojen ympärillä. Kuorsalon vanha, Tammion saaristokylän kaltainen asutus keskittyy Vekanlahden ja saaren pohjoisten rantojen ympärille. Pienempi taloryhmittymä on lounaisrannan Leerviikissä. Kylän vanhin asutus on sijainnut saaren sisäosassa Vanhakylänlahdella. Entisen merenlahden pohjoisrannalla on osittain kallioinen niittyalue. Kylän puiset asuinrakennukset ovat valtaosin 1800-luvulta. Kapteeni Siparin empiretyylinen puinen päärakennus on kylän vanhimpia taloja. Mäntylän huvilaan liittyy muistoja Kuorsaloa kuvanneista taiteilijoista Magnus Enckellistä ja Verner Thomésta. Saarten yhteinen hautausmaa on Kuorsalossa. Vekanlahden rannassa sijaitseva Kuorsalon kyläkoulu on 1800-luvun lopulta. Seurantalon eteläpuolella on perinteisenä kokoontumispaikkana toiminut niitty, joka on viimeinen muisto ajasta, jolloin koko saarta laidunnettiin. Kuorsalon merkittävästä luotsihistoriasta on säilynyt 1943 rakennettu luotsivartiotupa saaren etelärannalla. Tammio on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Tammion ja Kuorsalon saaret saivat ensimmäiset vakinaiset asukkaansa keskiajalla. Asutus sijoittui suojaisiin sisäsatamiin, Tammiossa nykyisen Joosenlahden ympärille ja Kuorsalossa Vanhankylänlahdelle. Maan kohoaminen aiheutti Kuorsalon vanhan satamapaikan hylkäämisen. Tammiossa asui 1500-luvun puolivälissä pari, kolme perhekuntaa. Saari autioitui 1570-luvulla ja oli ilman pysyvää asutusta vuoteen 1642 saakka. 1600-luvun lopulla asukasluku alkoi kasvaa uudelleen. 1800-luvun alkuun saakka tammiolaiset olivat saaressa vuokralla. Heillä ei ollut omia kalavesiä, vaan he olivat vuokranneet ulkosaariston alueet kruunulta ja korvasivat sen luotsaamalla tai rahtaamalla kruunun tavaroita.
Tammion ja Kuorsalon saaristokylät
Hilpeä Hauki, ravintola
Kalevankankaan hautausmaa on edustava esimerkki 1800-luvun lopun kirkosta ja asutuksesta erillään olevista hautausmaista. Kalevankankaan hautausmaan eriaikaiset osat kuvastavat muutoksia paitsi hautaustavoissa myös puutarhataiteen ja hautamuistomerkkien kauneusihanteissa. Kalevankankaalle on haudattu Suomen henkisen ja aineellisen kulttuurin merkkihenkilöitä Kalevankankaan 1880 vihitty hautausmaa on rakentunut eri hautaustapojen ja istutustyylien muodostamista osista. Sitä on laajennettu viisi kertaa, muistolehto vuodelta 1970 on alueista nuorin. Hautausmaan monumentaalinen pääportti on verhoiltu punaisella graniitilla. Pääportilta johtaa kuusikujanne kupolikattoiselle siunauskappelille. Pääporttia vastapäätä oleva arkkitehti F.L. Caloniuksen suunnittelema puuleikkauksin varustettu koristeellinen rakennus vuodelta 1889 on toiminut hautaustilaisuuksiin saapuneen saattoväen odotustilana ja seurakuntien ylipuutarhurin asuntona. Viime sotien sankarihauta-alueen patsaineen on suunnitellut arkkitehti Viljo Revell ja kuvanveistäjä Arvi Tynys. Muista julkisista muistomerkeistä merkittävimpiä ovat Evert Porilan suunnittelema Vapaussodan sankaripatsas (1921) ja Jussi Hietasen vakaumuksensa puolesta kaatuneiden muistomerkki (1941). Lisäksi hautausmaalla on Ruotsalaisen prikaatin, elokuvateatteri Imatran palon ja höyrylaiva Kurun haaksirikon muistomerkit.
Kalevankankaan hautausmaa vihittiin 1880. Hautausmaan pääportti valmistui 1937 arkkitehti Bertel Strömmerin piirtämänä ja siihen liittyvät reliefit valmisti kuvanveistäjä Gunnar Finne. Arkkitehtitoimisto W.G. Palmqvist ja Sjöströmin suunnittelema siunauskappeli valmistui 1914. Kappelia laajennettiin ja se muutettiin krematorioksi 1967. Viereen rakennettiin toinen kappelisali 1984 (arkkitehti Antero Sirviö). Sisällisodan 1918 taistelut jättivät jälkensä hautausmaan muistomerkkeihin.
Kalevankankaan hautausmaa
Iso Mustasaari
"Alueen rakennuksista neljäsosa on peräisin ajalta 1895-1915, ja monet niistä ovat mahtitaloja ja palatsimaisia rakennuksia. Vaikuttavimmillaan kaupunkikuva on Bulevardin ja Vanhan kirkon tienoilla." (s.41)
- Mahtitaloja ja palatsimaisia rakennuksia.
Salpalinja (Skinnarila)
Myllypuro
Tallbergin puistotie
Taivassalon kirkko ja pappilat (pappilat)
Työväen näyttämö
Kuka mahtoi olla se Heikki, jonka mukaan Mannerheimintien edeltäjä oli saanut nimensä? Heikinkatu - Henriksgatan sai nimensä Robert Henrik Rehbinderin (1777-1841) mukaan. Hän oli kreivi, ministerivaltiosihteeri ja yliopiston kansleri. Erottajan ja postitalon välisen kadun nimeksi vahvistettiin Henriks Gatan vuonna 1836. Vuonna 1928 nimeksi vahvistettiin Heikinkatu - Henriksgatan ja se ulotettiin samalla Kansallismuseolle saakka. Mannerheimin 75-vuotispäivänä 4.6.1942 Heikinkatu ja Turuntie yhdistettiin Mannerheimintieksi. Mannerheim oli muuten ensimmäinen henkilö, joka sai jo elinaikanaan nimikkokadun. Lähteet: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupunki, 2. korj. p. 1992) http://www.hel2.fi/kaumuseo/kehyksissa/toolo/mannerheimintie_1.html
Takamäki, Kari
Höstveden raitin rakennuskanta, Klockar-, Lassas- ja Sabbelsbackenin maatilat ja Högbackenin pienasumukset ja niiden sijoittuminen kuvastavat maatalousyhteisön sosiaalista hierarkiaa. Höstveden kylä on Vaasasta Vähäänkyröön johtavan vanhan maantien varrella. Kylän kalliomäelle noustaan Grundfjärdenin peltoalangon jälkeen. Raitin molemmin puolin on mielenkiintoinen rykelmä Högbackenin taloja, pieniä asuinrakennuksia pienillä kivikkoisilla tonteillaan. Niiden itäpuolella raitin varrella ovat talonpoikaiset pihapiirit Klockarbackenilla, Lassasbackenilla ja Sabbelsbackenilla. Yksi kylän kantatiloista on 1883 valmistuneen Seinäjoki-Vaasa -radan eteläpuolella. Asutut mäet ovat kivisiä saarekkeita, jotka nousevat ympäröivästä viljelysmaisemasta. Mäkien läheisyydessä on pieniä peltoja. Kyläasutuksen länsipuolella on viljelyyn kuivatettu entinen merenlahti Grundfjärden.
Mustasaaren pitäjään kuulunut Höstvesi mainittiin kirjallisissa lähteissä ensi kerran 1400-luvulla (Höstevesi 1410, Heewestawesi 1498). Kylä sijaitsi Korsholman hallintokeskuksen vieressä. Kylän maaton Högbackenilla asunut väestö saattoi kulkea töihin kaupunkiin, joka vaikutti kylän sosiaaliseen rakenteeseen ja kulttuurimaisemaan. Isojako toimitettiin Höstveden kylässä vuoden 1770 tienoilla. Tuolloin kylässä oli neljä taloa: Munk, Sabbel, Berg ja Klockars. Keskiajalta Mustasaareen kuulunut kylä liitettiin Vaasaan 1973.
Höstveden raitti
Oravisto, Matti
Litja, Antti
Oli sateinen elokuun päivä, perillä nousin autosta ja katselin ihmetellen pihamaata. Soile nousi ratin takaa, kätteli minua, antoi kympin ja kaasutteli vikuttaen pois. Seisoin häkeltyneenä mummon talon edessä pahvinen matkalaukku kädessäni. Pihalla ei näkynyt ketään. ... Asunnossa oli musta, keinonahkainen vuodesohva ja senkki (sen päällä puhelin), ruokapöytä, neljä tuolia ja matala sohvapöytä. Hellan viereisellä jakkaralla oli käsienpesuvati, kaksi nojatuolia ja toisella jakkaralla kasvojenpesuvati, seinään kiinnitetystä naulasta roikkui käsipyyhe. Senkin päällä oli radio, ja sen yläpuolella seinällä peili. Puhelinnumerot kirjoitimme seinäpaperiin. Mummo nukkui itseoikeutetusti vuodesohvassa ja me muut lattialla. ... Viikinmäentien mökissä juhlittiin kunnolla pari kertaa kuukaudessa, pelattiin huuto- ja marjapussia, vanhemmat juopottelivat ja kertoivat loputtomasti juttuja menneiltä ajoilta. Ja mikä parasta ja koskettavinta, me lauloimme tuntikausuia.
Täytettyään kahdeksantoista Tuula joutui muuttamaan nuorisokodista sukulaistensa luo, mummon röttelöön Viikinmäentiellä.
Elokuvateatteri Punalyhty
Poliisipartio luulee, että pojat pitävät mielenosoituksen Eduskuntatalon edustalla, vaikka he vain kovaäänisesti etsivät Jori-serkkuaan.
Matilda ja Johannes asuvat Kruununhaassa.
Puhoslahden ja Puhoslammen välisellä kannaksella oleva Puhoksen historiallinen teollisuusympäristö on merkittävä varhaisen teollistumiskauden ympäristö. Puhoksenkoski, joka on yksi Pyhäjärven vanhoista lasku-uomista, on Kiteen vanhimpia myllynpaikkoja. Sahan ja ruukin tuotantorakennuksia ei Puhoksen alueella ole säilynyt, mutta sahan jäänteitä ja kiviperustuksia on jäljellä jokihaarojen välissä. Muutoin rakennuskanta on monipuolista ja historiallisesti kerroksista. Puhoksenkosken partaalla on mylly sekä voimalaitos. Noin 800 metrin mittaisen kosken laidat on kivetty voima- ja uittokanavaksi. Kosken suulla toimivalla tukkien lasku- ja säilytyspaikalla on terva-aitta 1800-luvulta ja paja. Puhoksen vanhinta rakennuskantaa on kosken länsipuolella Majatalontien varrella sijaitseva Koskela, jonka 1800-luvulla rakennettu päärakennus on ollut Puhoksen hovin työväen asunto. Entinen Puhoksen yläkoulu on alun perin ruukin tilaan kuulunut rakennus 1800-luvulta. Hovin päärakennuksista toinen on palanut 1860-luvulla ja toinen purettu. Kartanoiden lehmuspuisto ja tiilinavetta ovat säilyneet. Ns. Mustosen kanavana tunnettu kaivanto on muistona yrityksestä kanavoida Pyhäjärven ja Oriveden välinen kannas puutavaran uittoa varten. Kaivanto on linjattu Laukkalansuon kautta. Kanavointiyritys on yksi maakunnan varhaisimpia yhdessä Utran kanavan kanssa (ks. erillinen kohde Utran kanava ja historiallinen teollisuusalue). Ruukinpatruuna Nils Ludvig Arppen istuttama Puhoksen lehtikuusipuisto on Suomen suurin. Metsä on istutettu 1842-1844 laivanrakennustarpeiksi. Puistometsä on metsäntutkimuslaitoksen hoidossa. Lehtikuusimetsän ja valtatien itäpuolella, Ätäskön rannalla on Puhoksen ruukkiin liittyvä, Arppen perustama Koivikon hovi ympäröivine viljelymaisemineen. Hovin 1850-luvulla rakennettua päärakennusta on jatkettu 1899 ja 1914. Se on nykyisin Kiteen maatalousoppilaitoksen ja koulutilan käytössä.
Puhoksen kannakselle syntyi kyläasutusta vasta 1600-luvulla. Koskeen rakennettiin jo varhain mylly, jonka lisäksi paikalla toimi myös kalastamo. Puhos kuului Suorlahden hoville, ja myydessään Suorlahden kruununvouti Andersin piti Puhoksen myllyn itsellään. Puhos myytiin 1770 nimismies Erik Andersinille, jolta omistus siirtyi edelleen kruununvouti Gabriel Walleniukselle. Puhoksen teollinen perinne ulottuu vuoteen 1774, jolloin Walleniuksen perustama saha aloitti toimintansa. Vuoden 1778 kuninkaallisella päätöksellä taattiin Karjalalle lupa sahatavaran vientiin Venäjälle. 1780-1790-luvulla Savon ja Karjalan osuus Ruotsin puoleisen Suomen sahatavaran tuotannosta oli kolmasosa tai jopa puolet. Puhoksen sahan hankinta-alue käsitti paitsi Pyhäjärven ympäristön myös lähimmät Oriveden kylät. Saha sijaitsi alimman kosken länsirannalla ja mylly sitä vastapäätä vähän ylempänä. Ensimmäinen sahauskausi jatkui Kustaan sotaan 1788-1790, eikä sahaa rakennettu uudelleen kuin vasta 1800-luvun alussa. Puhos oli 1800-luvun alussa teollisuusmies Nils Ludvig Arppen hoidossa, ja tuolloin saha kehittyi yhdeksi maan suurimmista. Telakkatoiminta käynnistyi Oriveden puoleisella rannalla 1829. Maamme ensimmäinen höyrylaiva, sisävesiliikenteeseen ja sahatavaran lauttaukseen tarkoitettu Ilmarinen, valmistui siellä 1833. Aiemmalle sahakirjurin talon paikalle nousi Arppen aikana Puhoksen hovi puistoineen ja kosken rannalle muitakin rakennuksia. Arppeen rakennuttama Koivikon kartano valmistui 1840, ja Koivikosta kehittyi maatalouden mallitila. Kartanorakennus sijaitsi lähempänä Ätäsköä kuin nykyinen tilan päärakennus. Puhoskoski perattiin 1829-1839. Sahatavaran kuljettamiseksi kannaksen yli järvestä toiseen Arppe rakennutti 1843 kannaksen poikki hevosvetoisen rautatien. Kosken vieressä kulkeneet kiskot olivat ensimmäiset laatuaan Suomessa. 1800-luvun loppupuolella Puhoksen omistanut suurliikemies A.J. Mustonen rakennutti Puhoksenkosken äärelle konepajan, valimon ja telakan 1875. Puhoksen kannaksen lävistävän ns. Mustosen kanavan rakentaminen aloitettiin 1876 tuotantolaitoksen kuljetusyhteyksien parantamiseksi. Kanavan rakennustyöt keskeytyivät jo seuraavana vuonna sahan omistajan kuolemaan, mutta kanavointia Orivedeltä Puhoksen ja Pyhäjärven kautta Laatokalle suunniteltiin vielä 1900-luvun alussa. Puhoksen konepaja toimi vuoteen 1893 asti ja saha vuoteen 1900. Jo Arppen kaudella kosken länsipuolella oli harjoitettu laajaa karjataloutta, ja teollisen toiminnan loputtua Puhoksella jatkui maatalous. 1900-luvun alkupuolella Puhoksenkosken voimaa käytettiin myllyn ja sähkölaitoksen toimintaan, ja Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:n voimalaitos rakennettiin 1958-1959. Arppen aikainen saha purettiin 1961.
Puhoksen historiallinen teollisuusympäristö (Koivikon hovi)
Ravintola Haaga Inn
Tuomari Haapalahden ja tuomari Martelinin toimisto.
Koukkelan Kauppilan umpipihainen talonpoikaistalo
Novellit: Runo Söörnäisistä ; Haju ; Veera ; Hiiliä ; Kyllä siitä selvitään ; August-eno ; Lentolehtiset ; Me teemme matkavaatteet ; Laiturilla ; Voileipäpaketti ; Sunnuntai ; Jumalan lapsia ; Elämäntarina
Kalajoen kirkkoherranpappilan 1802 valmistunut mansardikattoinen päärakennus on yksi harvoja kustavilaisia pappilarakennuksia maassamme. Pohjanmaan rannikkopitäjän vaurautta kuvastava nk. Jokelan pappila sijaitsee 1600-luvulta periytyvällä paikallaan Kalajoen törmällä Plassin markkinapaikalle johtavan maantien alkupäässä ja sillä on huomattava asema jokimaisemassa. Paanukattoinen, punamullattu pappila on Kalajoen rannassa joen suuntaisesti. Se on Kalajoen kirkonseudun vanhimpia rakennuksia. Päärakennuksen molemmin puolin sijaitsevat talousrakennukset; renki- ja leivintupa ja nk. Malmberginkamari. Päärakennuksessa on keskeissalipohjakaava. Alkuperäisen pohjakaavan mukaan sen eteisen oikealla puolen on ollut kirkkoherran kanslia ja yksi asuinhuone, neliömäinen sali ja piispankamari. Toinen pääty on jaettu neljäksi yhtä suureksi huonetilaksi. Koristeellinen kuisti on 1800-luvun loppupuolelta. Pappilassa toimii kirkkoherranvirasto (2009). Puistoalue pappilan vieressä on entistä pappilan peltoa. Kirkko siirrettiin 1600-luvulla lähelle pappilaa, mistä se kuitenkin siirrettiin pian Etelänkylälle. Entisellä kirkonpaikalla jokivarressa on muistomerkki.
Kalajoki kuului aluksi Salon seurakuntaan, jonka kappeliksi se perustettiin 1500-luvun alussa ja josta seurakunta itsenäistyi 1540. Suur-Kalajoki käsitti kahdeksan Kalajokivarren myöhemmin itsenäistynyttä pitäjää. Emäseurakunnan kirkkoherran pappila Jokela rakennettiin nykyiselle paikalle 1600-luvun alussa. Nykyinen päärakennus valmistui 1802 ja sitä korjattiin 1960.
Kalajoen pappila
'Neuvostoliiton suurlähetystön suojissa eversti Mihail Melantev, ylitarkastaja Maksim Ulegin ja majuri Anton Travin neuvottelivat Woodsin kuulusteluraportin pohjalta.' (s. 123)
Neuvostoliiton suurlähetystössä pohditaan erään hankkeen onnistumismahdollisuuksia.
Agros
Pienmäen talomuseo kuvastaa erinomaisesti harvaanasutulle Keski-Suomen mäkiselle metsäseudulle 1700-luvun puolivälissä syntyneen talonpoikaistalon sijoittumista ja rakentamistapaa. Pienialaisten peltojen ympäröimässä pihapiirissä on vuosisataisilla paikoilla yhteensä 21 vanhaa hirsirakennusta, jotka ovat lähes kaikki säilyneet rakentamisaikaisessa asussaan. Pienmäen tila sijaitsee Niemisjärvellä savolaisten uudisasukkaiden asuttamien laajojen kaskimaiden keskellä. Keski-Suomelle tyypilliseen tapaan talonpaikka on mäellä, josta on näkymä kylän muihin mäillä sijaitseviin taloihin. Pienmäki on kolmipihainen yksinäistalo, jossa on miespiha, karjapiha ja aittapiha. Asuinrakennus on sijoitettu kahden pihan, varsinaisen pihan ja karjapihan, väliin. Päärakennuksen lisäksi Pienmäen rakennuksista mainittakoon sauna, kaura-aitta, eloaitta, Matin aitta, kokkitalli, kärryliiteri, leipäaitta, aitta, sikala, navetta, kota, halkoliiteri, makuuaitta, jauhoaitta, riihi ja paja. Päärakennukseen kuuluu iso uloslämpiävä tupa, läpikuljettava porstua, eteistupa ja kaksi kamaria. Tupapuoli on vuodelta 1849 ja eteistuvan puoli 1852.
Pienmäen tila lohkottiin 1754 omaksi tilakseen Särkiniemen tilasta, joka oli syntynyt 1571. Tuolloisessa Laukaan pitäjässä sijainneen Mäentalon nimeksi vakiintui Pienmäki. Isonjaon aikaan Pienmäen tiluksista oli runsas 7 hehtaaria peltoa ja 155 hehtaaria metsää. Tilan kokonaispinta-ala oli lähes 300 hehtaaria 1895. Suuri osa pihapiirin rakennuksista rakennettiin lautamies Heikki Matinpoika Pöyhösen isännöidessä taloa 1837-1859. Päärakennus jäi asumattomaksi 1956. Keski-Suomen maakuntamuseo kunnosti 1967 haltuunsa saamat rakennukset ja teki Pienmäestä talomuseon. Rakennukset sisustettiin suurimmaksi osaksi entisen käyttönsä mukaisesti. Museo avattiin yleisölle 1969.
Pienmäen talonpoikaistalo
Eerikinkatu
Kanavarakentamisen alkuvaihetta edustavalla Strömman kanavalla on huomattava asema rannikon teollisuus- ja liikennehistoriassa. Strömman kanava yhdistää Suomenlahdella Teijonselän ja Finnarinselän Kemiönsaaren ja Salon rajalla, jossa lähes ainoana paikkana Suomessa voi havaita vuorovesien vaihtelun. Strömma on kapein kohta Kemiönsaaren ja mantereen välillä. Kanavista vanhempi, 1840-luvulla rakennettu ja 1890-luvulla laajennettu avokanava on kapea ja vuolasvirtainen. Vanhan kanavan länsipuolelle 1960-luvulla rakennetun uuden kanavan leveys on 28 metriä ja kulkusyvyys 5,5 metriä. Kanavan yli on rakennettu sähkömekaanisella koneistolla toimiva, pystyyn nostettava läppäsilta. Kanavamiljööseen kuuluu myös kanavanvartijan talo ja Kemiönvirran luotsiasema. Strömman luotsivartiotupa on merialueen ainoa kanavan yhteyteen tehty luotsipäivystyspiste. Kanavan ympärille muodostuneeseen yhdyskuntaan liittynyttä rakennuskantaa on säilynyt kanavien väliin jäävällä saarella. Merenlahden kaakkoisrannalla on viljelymaiseman ympäröimä Strömman kartanon talouskeskus, jossa päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1830-luvulta.
Strömman kanavan rakentaminen liittyy Teijon ruukin historiaan ja kuljetustarpeisiin. Perniössä sijainneen Teijon ruukin omistaja Robert Bremer oli löytänyt 1820-luvulla Perniön Vihiniemestä, Kiskonjoen varrelta, rikkaan rautamalmiesiintymän. Louhittu malmi ja jalostuksessa tarvittava kalkkikivi jouduttiin kuitenkin kuljettamaan Kemiön saaren ympäri, koska matalasta ja karikkoisesta Strömmasta ei voitu kulkea isoilla proomuilla. Strömman kanavan rakentamiselle loi pohjaa 1820- ja 1830-lukujen taloudellinen nousukausi, jolloin Suomessa tehtiin laajoja suunnitelmia kanavien rakentamiseksi. Suurisuuntaisin hankkeista oli 1840-luvulla aloitettu Saimaan kanava. Strömman kanavan ruoppaustyöt alkoivat keisari Nikolai I:n suostumuksella 1844. Perniön Teijon ruukin omistaja Robert Bremer oli jo muutamia vuosia aikaisemmin tutkinut Kemiön virran perkausmahdollisuuksia, mutta työ ei johtanut tuloksiin. Teijon ruukin uusi omistaja Viktor Zebor Bremer tarjoutui korvausta vastaan teettämään sekä kanavan että työntösillan Kemiön virtaan. Teijon omistajien tuli sopimuksen mukaan ylläpitää valmista kanava-aluetta, mutta korvauksena he saattoivat periä kanavaa käyttäviltä aluksilta maksua. Kanava sai luotsin 1852. Kanavan leveydeksi tuli aluksi alle kymmenen metriä ja vesisyvyydeksi noin kolme metriä. Rautainen työntösilta valmistettiin Teijon ruukissa 1897. Kanavanvartijan talo rakennettiin 1897 (B. Granholm). 1896-1898 Strömman kanavaa ryhdyttiin laajentamaan ja sen ylittävälle maantielle tehtiin teräksinen kääntösilta K. Lindbergin suunnitelmien mukaan. Uusi kanava rakennettiin vuosina 1967-1968 vanhan kanavan länsipuolelle. Kanavan tuntumaan rakentui 1800-luvulla pieni yhdyskunta kouluineen ja kauppoineen. Keskeisellä liikennepaikalla olevan kanavan tuntumaan perustettiin 1875 Strömsholmin saha. 1870- ja 1880-luvulla paikalla toimi lisäksi pieni telakka. Strömman rälssisäteri mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1434 ja se on ollut mm. Fleming-, De la Gardie- ja Oxenstierna-sukujen omistuksessa. Kartanon mailla oli rautakaivoksia. Kartanon päärakennusta muutettiin 1830-luvun jälkeen 1850-, 1880- ja 1930-luvuilla.
Strömman kanava
Presidentti tutkimuslaitoksen vihkiäisissä
Tasavallan presidentti oli läsnä Biokemiallisen tutkimuslaitoksen vihkiäisissä vuonna 1931. Kumpi se oli, Relander vai Svinhufvud? Presidenttihän vaihtui tuona vuonna. Kemiantutkimus-Säätiön ja Valion rakennuttaman Biokemiallisen tutkimuslaitoksen avajaisissa vuonna 1931 oli läsnä tasavallan presidentti P. E. Svinhufvud. Lähde: Juppi, Tuomo: Ongelmaperustainen lähestymistapa ja A. I. Virtanen kemian opetuksessa (Pro Gradu-tutkielma, Helsingin Yliopisto, 2006)
"Milla istui selin ikkunan lasimaalauksiin joita inhosi. Keltaisella pohjalla tummanpunaisia oluttuoppeja ja vihreä teksti: Benjamin's. Muuten pystybaari kyllä menetteli tummine panelointeineen, pienine seisomapöytineen ja pulloja pursuavine baareineen. --- Sama sisustustyyli toistui salin puolella: pitkät pöydät ja raskastekoiset tuolit, tummanvihreät kuviotapetit ja kellertävät pullonpohjaikkunat. Ja katon rajassa tietysti väritelevisio joka kuluneenakin kesänä oli täysillä suoltanut jalkapallon maailmanmestaruusotteluita. - - - Jotkut englantilaiset satunnaiskävijät olivat myöntäneet että Benkussa oli lähes aito fiilinki, muistutti oikeaa korttelikapakkaa eläkkeellä olevine kanta-asiakkaineen, läheisen lehtitalon toimittajineen, tikanheittäjineen kaikkineen." (2007: 204-205.)
Kirjailijan antaman tiedon mukaan kirjan keskeisen tapahtumapaikan Benjamin's Pubin eli Benkun esikuvana on ollut legendaarinen Richard's Pub.
Koulumuseo
' - Menemme oikeuslääketieteelliseen. Unohdinko kertoa?
Murhatun tytön sisar joutuu tunnistamaan ruumiin oikeuslääketieteen laitoksella.
Laurolan Pitkä-Perttilä Kyrönjoen rannalla on poikkeuksellisen pitkä ja näyttävä puolitoistakerroksinen pohjalaistalo, joka kuvastaa edustavalla tavalla eteläpohjalaista rakennusperinnettä. Talon katsotaan olevan Topeliuksen Välskärin kertomusten sankarin Perttilä-Bertenskiöldin kotitila. Napuen taistelutanner Perttilän viereisellä pellolla on Suuren Pohjan sodan ratkaisseen taistelun paikka. Kyrönjoen ylittää Perttilänkosken kohdalla 1909-1910 rakennettu teräksinen riippusilta, joka on tiehallinnon ylläpitämä museosilta. Pitkä-Perttilän pihapiiriin sijoittuu kahden maatilan talousrakennukset. Maantien suuntaisesti rakennettu päärakennus on peräisin 1800-luvun jälkipuoliskolta. Turpan ja Penttilän talot Laurolan kylässä, Perttilän itäpuolella edustavat korkeatasoista pohjalaista talonpoikaistaloperinnettä. Perttilän läheisyydessä on Napuan taistelun kenttä. Vuonna 1714 käydyn taistelun 1921 pystytetyn muistomerkin on suunnitellut arkkitehti Matti Visanti. Perttilän kohdalla Kyröjoen ylittävä teräsrakenteinen, puukantinen riippusilta on vuodelta 1910. Se on tiettävästi maan vanhin käytössä oleva teräsrakenteinen riippusilta. Rautaosat on takonut kyläseppä Hannu ja rakennusmestarina toimi Valte Antila Ilmajoelta. Perttilänmäki ja Napuen taistelutanner sijaitsevat Kyrönjokilaakson valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella, joka on luokiteltu yhdeksi Suomen kansallismaisemista.
Perttilänmäen alueen asutushistoria alkaa esihistoriallisella kaudella, mistä muistona on Perttilän länsipuolella rautakautinen kalmisto. Suuren Pohjan sodan aikana 1714 Isossakyrössä taisteltiin ankarasti Kyröjoen molemmin puolin. Ratkaiseva viimeinen taistelu käytiin 19.2.1714 Perttilän ja Turppalan välisellä, edelleen rakentamattoman säilyneellä pellolla. Taistelussa kaatui noin 1500 venäläistä, 3000 suomalaista ja 1000 lähipitäjien miestä. Arkkitehti Matti Visannin (Björklund) suunnittelema Napuen taistelun muistomerkki pystytettiin Perttilänmäen vastarannalle 1920.
Perttilänmäki ja Napuen taistelutanner
storehouse
makasiini
Artikkeli "Eliel Aspelin-Haapkylä käy Otavassa v. 1909".
Pitkänsillanranta
Miten, missä ja kenen toimesta on syntynyt sanonta: Jees poks ponimai? Onko se näin oikein kirjoitettu? Jees poks on myönteinen huudahdus 1930-40-luvun stadista. 1950-60-luvulla käytettiin myös huudahdusta Jees poks pulinats. Suomessa on ollut yleinen sanonta njet ponimai, joka on väännös venäjän kielen ilmaisusta en ymmärrä. Ponimai siis tarkoittaa ymmärtää. Kysymykseesi "kenen toimesta?" ei löydy vastausta. Lähde: Paunonen, Heikki: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii Stadin slangin suursanakirja
Kauppatori
Pursimiehenkatu
Kaisu Puuska-Joen perheen kesäpaikka oli Lauttasaaressa 1913-1959.
1970-luku
Juoksevat siat
Salin perällä yksinäinen mies heitti tikkaa, toinen tuijotti viereisessä pöydässä kaljalasiinsa ja kolmas nuokkui baaritiskillä. Ikkunapöydässä istui pitkä mustatukkainen nainen syventyneenä iltapäivälehteen.
Juha ja Perttu tapaavat sattumalta Angleterren baaritiskillä.
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Ritgrund)
Vuosaaressa meren rannalla sijaitsevan huvilan rantakiviltä löytyy opiskelijakuoron paras bassolaulaja ja illan isäntä Jukka Peltonen murhattuna.
Pikku Huopalahden lastenkirjasto
Kuralan kylämäki on erinomainen esimerkki Aurajokilaaksossa vähintään rautakaudelta asti yhtäjaksoisesti asutettuna olleesta kylämäestä. Kuralan kylä sijaitsee Aurajokilaaksossa joen eteläpuolella. Kylämäellä on rautakautinen asuinpaikka ja kalmisto sekä neljän talon ryhmä, joka muodostuu Iso-Rasin, Vähä-Rasin, Iso-Kohmon ja Vähä-Kohmon taloista. Vuosisatoja viljelyksessä olleet rintapellot ympäröivät kylämäkeä. Kylä on säilyttänyt perinteisen rakenteensa ja sen rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Iso- ja Vähä-Kohmon sekä Vähä-Rasin tilat ovat Turun kaupungin omistuksessa. Kuralassa toimii Turun maakuntamuseon elävän historian kylä ja kokeellisen arkeologian toimintapiste.
Kuralan kylä asutettiin viimeistään rautakaudella. Kirjallisissa lähteissä se mainittiin ensimmäisen kerran 1378. Kylässä oli 1600-luvun alkupuolelle neljä taloa. 1780-luvulla toteutettuun isojakoon mennessä kylä oli kasvanut kuusitaloiseksi. Kylän torpat sijaitsivat Ristimäellä. Hämeentien varressa oli krouvi. Kaarinan pitäjään kuulunut Kuralan kylä liitettiin Turun kaupunkiin 1939. 1970-luvulla oli suunnitelmissa kaavoittaa Kurala kerrostaloalueeksi, mutta alue rauhoitettiin muinaismuistolain nojalla 1980.
Kuralan kylämäki
Paul, James
Elokuvateatteri Bio Tarja
Hämeenlinnan rautatieasema on Suomen ensimmäisen radan pääteasema. Tiilinen asemarakennus on harvinaista 1920-luvun barokkivaikutteista klassismia edustavaa tyyppiä. Nykyinen, järjestyksessä toinen asemarakennus on arkkitehti Thure Hällströmin suunnittelema. Punatiilisen rakennuksen arkkitehtuuria leimaavat barokkivaikutteinen kattomuoto ja yksityiskohdat. Rakennuksen matalampaa siipiosaa on jatkettu 1960-luvulla. Asema-aukioita koristavat lehmuskujat. Asema-alueella on pieni tiilinen varastorakennus, kaksi asuinrakennusta ja harvinainen 1870-luvulta peräisin oleva puinen vaunuvaja ja siihen liittyvä samanikäinen tiilinen veturitalli. Ratapihan itäpuolella on kookas tiilimakasiini 1860-luvulta. Rautatieaseman alue on osa Hämeenlinnan kansallista kaupunkipuistoa.
Hämeenlinnan valintaan ensimmäisen radan pääteasemaksi vaikutti sijainti Vanajaveden rannalla, koska näin saatettiin yhdistää Sisä-Suomi pääkaupunkiin sisävesiliikenteen ja uuden radan avulla. Hämeenlinnan ensimmäinen tiilirakenteinen ja tornillinen asema oli C.A. Edelfeltin suunnittelema, mutta se tuhoutui kaupungin valtauksen yhteydessä huhtikuussa 1918. Palaneen aseman tilalle rakennettiin arkkitehti Thure Hellströmin Koiviston asemaa varten tekemien suunnitelmien mukaan uusi asemarakennus, joka valmistui 1921. Tiilirakenteinen varastomakasiini rakennettiin 1860-luvulla rautatien toiselle puolelle intendentinkonttorissa laadittujen piirustusten mukaan. Venäläinen sotaväki tarvitsi rakennusta rautateitse saapuvien elintarvikkeiden varastointiin. Suomen itsenäistymisen jälkeen rakennuksessa toimi vaatetusvarikko, myöhemmin armeijan pukimo ja Valtion pukutehdas.
Hämeenlinnan rautatieasema
Historiallinen romaani kuohuvista vuosista 1917–1919, pääkaupungin asukkaista, selviytymisestä, ystävyydestä Huhtikuussa 1918 sisällissodan vaikutukset tuntuvat kaikkien elämässä myös Helsingissä. Diakonissalaitoksella hoidetaan haavoittuneita, ja eräänä päivänä sinne tuodaan pahoin loukkaantunut nainen, joka muistaa menneisyydestään vain välähdyksiä. Sisarten hoidossa Ellen toipuu, mutta vasta läheinen räjäytystyöonnettomuus palauttaa hänen mieleensä aiemmat tapahtumat: pienen hellahuoneen, työn puhelinkeskuksessa ja Selman, jolla on ollut suuri vaikutus hänen elämäänsä. Kesä tuo toivoa kaupungin asukkaille, vaikka kaikesta on yhä pula ja monet lapset elävät orpoina ilman vankileireille vietyjä vanhempiaan. Myllerrysten keskellä Ellen alkaa pohtia, voisiko hän sisarten tavoin auttaa muita ja löytää sitä kautta elämälleen suunnan. (www.otava.fi)
Sampsa, asunto-osakeyhtiö
Teoksessa liikutaan Pakilassa. Mariaana on talon emäntänä Pakinmäessä olevassa talossa.
Tuorila, Kalevi
Hänen kotinsa sisutus karttui karttumistaan, kunnes se alkoi muistuttaa värikkäillä sulilla vuorattua linnunpesää. Peräkamari oli suuri huone, jonka kahdessa ikkunassa hohtivat Ranskasta tuotetut pitsiverhot. Palkintokaappi säihki hopeaa ja kunniaa. Juoksijat olivat voittaneet isännälleen toinen toistaan kauniimpia palkintoja. Vallilantien taloon ostettiin televisio heti kun sellainen ilmaantui markkinoille. Puhelimen väriä vaihdettiin yhteen aikaan useastikin. Talon ulkopuolella seisoi amerikanrauta, jonka merkki ja malli vaihtui vuosittain. Aikuistuneet pojat ajoivat näitä autoja tai sitten Kalle itse.
Helsingin Puistolassa - vai onko se jo Vantaan puolta - sijaitsee Kalkkivuori -niminen korkea kallio. Olen kuullut puhuttavan, että Kalkkivuorella olisi ollut luolia, joissa olisi joskus esihistorialliseen aikaan ollut asutusta. Myöhemmin luolat on räjäytetty, koska näissä eleli laitapuolen ihmisiä. Onko tällä kuulemallani mitään perää, ja mistä nimitys Kalkkivuori tulee? Helsingin ja Vantaan rajalla sijaitsee Kalkkikallio -niminen korkea kallio. Alue jää kehä III:n ja Kalkkivuorentien väliin. Katso esim. Pääkaupunkiseudun opaskartta ( http://kartta.hel.fi/opas/fi/ ), käytä hakusanana Kalkkivuorentietä tai puhelinluettelon karttasivu 55. Kalkkikallion nimen alkuperää ei lähteistämme löytynyt, mutta "Helsingin kadunnimet" (1981), teoksessa todetaan Kalkkivuorentien nimen juontavan juurensa lähellä sijainneesta kalkkilouhoksesta ja sitä tarkoittaneesta paikannimestä Kalkberget, mikä on myös Kalkkikallion ruotsinkielinen nimi. Kalkkikallion alueen luolista ei myöskään löytynyt tarkkaa tietoa, mutta aluella asuneena muistan lapsuudessani kerrotun seuraavista luolista: ketunluola, susiluola, pirunluola ja keittoluola. Näistä ainakin keittoluola on todella olemassa, se on suuren kivenlohkareen muodostama suurehko luola, jossa ainakin aiempina vuosina viihtyi myös mainitsemiasi laitapuolen kulkijoita. Luola tarjosi suojan tuulelta ja sateelta. Tämän lisäksi se oli sivuilta avoin, joten nuotionkin poltto siellä onnistui. Kolmen muun luolan osalta tiedot ovat enemmänkin mielikuvituksen varassa - lapsena uskoimme niistä löytäneemme ketun- ja sudenluolan, mutta pirunluola jäi enemmänkin kertomukseksi suuresta luolasta, joka olisi ulottunut kallion länsipuolelta aina Vanhalle Porvoontielle asti. Luolien räjäyttämisestä emme löytäneet tietoa.
Nervanderinkadun ja Temppelikadun risteys
Teollisuusnäyttely Kaivopuistossa 1876
unique ID that connects an asset to a stop on tour
Murharyhmän ylietsivä Johan Mikael Palmu tutkii Ulvilantiellä tapahtunutta murhaa.
Samhällsplanering och regionsbildning i kejsartidens Helsingfors
Poroveden etelärannalla, Peltosalmen suulla, leviävät laajat viljelysaukeat, jotka kuuluvat Itikan ja Ahmosaaren suurtiloihin. Tiloilla on säilynyt melko yhtenäiset pihapiirit ja päärakennukset, jotka edustavat pääasiassa 1800-luvun rakentamista. Talouskeskukset sijoittuvat loivasti kumpuilevan ranta-alueen ylänteille. Tilojen lehtevät pihapiirit vanhoine rakennuksineen muodostavat maisemassa selkeät kiintopisteet. Porojärven Nerkoonjärveen yhdistävän Peltosalmen molemmilla rannoilla on säilynyt edustavaa viljelysmaisemaa ja useita maatilojen rakennusryhmiä. Peltoniemeen johtava maantie muodostaa maisemallisen rajauksen salmeen laskeutuville pelloille. Peltosalmen 1951 rakennettu terässilta laajoine tukikaarineen nousee näyttävänä alavasta viljelysmaisemasta.
Itikka ja Ahmonsaari ovat Ulmalan kylän taloja. Itikan kartanomainen päärakennus, jossa on 1800-luvun puolivälin arkkitehtuurille tyypillinen poikkipääty, on rakennettu 1860-luvulla Collan-suvun omistaessa tilan. Tilan on omistanut myös Canth-suku, mistä syystä Minna Canthin nimi liitetään Itikan taloon. Ahmonsaari on entinen henkikirjurin virkatalo. Empire-vaikutteinen päärakennus on uusittu 1930-luvulla.
Peltosalmen viljelymaisema
depots
varikot
depåer
Telakkamestarin talo
Telakkamestarin talo on ainoa venäläiseltä kaudelta säilynyt puurakennus Särkällä. Se rakennettiin vuonna 1854, purettiin vuonna 1881 ja pystytettiin uudelleen käyttäen osittain samaa puutavaraa. Rakennus on ilmeisesti aina ollut asuinkäytössä. Rakennuksen käytöstä suomalaisen kauden alussa ei kuitenkaan ole tarkkaa tietoa. Merenkävijäin aloittaessa toimintansa saaressa rakennus kunnostettiin asunnoksi telakkamestaria varten. Rakennuksessa suoritettiin peruskorjaus 1980-luvulla. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 121 Lähteet: VA VSA 17044. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL VIK SÄ 57.
Museosilta (Möykkysenjoen silta)
Relas, Jukka
"Poliis, poliis, Pengerkatu viis", oli tuttu hokema monelle Kalliossa 1900-luvun aikana varttuneelle. Kallion poliisitalo valmistui Pengerkatu 5:een vuonna 1907, ja poliisilaitos ehti toimia tässä osoitteessa aina vuoteen 1995, jolloin viimeinenkin yksikkö siirtyi Pengerkadulta Pasilan poliisitaloon.
Kolmannen Linjan yksiössä minäkertoja asuu rakastettunsa, Havvan, kanssa.
Kaddin kalastusmajat
Mistä on saanut nimensä kaupunginosa nimeltä Kivihaka Haagan kupeessa? Helsingin kaupunginsuunnitteluvirastosta kerrottiin, että Kivihaka ei ole varsinainen kaupunginosa vaan osa Haagaa. Kivihaka on yhdistelmä nimistä Haaga-Haga ja seudulla sijainneesta talonpoikaistalosta, Stenbackasta (=Kivimäki). Kivihaan alue sai nimensä vuonna 1962.
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 1 : Bulevardi
Famu vuokraa yksiön Tarkk'ampujankadulta kun Kivenhakkaajankadun talot puretaan.
Kansainvälinen kulttuurikeskus Caisa
Salmisaaren voimalaitos
Korppoonkartano
Tortora
Antikvaarinen Kirjakauppa Johannes
Kainuun vienalaiskylät (Kuivajärvi, Kalmosaari, Kuikkalehto, Hietajärvi)
Herttoniemen taksitolppa
Mustonen, Ufo
Hämeen Härkätie (Koski Tl:n tapuli ja hautausmaa)
Labbart, Rolf
Toikka, Eeva
Oittinen, Riitta
Orimattilan kirkonkylän eteläpuolella sijaitseva Porvoonjoen Tönnönkoski kuvastaa pitkää ja monipuolista myllyperinnettä. Myllymiljööseen liittyy myös Suomen vanhin betonikaarisilta. Kosken eteläpuolella on Tönnön 1910-luvulla rakennettu betonikaarisilta, joka on nykyään kevyen liikenteen käytössä. Tönnön betonikaarisilta on Tiemuseon museosilta. Jokea seuraavan ja sillan ylittävän vanhan maantien linjaus noudattaa osittain jo 1700-luvulla käytössä ollutta tielinjausta. Siltaan liittyy sen pohjoispuolella sijaitseva koskimaisema myllyineen. Kosken partaalla on kaksi myllyä 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Tönnönkosken itärannalla on maisemallisesti näkyvällä paikalla kaksikerroksinen Tönnön koulu. Alueen pienimuotoinen asutus on pääosin jälleenrakennuskaudelta. Tönnönkosken eteläpuolella maisema avautuu ja joenvarren rinteissä on viljelyaukeita. Peltorinteen yläosassa on entisen Sommarnäsin kartanon tilakeskus. Maisemallisesti näkyvällä paikalla sijaitsevan päärakennuksen pihaan johtaa koivukujanne. Tönnönkosken silta ja myllypaikka kuuluvat valtakunnallisesti arvokkaaseen Porvoonjokilaakso maisema-alueeseen.
Vanhaan maantiehen liittyvä ja Porvoonjoen ylittävä Tönnön silta rakennettiin 1911. Sillan suunnitteli sillanrakennusprofessori Jalmar Castrén ja urakoi Tampereen sementtivalimo. Silta oli Suomen ensimmäinen teräsbetonisilta. Porvoonjoen Tönnön koskessa on ollut mylly jo 1586. 1800-luvulla koski käytti kolmea myllyä ja sahaa. Säilyneistä myllyistä uudempi on 1909 rakennettu turbiinimylly. Tönnön koulu valmistui 1906. Tönnönkosken kaakkoispuolella olleessa Tönnön kylässä oli 1560-luvulla kaksi taloa. Jokilaakson länsilaidalla, Niemenkylän puolella sijaitseva Sommarnäsin kartano perustettiin uudistilaksi 1782. Empiretyylisen päärakennuksen rakennutti kruununvouti F.A. Stjernvall 1830-1840-luvulla. Vääräkoskeen rakennettiin kartanon voimalaitos 1911. Itärannan Sipilän ja Kankaan kartanot perustettiin ratsutiloiksi 1600-luvulla.
Tönnönkosken silta ja myllypaikka
Marjaniemen silta
sotilaallinen organisaatio
Valtonen, Mato
Skogbyn masuuni ja sahan alue (sahayhdyskunta)
Tori oli mielenkiintoinen paikka. Siellä kauppasivat vihanneksia maalta tulleet emännät, venäläisten upseerien vaimot möivät leipomuksiaan, Virosta tulivat perunanmyyjät isoilla jaaloillaan ja monenlaiset kaupustelijat möivät pikkutavaraa.
Elokuun 10:nnestä syyskuun 23:nteen tai 24:nteen Lenin asui salaa Helsingissä: kaupungin poliisimestarin virkaa hoitavan sosiaalidemokraatin Kustaa Rovion asunnossa (Sörnäisten Rantatie 1 B 22)
Minkä mäen juurelle Helsinki perustettiin? Helsinki perustettiin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan käskystä vuonna 1550 Vantaanjoen suulle, Kellomäelle, nykyiseen Arabian (Annalan) kaupunginosaan. Kuninkaan antamalla käskyllä määrättiin Rauman, Ulvilan, Porvoon ja Tammisaaren kaupunkien porvarit muuttamaan Helsinkiin. Uuden kaupungin oli tarkoitus kilpailla Suomenlahden vastarannalla sijaitsevan Tallinnan kanssa Venäjän kaupasta.
Messuhalli
Pyramidikattoiset kesänavetat (Mannila)
Karihaaran tehdasyhdyskunta on Pohjois-Suomen teollisuushistorian avainkohde. Se ilmentää merkittävän metsäteollisuusyhtiön (Kemiyhtiö 1893-1991) vaikutusvaltaa Lapissa ja yhtiön mahdollisuuksia vastata eri henkilöstöryhmiensä asumisen ja palveluiden tarpeisiin omassa rakennustoiminnassaan 1900-1950-luvuilla. Tehdasyhdyskunnan vanha keskus on säilyttänyt eheytensä ja omaleimaisuutensa. Rakenne ja puistomaisuus perustuvat 1900-luvun alkupuolen kokonaissuunnitelmiin. Kemiyhtiön entinen pääkonttori (1936) ja sen autotalli (1935) sijoittuvat päätien laidalle, kuten myös entinen ruokala (1937) ja paloasema (1937). Arkkitehti W.G. Palmqvistin niissä käyttämä muotokieli tukeutuu klassismiin ja huipentuu konttorissa. Muita kulttuurihistoriallisesti ja rakennustaiteellisesti merkittäviä rakennuksia ja pihapiirejä ovat muun muassa: - sairaalaksi valmistunut Kemilä (1908, Victor J. Sucksdorff) - liikerakennus Karila (1913, Harald Andersin) - lääkärinasunto (1918, Valter ja Ivar Thomé) - toimitusjohtajan asunto (1921, Birger Federley) - virkailijakerho (1921, Birger Federley) - toimihenkilöasuntola Kukkola (1927, Jarl Eklund) - johtajanasunto Kontula (1939, W.G. Palmqvist) Yhtiön vuonna 1945 rakentama 12 puukerrostalon asuinalue Mäntylä sijaitsee idempänä samannimisessä kaupunginosassa. Karihaaran teollisuus toimii alkuperäisillä sijoillaan Kemijoen suiston kahdessa saaressa: sellutehdas ja kartonkitehdas Pajusaaressa, sahalaitos Sahansaaressa. Molemmat ympäristöt ovat kauttaaltaan teollisuustoiminnan muovaamia lukuun ottamatta Pajusaaren pohjoisosaa, jossa on työnjohtajakerho (1930) ja koulutalo (1932). Tehtaalaisten pientaloalue on saaresta purettu. Pajusaaren sellutehtaan ja kartonkitehtaan lomassa on säilynyt yksittäisiä osia tehtaan 1900-luvun rakennuskannasta. Sahansaaressa toimivan sahalaitoksen tiilinen tuotantorakennus on vuodelta 1936 (W.G. Palmqvist). Vuonna 1874 käynnistyneen sahan voima-asema ja sen savupiippu on teollisuushistoriallinen rakennusmuistomerkki.
Ensimmäinen Karihaaran teollisuuslaitos oli norjalaisyhtiön höyrysaha, jonka perustaminen 1874 joudutti ratkaisevasti Kemin kehitystä teollisuus- ja satamakaupunkina. Kemiyhtiö aloitti toimintansa vuonna 1893 Trävaruaktiebolaget Kemi -nimisenä. Sen perustajat eli oululaiset J.W. Snellman G:son ja G.& C. Bergbom -nimiset kauppahuoneet harjoittivat toimintaansa muun muassa mainitulla norjalaisten käynnistämällä sahalla. Kemiyhtiö ryhtyi jalostamaan puuta kemiallisesti rakentamalla Pajusaaren sulfiittiselluloosatehtaan 1916-1919 ja sulfaattiselluloosatehtaan 1927-1929. Yhtiö toteutti puun käyttöä ja energiatuotantoaan integroidusti, kehittäen Karihaaraa mekaanisen ja kemiallisen metsäteollisuuden monipuolisena laitoskokonaisuutena. Kemiyhtiö turvasi tehtaiden ja yhdyskunnan rakentamisessa kokeneisiin arkkitehteihin, näin esimerkiksi tehdaskylän asemakaavallisessa suunnittelussa (Valter Thomé 1906?, W.G. Palmqvist 1934). Karihaarassa käydyssä Lapin sodan yhteenotossa tuhoutui yhtiön työväenasuinalue. Tehtaalaisten asuntopulaa helpotettiin rakentamalla 1945 Mäntylän puukerrostaloalue. Kemiyhtiö yhdistettiin 1991 Metsäliitto-konserniin, jonka tuotantolaitoksiin se on kuulunut Oy Metsä-Botnia Ab Kemin tehtaat -nimisenä.
Karihaaran tehdasyhdyskunta
Länsi-Pasila
Musiikki
"Pääsihteerin huone oli komea. Huone oli arviolta kahdeksan metriä itkä ja kuusi leveä. Heti oven tuntumassa oli jykevä sohva, sohvapöytä ja pari nojatuolia. Kirjoituspöytä oli taaeempana. Jalopuisen pöydän takana oli kirjahyllystö, kahdella muulla seinällä taidetta. Tässä huoneessa oli kolme isoa ikkunaa Puhemiehen aukiolle." (s. 61)
Eduskunnan pääsihteeri Teuvo Hassinen murhataan omassa työhuoneessaa Eduskunnassa teloitustyyliin takaapäin ja lähietäisyydeltä - kosketuslaukauksella.
Perniöjokilaakso kuuluu Suomen kartanolaitoksen vanhaan ydinalueeseen, jossa kartanoita ja suurtiloja on huomattavan tiheässä. Alueen vanhaa rälssiä ovat mm. Melkkilän, Paarskylän, Yliskylän kartanot ja Pohjankartano. Suurtiloihin kuuluu lisäksi mm. Pohjankylän Halla eli Uotila. Tilat ovat vuosisatoja viljelyksessä olleiden peltojen ympäröimiä. Perniönjoen varren esihistorialliset löydöt kertovat alueen pitkästä asutushistoriasta ja keskeisestä sijainnista kulkureittien varrella. Melkkilän kartano sijaitsee Perniön kirkonkylän lounaispuolella olevalla mäellä. Kartanon rokokootyylinen päärakennus on rakennettu 1775. Kartanon rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta, vanhimpiin talousrakennuksiin kuuluu viljamakasiini vuodelta 1699. Kartanoa ympäröivä puisto on istutettu 1700-luvulla. Perniönjoen itärannalla olevaa Paarskylän kartanoa ympäröivät pellot. Kantatila on entinen rälssisäteri. Rakennuskantaan kuuluu pitkä ja satulakattoinen päärakennus 1800-luvun alusta, navetta vuodelta 1896, työväen asuinrakennus sekä juustomeijeri 1900-luvun alusta. Perniönjoen länsirannalla viljelysten yllä kumpareella seisovan Yliskylän kartanon 1828 rakennettu päärakennus on korjattu 1900 huvilatyylin mukaiseksi. Talousrakennuksiin lukeutuu harmaakivinen viljamakasiini vuodelta 1857. Osa kantatalon ympärillä olleista työväen asuinrakennuksista on säilynyt. Kartanon ja viereisen Ylikylän kappelin välillä kaartaa keskiaikaisperäinen Suuri Rantatie. Kirkon alueella on rautakautinen kalmisto. Pohjankartanon ympäristö on matalana kumpuilevaa viljelysaukeaa. Keskiajalta tunnettu kartano on sijoittunut Perniönjoen itärannalle. Se on ollut alueen varhainen teollisuuskeskittymä; alueella on kaksi koskea Pohjankoski ja Hamarinkoski. Kaksikerroksinen rapattu ja korkealla aumakatolla varustettu päärakennus on arkkitehti Toivo Paatelan suunnittelema ja se on rakennettu 1929. Tilan muut rakennukset ovat uudempia. Kaksi aiempaa tulipalossa tuhoutunutta päärakennusta ovat sijainneet noin 100 metrin päässä nykyisestä ja niiden paikalle johtaa koivukuja. Pohjankylä sijaitsee Pohjankartanon pohjoispuolella avoimella viljelyaukealla. Vanhalla kylätontilla sijaitsee Halla, jonka tiiliset talousrakennukset on ryhmitetty tiiviisti 1881 valmistuneen ja 1920 uudistetun puisen päärakennuksen yhteyteen. Suuri osa talousrakennuksista on insinööri Uno Sjöholmin suunnittelemia 1920-luvulta. Pohjankylän toinen kylätontti on sijoittunut mäenkumpareelle Korvenkyläntien vastapuolelle, ja sillä seisoo Ristikartanon kantatilan talouskeskus. Pohjankylän kylätontit erottuvat edelleen selvästi maisemassa.
Perniön pitäjä oli Suomen kartanolaitoksen valta-aluetta. Kolme ruukkia toivat alueelle varakasta säätyläisväestöä, ruukinpatruunoita, kirjanpitäjää ja isännöitsijöitä, jotka sijoittivat varojaan seudun maatiloihin. Säätyläisväestön sijoitusten tuloksena syntyi uusia suurtiloja, jotka tavallisesti kehittyivät yhdestä rusthollista tai useammasta rälssitilasta. Suurtilamuodostuksen myötä pitäjän taloluku väheni sadassa vuodessa 1860-luvulta 1970-luvulle 239:stä talosta 142:een. Melkkilän eli Yli-Melkkilän kartano oli merkittävä jo 1500-luvulla ja sen aikaisempi kivinen kartanorakennus rakennettiin oletettavasti tuolloin. Melkkilään yhdistettiin 1850-luvulla Ali-Melkkilän kylän Traanalan rälssitila, 1810-luvulla Haarlan Tiipilän perintötila ja 1910-luvulla Meriknaapilan rälssitila. Kartanolla oli 305 hehtaaria peltoa ja se oli pitäjän huomattavimpia maanomistajia vielä 1880-luvun alussa. Paarskylällä oli säterivapaus 1500-luvulla ja 1740-luvulla siihen liitettiin Mikkolan ja Hosslan rälssitilat, 1830-luvulla Junnin, Tuomolan ja Greulan rälssitilat ja 1870-luvulla Ketunpyölin rälssitila. Ne olivat kaikki olleet kartanon lampuotitiloja 1700-luvulta. Edelleen 1700-luvun alussa tilaan liitettiin Pääristen säteriratsutila. Tilalla toimi juustomeijeri ja 1900-luvun alussa kartanon alueella toimi saha. Paarskylän isäntä oli mukana vaikuttamassa Perniön rautatieaseman sijoittamiseen Paarskylään 1890-luvulla. Yliskylän kartano muodostettiin 1600 entisestä prebendatilasta ja torpasta. Säterivapauden se sai 1602, peruutettiin 1680-luvun alussa kruunulle ja muodostettiin säteriratsutilaksi. Kartanossa toimi kalkkiuuni, viinapolttimo ja juustomeijeri. Tilaan yhdistettiin 1890-luvulla Kuuston kylän Isontalon perintötila. Pohjankartano oli keskiaikainen asumakartano. Kartanon alueen kahdessa koskessa oli myllyjä 1600-luvulla ja Hamarinkoskessa oli 1700-luvulla rautatakomo. Myöhemmin Pohjankoskessa toimi saha ja sähkövoimalaitos. Läänitys peruutettiin 1690 ja muodostettiin ratsutilaksi. Kartanolla oli oma mylly ja saha vuodesta 1745 sekä sähkölaitos vuodesta 1918. Kartano myytiin 1910 ja puolet sen pinta-alasta palstoitettiin viljelijöille. Kartanossa toimi vuodesta 1917 vuoteen 1974 Salon maanviljelyskoulu. Pohjankylä asutettiin keskiajalla. Isojaon aikaan kylässä oli seitsemän taloa, jotka sijaitsivat kahdella kylämäellä. Hallan talo muodostettiin 1791 perinnöksi ostetusta Uotilasta, johon yhdistettiin 1844 Hallan tila sekä 1910 Risan ja Mattilan tilat.
Perniönjokilaakson kartanot ja viljelymaisema (Melkkilä)
1990-luvun alussa Hietalahden halli oli vielä lähialueen asukkaita palveleva elintarvikehalli, siellä myös kirjan henkilöt tekivät päivittäisiä ruokaostoksiaan.
Lauttasaaressa oli ennen hyppyrimäki, mutta koska se oli käytössä? Oliko moottoritien rakentaminen sen purkamisen syy vai oliko se jo lahoamispisteessä? Lauttasaaren hyppyrimäki purettiin sen vähäisen käytön ja huonon kunnon vuoksi vuonna 1973. Hyppyrimäki oli käytössä vuosina 1961-1973 ja siitä hypätty mäkiennätys oli 29,5 metriä. Purkamisen syiksi mainitaan että hyppyrin nokka ei miellyttänyt hyppääjiä ja että mäkihyppyharrastus alkoi kaiken kaikkiaan Helsingissä hiipua 1960-luvun lopussa. Purkua edeltäneet leudot talvet myös vähensivät mäkihypyn harrastajia. Lopuksi laho mäki oli hengenvaarallinen lauttasaarelaisille lapsille, jotka pitivät sitä luonnollisesti kiipeilypaikkana. Siellä kävi myös nuoriso salatupakalla, näin muistelee Lauttasaaressa 1970-luvulla koulua käynyt. Hyppyrimäki sijaitsi Katajanharjunniemellä, paikalla on vieläkin urheilukenttä jota Lahnalahdentie sivuaa. Paikka sijaitsee keskustasta tullessa Länsiväylän oikealla puolella, vaikka se on lähellä Länsiväylää, tien rakentaminen ei ollut syy hyppyrimäen purkamiseen. Ensimmäinen hyppyrimäki rakennettiin Lauttasaareen jo ennen sotia. Löytämämme tiedon mukaan vuonna 1945 Lauttasaaren Pyrintö sai 5000 markan lahjoituksen hyppyri- ja pujottelumäen kunnostamista varten, joten silloin ilmeisesti oli jo jonkinlainen mäki olemassa. Tästä emme kuitenkaan varmaa vahvistusta löytäneet. Kunnostusta varten tehtiin suunnitelma ja piirustukset laati rakennusmestari Kauko Kolma. Kävi kuitenkin niin että piirustukset eivät kelvanneet kaupungille. Tämä pitkitti hyppyrimäen valmistumista, sillä kaupungin toimesta rakennettiin Lauttasaareen uusi hyppyrimäki vasta vuonna 1961. Tiedot löytyivät kirjasta Lauttasaari, helmi Helsingin kruunussa (julk. Lauttasaaren Säätiö 1976). Lauttasaaren kirjaston kotisivuilta löytyy tietoa Lauttasaaresta julkaistuista kirjoista ja tutkimuksista.
"-- Unioninkadulla auringonpaisteessa säihkyivät autojen katot,/ tulppaanit ja narsissit loistivat. --" (s. 13)
Laakso, Uuno
Tuoll' on Suomenlinna lautta, pienen merimatkan teen.
"Matilda Viljanen makasi potilashuoneessa vastasyntynyt vierellään. Kun korkea vieras ilmestyi ovelle, hän silmäili ensin ympärilleen ja käveli sitten suoraan Matildan vuoteen viereen. Keisarinna tervehti Matildaa ystävällisesti ja pyysi saada katsoa vastasyntynyttä lasta. Korkean vieraan toivomus täytettiin, kapalot avattiin, ja vieras taputteli ihastellen tervettä tyttövauvaa. Keisarinnan pienikokoisuus yllätti. Matilda oli kuvitellut hänet paljon pitemmäksi." (s. 46)
Keisarinna Maria Feodorovna kävi Helsingin vierailullaan elokuussa 1885 Kätilöopistolla, jonka synnytysosastolla oli vasta syntynyt Karl Henrik ja Matilda Viljasen neljäs lapsi.
Svenska teatern
Pohjois-Haaga
- Ei, ei, se on mahdotonta... että minä jättäisin tämän talon, tämän kaupungin. Täällähän on kaikki, kaikki - koko elämä. (Auli)
Elokuvan Siimeskatu 7, Auli Rannan ja kirjailija Arvo Helavallan kotitalo.
Salpalinja (Kongonpää)
Rauman asuinalueet (3. kaupunginosa)
Elokuva on valmistunut vuonna 1920. Mykkäelokuva. Perustuu Anni Swanin romaaniin.
Rapola, Martti
Enontekiön jälleenrakennuskauden julkinen rakentaminen (Karesuvannon koulu)
Peake, Rose-Marie
Ilomantsin Pappilanvaara kuvastaa vanhaa kirkonkylärakennetta sekä eri uskontokuntien jo kauan kestänyttä rinnakkaiseloa Ruotsiin Stolbovan rauhassa liitetyillä alueilla. Ilomantsin vanhan kirkonkylän aikainen keskus on pappilanmäellä ja sen alapuolella kulkevan Kirkkotien varrella. Luterilainen ja kreikkalaiskatolinen kirkko sijaitsevat kumpikin omalla mäellään Ilomantsinjärven rannalla. Sekä luterilaisen että ortodoksisen seurakunnan kirkko ja papiston virkatalot on rakennettu tälle alueelle. Pappilanvaaran laki, josta on vaikuttava näköala Ilomantsinjärvelle, on säilynyt avoimena peltona aina järveen saakka. Mäen korkeimmalla laella ovat luterilaisen seurakunnan kirkkoherran ja kappalaisen pappilat. Molemmat ovat 1800-luvun alusta. Pappilanmäeltä pohjoiseen laskeutuvan peltoaukean alareunassa on Ilomantsin evankelis-luterilaisen seurakunnan kirkko tapuleineen. Malistenmäellä sijaitsevassa luterilaisessa kirkossa on itäsuomalaiselle puukirkkoarkkitehtuurille tyypilliseen tapaan ulospäin kapenevat ristivarret. Ristikeskuksessa on vesikaton sisäjiireistä nouseva lanterniini. Iloisen moni-ilmeistä kirkkosalia leimaavat sekä Samuel Elmgrenin tekemät holvi- ja lehterikaidemaalaukset että 1930-luvun historiallisesti mielenkiintoisessa restauroinnissa käytetty pehmeän mehevä väritys. Tyypiltään pohjalaisiin renessanssitapuleihin kuuluva kellotapuli on kirkon ikäinen. Kirkkotarhassa on Suomen ensimmäisiin lähetyssaarnaajiin kuuluneen Pietari Kurvisen sekä Itä-Suomen rukoilevaisuuden perustajan Henrik Renqvistin muistomerkit. Kirkkotarhan järvenpuoleisella laidalla on kaksi hirsistä hautakappelia 1800-luvun vaihteesta. Toinen on kuulunut Molanderien pappissuvulle ja toinen Hjerppe-suvulle. Kreikkalaiskatolinen kirkko on pyhitetty profeetta Eliaan muistolle. Viisikupolinen kirkko edustaa Venäjällä jo 1700-luvulla yleistynyttä kirkkotyyppiä. Sivuseinien suuret ikonit ovat seurakunnan edellisestä kirkosta. Seurakunnan pappila ja hautausmaa sijaitsevat kirkon pohjoispuolella Kokonniemessä. Kirkkojen välisen näköyhteyden on katkaissut niiden välimaastoon tehty tiivis uudisasutus ja metsistyminen. Pitäjän uusi keskusta on rakentunut uuteen paikkaan ja vanha keskusta on säilynyt muistona 1800-luvulla muodostuneesta kirkonkylärakenteesta.
Ilomantsin pogosta syntyi veronkannon keskuspaikaksi ja seurakunnan keskukseksi todennäköisesti 1300-luvulla. Kylän talot ryhmittyivät seuraavilla vuosisadoilla Pappilanvaaralle kilometrin pituiseksi riviksi. Kylä kasvoi kohti pohjoista nykyisen ortodoksisen kirkon suuntaan. Kirkonkylän keskus apteekkeineen ja kunnanlääkärin virkataloineen muotoutui 1800-luvun lopulla nykyisen Kirkkotien varrelle. Ilomantsin luterilainen kirkko rakennettiin ja vihittiin 1796. Se on 1653 perustetun seurakunnan viides kirkkorakennus, edellinen paloi salamaniskusta 1794. Alttarilaite ja saarnastuoli sekä Elmgrenin tekemä maalauskoristelu ja alttaritaulu ovat 1830-1832 toteutetusta kirkkosalin viimeistelystä. Arkkitehti Juhani Vikstedtin (Viiste) suunnittelemassa restauroinnissa 1933 kirkko ja 1790-luvun lopulla rakennettu kellotapuli uudistettiin niiden "entisyyttä mikäli mahdollista korostaen". Länsiristin jatkeeksi rakennettiin seurakuntasali. Kirkko korjattiin 1993-1994 arkkitehti Jari Reposen johdolla. Kreikkalais-katolinen kirkko rakennettiin pietarilaisen synodiarkkitehti S.V. Sadovnikovin 1880 tekemien piirustusten mukaan ja se vihittiin käyttöön 1892.
Ilomantsin Pappilanvaara (Malistenmäki)
Bastioni Gyllenborg / asunnot
Bastioni Gyllenborgin rakennushistoria liittyy kiinteästi bastioni Carpelanin rakennustyöhön, sillä molempia rakennettiin yhtäaikaisesti ja ne muodostivat yhdessä Kustaanmiekan keskuslinnakkeen pohjoisen puolustusrintaman. Bastioni rakennettiin vuosina 1748-50 ja valmiissa varustuksessa oli kaksi kasemattia sekä oikeassa kyljessä että siivessä ja yksi kasematti olkakulmassa näiden välillä. Nämä oli tarkoitettu miehistön majoitukseen ja niissä kaikissa oli lämmitysuunit. Ulkomuurin puolella oli ainoastaan kivääriaukot Susisaaren suuntaan. Bastionin kärkikulmassa oli yksi puolustus- ja varastokasematti, jossa oli yksi tykkiaukko pohjoisenpuoleisella seinällä. Bastionin vasen siipi ja kylki käsittivät ainoastaan puolustusmuurin kreneloituine rintavarustuksineen ja näiden taakse pääosin kalliolle perustetun ampumatasanteen. Kurttiini Gyllenborg-Carpelanin taakse rakennettiin holvattu yhdyskäytävä, jonka kautta päästiin suoraan bastioni Zanderin takaiseen vallihautaan. Venäläisellä kaudella bastioni Gyllenborg oli vartioston käytössä, ja sen pihalla, kasemattien edessä oli vartioaula. Vuonna 1835 bastionin vasempaan kylkeen avattiin kaksi ampuma-aukkoa. Vuoden 1855 pommituksessa oikean kyljen katto sortui ja osa väliseinistä vaurioitui. Myös vartioaula vartiokoppeineen tuhoutui ja kaikki ikkunat rikkoutuivat. Kattorakenteet korjattiin sodan jälkeen ja varustus sai vahvistetun suojakaton kuten bastioni Carpelankin. Vuosina 1875-76 suojakatto purettiin ja bastionin kasemattoitu osa katettiin uudella peltikatolla. Suomalaisen kauden alussa bastioni Gyllenborg oli puolustusministeriön hallinnassa kuten bastioni Carpelankin. Sota-aikana bastionin aina tähän saakka yksikerroksisena säilynyt oikea kylki korotettiin päätykasematin osalta kurttiinirakennuksen korkuiseksi, ja tämän osan päälle rakennettiin valonheitintorni. Kun rakennus vuonna 1947 siirtyi Muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan, purettiin torniosa, mutta uusi toinen kerros yhdistettiin kurttiinirakennukseen sijoitettuun vahtimestarinasuntoon. Vuonna 1954 alakerrokseen sijoitettiin sauna. Bastionin kasemattiosaa on jatkuvasti käytetty asuntona ja varastotiloina, ja näissä ja saunassa tehtiin osittainen korjaus vuonna 1976 Suomenlinnan hoitokunnan toimesta. Viimeinen julkisivukorjaus tehtiin vuonna 1981. Rakennus liitettiin kaukolämpö-, vesi-, ja viemäriverkkoon vuonna1993. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 14 Vuonna 1927 rakennusnumero 20 Lähteet: KA VSA 17044, 14555, 14905 MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1978. Kustaanmiekan kulkuväylät. MV SL Rakhist Immonen, Olli, 1987. Bastioni Carpelan ruotsalaisella kaudella. MV SL MTT:n vuosikertomukset 1918-1954. MV SL valokuva-arkisto. MV SL VIK A 31-38.
Otalammen asema on edustava ja hyvin alkuperäisasussaan säilynyt esimerkki maaseudulle tyyppipiirustuksin toteutetuista asema-alueista. Otalammen asema-alue on sijainnut syrjäisessä kylässä ja sen rakennukset ovat alueen läpi kulkevan kylätien molemmin puolin. Alkuperäisessä asussaan säilyneellä asema-alueella ovat kaikki alimman asemaluokan perinteiset rakennukset. Radan varressa ovat asemarakennus ja tavaramakasiini sekä asemarakennuksen pohjoispäädyssä puisto ja siellä harvinainen yleisökäymälä. Tien toisella puolella ovat kaksoisvahtitupa, asemapäällikön jugend-talo ja tarvittavat talousrakennukset. Sauna-leivintupa on koko asema-alueen talouksille yhteinen hirsirakennus, jossa on leivinuunilla varustetun tuvan lisäksi sauna pesuhuoneineen.
Hanko-Hyvinkää -rata rakennettiin 1873. Otalammen asema avattiin liikenteelle V luokan asemana 1900. Asema-alueen pohjoisosaan rakennettiin vuosina 1898-99 arkkitehti Bruno Granholmin suunnittelema asemarakennus, jota laajennettiin 1908. Kaksoisvahtitupa valmistui 1910 Granholmin 1896 tekemien pienemmän kaksoisvahtituvan tyyppipiirustusten mukaan. Asemapäällikön talo valmistui 1908, sekin Granholmin suunnittelemana. Tyyppipiirustusten mukainen tavarasuoja on vuodelta 1934.
Otalammen rautatieasema-alue
Aino Ackten tie
Eteläisessä Helsingissä suunnilleen Sirpalesaaren kohdalla oli ennen sotia ja hieman niiden jälkeenkin muuutamia erikoisia rakennelmia. Noin parikymmentä metriä merenrannasta oli noin 1,5 x 1,5 x 1,5 metrin kokoinen, osittain maahan upotettu betoninen kuutio, jonka päällä oli paksu rautalenkki. Sen lähellä oli noin metrin läpimittainen ja kahden metrin pituinen metallinen lieriö. Siinäkin oli vahva lenkki. Näistä muutama kymmenen metriä pohjoiseen oli puukaiteinen, sepelipäällysteinen kivisilta, joka loppui kesken. Sodan aikana sen toisessa päässä oli ilmatorjuntapatteri. Mitä nämä mahtoivat olla? Helsingin kaupunginmuseosta arveltiin että rakennelmat liittyvät venäläisten ensimmäisen maailmansodan aikaisiin linnoitustöihin, joita tehtiin Helsingissä runsaasti. Rakennelmat saattavat olla tykinalustoja. Kuvia löytyy osoitteesta: http://www.novision.fi/viapori/rakentajat.htm Tarkempia kuvia ja karttoja löytyy Sotamuseosta sekä Kansallisarkiston Sörnäisten toimipisteestä (entinen Sota-arkisto).
Fabianinkatu 29
Keinutie 11
Hiittisten kirkonkylä kuuluu Turunmaan sariston varhaisimmin pysyvästi asuttuihin kyliin. Kirkonkylässä on säilynyt paljon perinteistä saaristolaista rakennuskantaa ja Hiittisten kirkko lukeutuu maamme vanhimpiin ristikirkkoihin. Saaristomeri on laaja Ahvenanmaan ja Lounais-Suomen rannikon välinen merialue, joka käsittää Turunmaan ja Ahvenanmaan saaristot sekä pohjoisen saariston. Asutus on levinnyt tasaisesti niin merivyöhykkeellä ja ulkosaaristossa oleville pienille, karuille saarille kuin sisäsaariston rehevämmille ja puustoisemmille saarille. Harvaan asutussa saaristossa kyläasutus sijoittuu usein pienten saariryhmien keskellä olevalle suojaiselle saarelle. Saarilla on tavallisesti vain yksi kylä, jossa on muutama talo. Turunmaan saaristossa monet ulko- ja välisaariston kylistä, kuten Hiittisten kirkonkyläkin, ovat säilyneet yhtenäisinä kokonaisuuksina punamullattuine rakennuksineen. Tyypilliseen saaristokylään kuuluvat asuin- ja talousrakennusten ohella satama laitureineen ja aallonmurtajineen, ranta-aittoineen ja venesuojineen sekä peltotilkut kiviaitoineen. Kylien syntyyn ovat kalastuksen lisäksi vaikuttaneet saarten ohi kulkeneet merireitit ja laivaväylät. Keskeisissä kylissä rakennettuun ympäristöön kuuluvat myös kappelit, koulut ja luotsiasemat. Monilla saarilla on linnoituslaitteita, jatulintarhoja sekä pronssikautisia hautaröykkiöitä. Myöhemmin saarille on rakennettu myös matkailuelinkeinon ja kesäasutuksen tarvitsemaa rakennuskantaa. Hiittisten asutus on keskittynyt rannan ja raitin väliin. Kylän koilliskulmalla on 1954 perustettu merivartioasema. Hiittisten kirkko sijaitsee kylän keskellä, satamaan vievän raitin risteyksessä. Hautausmaa ja 1920-luvulla rakennettu nuorisoseurantalo Furutorp ovat kirkosta pohjoiseen vievän tien varressa. Hiittisten 1680-luvulla rakennettu ristikirkko on Suomen toiseksi vanhin ristikirkko Elimäen kirkon jälkeen. Tasavartisen ristikirkon ristikeskuksesta kohoaa jykevä, pohjaltaan neliömäinen torni, joka päättyy terävään huippuun. Ristivarsien katot ovat aumatut. Kirkkosalia kattavat laakeat puuholvit. Kuorisakaran vieressä on matalampi sakaristo. Etelä- ja länsisakaran eteiset valmistuivat 1746. Kirkon interiööri restauroitiin 1969 (Th. Lindqvist). Lounaissuomalaista tapulityyppiä edustava tapuli valmistui 1752. Rakennuksia ympäröi kivimuurin rajaama kirkkotarha. Muurin vieressä on hirsinen paarihuone 1700-luvulta.
Hiittisten saaren keskivaiheilla, Kyrksundetin varrella oli kappeli jo 1200-luvulla, mistä kertovat pienen hautausmaan kivilatomukset ympärysmuureineen. Myöhemmin kirkonkylän muodostanut Hiittisten kylä sai pysyvän asutuksen keskiajalla. Uuden ajan alussa 1560-luvulla kylässä oli jo 16 taloa. Kirkko siirrettiin Kyrksundetin rannalta nykyiselle paikalleen asutuksen yhteyteen 1600-luvun alkupuolella. Hiittinen oli Kemiön kappeli 1674-1861, minkä jälkeen seurakunta ja kunta itsenäistyivät. Hiittinen liitettiin 1969 Dragsfjärdiin, joka yhdistyi Kemiönsaareen kuntaliitoksessa 2009.
Hiittisten kirkonkylä
Summanen, Petteri
Mistä tulee Saaristo-talon nimi? Asunto Oy Saariston nimi johtunee sen sijainnista Siltasaarella Saariniemenkadulla (numero 8). Siltasaaren länsiosaa kutsuttiin Saariniemeksi jo huvila-ajalla ennen nykyisten kivitalojen rakentamista. Helsingin vanhoja kortteleita -sarjan toinen osa "Herrasväen ja työläisten kaupunki" (julkaisija Helsingin Sanomat) kertoo kyseisestä talosta seuraavasti: Kari Lindahlin piirtämä talo on valmistunut 1910. Yhtiön perusti 46 miestä ja kaksi naista. Taloon tarvittiin 900 000 punaista tiiltä ja 300 000 kalkkisantatiiltä. Alakerrassa oli 1915 lyhyen aikaa nahkavärjäämö, jonka lisäksi talossa on ollut oma ruumishuone(!)Talossa tiedetään asuneen muun muassa Antwerpenin olympiavoittajan Hannes Kolehmaisen äidin. Miina Sillanpää osti Saaristo-talosta huoneiston 1918. Kaija Nenosen ja Kirsti Topparin korttelikirjassa mainitaan, että Saaristo-talosta on ilmestynyt oma 70-vuotishistoriikkinsa vuonna 1980. Tällaista teosta ei toistaiseksi ole löytynyt yleisten eikä tieteellisten kirjastojen tietokannoista, ei myöskään kansallisbibliografiasta. Yhtiön perusti kolmikkorakennusmestarit Juho K Koskinen ja Kristian R Lindeman sekä maalari Juho F Aaltonen vuonna 1907. Talon on suunnitellut arkkitehti Karl Lindahl. Perustajat rakensivat itselleen ja perheilleen talon ja se valmistui v.1910. Tontilla sijainneen puuhuvilan omistivat senaattori Arvid ja Eva Genetz, Saima Harmajan ja Kirsti Topparin isovanhemmat. Tähän vastaukseen saimme apua Jugendsalissa toimivasta Helsinki-tiedotuksesta - kuten monesti ennenkin: http://www.hel.fi/kkansl/jugendsali/ sekä Airi Immoselta, Talo parhaalla paikalla -historiikin kirjoittajalta.
Talli C3
Kasarmin N 85 itäpäätyyn rakennettiin vuosina 1868-1870, samanaikaisesti kasarmin kanssa, tiiliaidattu keittiöpiha. Pihaan kuului pieni erillinen rakennus ajokaluvarastolle ja kahden hevosen tallille. Tallin seinä muodosti osan aidasta, jossa oli puuportti kuten Rantakasarmin länsipäässäkin olevassa tallipihassa C2. 1892 talli ja varastohuone otettiin kasarmin päässä olleen keittiön varastoiksi. Pihan läpi kulkee mukulakivetty tie Ison Mustasaaren paraatikentältä rantabulevardille. Pihalla oleva pieni rakennus on Suomenlinnan hoitokunnan aikana ollut polttoainevarastona. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 209 Vuonna 1927 rakennusnumero C III 75 Lähteet: MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1983. Suomenlinnan rantakasarmi. MV SL VIK C 670-729. KA VSA 17044 17098 15275 15390 15634 15652 15783 15995 16004. Kuva: MV SL neg.nrot 0320 ja 0323.
Munkkivuori
Luku 14: Säätyläisten koskematon kaupunkiasunto. Rouva Daniela Forsman, Helsinki.
Kainuun puromyllyt (Rinne)
Luolajan-Mikkola, Vilho
Nurkse, Lauri
Lauttasaaren yhteiskoulu
Harakka
Loimaan rautatieasema
Tornionlaakson raudanvalmistushistorian kohteet (Lappeankangas)
Angervo, Susanna
Puolustusvoimain kemiallisen koelaitoksen arkkitehti
Räikkönen, Keijo
Sibeliuksenpuisto
Entisaikain Helsinki. 4 : sodan ja rauhan päiviä entisaikain Helsingissä
Jouko Nyholm istui työhuoneessaan Erottajalla ja kirosi, ettei ollut tarttunut matkatoimiston ikkunassa olleeseen Thaimaan-matkan tarjoukseen. Pari viikkoa auringossa kelpaisi. Siellä päänsärkykin helpottaisi tai ainakin sitä voisi lääkitä oikealla tavalla heti aamusta." (s. 157)
Keskeinen paikka rikoksen selvittelyn kannalta.
Kuusisto, Olli
Kasvitieteellinen puutarha
Venevaja F7
Särkänlinnan Telakka Oy:n rakennuttama venevaja kurtiinirakennukseen johtavan puukujan länsipuolella valmistui kesällä 1928 ja se on yhä käytössä Mrenkävijät ry:n venevajana. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Merenkävijäin vuosikirja 1947. 1948.
Töysän Ponneranta (Villa Manner) kuuluu arkkitehti Alvar Aallon yksityishenkilöille suunnittelemiin asuinrakennuksiin. Aallon 1920-luvun suunnitelma käsittää koko huvila-alueen; päärakennuksen lisäksi kylkiäisrakennukset, huvimajan, saunan ja laiturin sekä Ponnenjärven rantaan sijoittuvan puiston. Kokonaisuus on säilynyt alkuperäisenä rantasaunaa ja laituria lukuun ottamatta. Uusklassistisessa päärakennuksessa on korkea empiretyylisillä päätykolmioilla varustettu ristipääty, jonka jatkona pääjulkisivun puolella on ulkoneva neljän pylvään kannattelema avoveranta. Yläkerrassa on mm. Aallon suunnittelemilla huonekaluilla pohjalaiseksi tuvaksi sisustettu huone, jossa on avotakka sekä vuoraamattomat hirsiseinät. Talon tulisijat ovat Kupittaan tehtaan tuotantoa. Päärakennuksen molemmilla puolilla on L-kirjaimen malliset kylkiäisrakennukset, joissa on erilaisia tiloja, mm. autotalli, sauna, käymälä ja entinen palvelijan asunto. Ulkoseinät on jäsennelty uusklassistisilla pylväsaiheilla. Pihaan johtavan tulotien "porttihuoneena" on temppelimäinen paviljonki eli huvimaja. Sen järvenpuoleisella sivulla on neljä pylvästä ja listoituksella korostettu päätykolmio. Puutarha portaineen, hiekkakäytävineen ja istutuksineen ulottuu terassimaisesti porrastettuna rantaan saakka.
Arkkitehti Alvar Aalto valmistui arkkitehdiksi 1921 ja sai ensimmäiset suunnittelutilaukset sukulaisilta ja tuttavilta. Etelä-Pohjanmaalle Aalto suunnitteli Ponnerannan (Villa Manner) huvilan 1923 äitinsä serkun perheelle, Terho ja Gertrud Mannerille. Aallon suunnitelmaan kuuluivat päärakennuksen lisäksi kylkiäisrakennukset, huvimaja, rantasauna ja laituri. Kokonaisuuteen kuuluvan puiston suunnitteli Aallon ohjeitten mukaan helsinkiläinen puutarha-arkkitehti Paul Olsson. Rantasauna purettiin 1980-luvun lopulla ja sen tilalle rakennettiin uusi. Samoihin aikoihin purettiin myös pitkä laituri, jonka päässä oli istumapenkit. Terho Manner oli huvilansa rakentamisen aikoihin Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin johtohenkilöitä, ja mahdollisesti Seinäjoelle päätettiin rakentaa Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin rakennukset Aallon suunnitelmien mukaan Mannerin myötävaikutuksella.
Villa Manner
"Paikka vaikutti Hesestä kumalla tavalla tutulta. Samassa sillä musteni. He olivat Mellunmäen Mustavuorella." (S. 61.)
Varjokapinallisten tukikohta sijaitsee Mustavuorella.
Pelastusarmeijan Temppeli
Oriveden kirkko kuuluu 1950-luvun lopulla uusia muotoja etsineen sotien jälkeisen kirkkoarkkitehtuurin merkkiteoksiin. Kirkko on erittäin edustava esimerkki yksilöllisestä ja ilmaisuvoimaisesta 1960-luvun arkkitehtuurisuuntauksesta. Oriveden kirkko on torniton ja lievästi viistokatteinen. Kirkkosalin pohjamuotona on kahden vastakkaisen massiivisen seinäkaaren sisään sulkeutuva soikio. Pääovi on toisen kaaren keskikohdassa, josta avautuu näkymä vastakkaiselle alttariseinälle. Korkeiden kaarevien seinäpintojen muodostamassa kirkkosalissa on voimakas keskeiskirkon luonne, optinen keskitys molemmilta sivuilta valaistuun alttariin ja lyhyet näkyvyys- ja kuuluvuussäteet kaikkiin penkkeihin. Kirkkotarhan ulkopuolella sijaitseva barokkitapuli vuodelta 1780 on rakennettu Matti Åkerblomin johdolla. Se edustaa tekijälleen luonteenomaista kaksikerroksista, kookkaalla sipulikupolilla varustettua lounais-suomalaista tapulityyppiä.
Alkuaan Kangasalan emäseurakuntaan kuulunut Orivesi erotettiin omaksi seurakunnakseen 1500-luvun puolivälissä. Matti Åkerblomin johdolla 1780-luvun alussa rakennettu ouinen ristikirkko paloi tuhopolton seurauksena 1958. Arkkitehtien Kaija ja Heikki Sirenin piirtämä kirkkorakennus perustuu joulukuussa 1958 ratkaistun kutsukilpailun voittaneeseen ehdotukseen "Kaarikirkko". Rakennustyö alkoi toukokuussa 1960 ja kirkko vihittiin käyttöön seuraavan vuoden elokuussa. Koivupuisen abstraktin alttariveistoksen Golgatan kallio teki Kain Tapper, kirkon tekstiilit suunnitteli Dora Jung ja kynttilänjalat, kolehtihaavi- ja seppeletelineet Bertel Gardberg.
Oriveden kirkko
Jo lähes sata vuotta sitten opiskelijat osasivat ottaa ilon irti talven taittumisesta ja kevään tulosta. Karnevaalihumulla onkin pitkät perinteet, kuten vuosisadan alussa kuvattu filmi osoittaa.
Keskuspuisto
Kruunulinna Ehrensvärdin läntinen siipirakennus
Kruunulinna Ehrensvärdin läntisen siipirakennuksen työt aloitettiin vuonna 1776, samaan aikaan kuin itäisenkin. Rakennustyöt keskeytyivät jo heti alkuunsa ja niitä jatkettiin vasta vuonna 1785. Seuraavana vuonna rakennus valmistui Armeijan laivaston telakan käyttöön. Pohjakerroksessa oli suuri holvattu paja sekä kivihiili- ja rautavarastot. ensimmäisessä kerroksessa oli holvattu ”Suuri varasto” sekä huoneet kahdelle varastonhoitajalle. Toisessa kerroksessa oli keskikäytävän varrella konttori- ja asuinhuoneita ja kolmannessa lisäksi mallihuoneita ja kirjasto. Venäläisen kauden alussa rakennuksessa oli luterilainen kirkko. 1850-luvulla siipirakennuksen ylin eli mansardikaton alle jäävä kerros päätettiin muuttaa varsinaiseksi tiilestä muuratuksi kerrokseksi. Saamalla rakennettiin rakennuksen keskivaiheille T-muotoinen käymäläsiipi. Muutostyön juuri valmistuttua vuonna 1855 rakennus vaurioitui pahoin Krimin sodan pommituksissa. Sodan jälkeen ylin kerros purettiin kokonaan ja toinen varsinainen kerros jäi raunioituneeksi ullakkotilaksi. Myöhemmin kellarikerroksen paja muutettiin leipomoksi ja ensimmäisen kerroksen pohjoispää kouluksi. Käymäläsiiven ensimmäinen varsinainen kerros kunnostettiin ortodoksiseksi rukoushuoneeksi. Vuoden 1918–19 sotavankileirin aikaan rakennus oli vankikasarmi no3. Vähitellen ruotsalaisten ”Suuri varasto” vakiintui kokous- ja juhlatilaksi. 1980-luvulla järjestettiin suunnittelukilpailu valtionhallinnon koulutuskeskuksen sijoittamisesta kruunulinnan siipirakennuksiin. Tarkoitus oli korottaa siivet alkuperäiseen korkeuteensa. Kansainvälisiä restaurointiperiaatteita noudattaen rekonstruoinneista kuitenkin luovuttiin.
Kunnostustyöt Rakennusta on kunnostettu vähitellen vuodesta 1992 alkaen koulutus- ja juhlakäyttöön. Tuolloin ensimmäisen kerroksen eteläpäätyyn kunnostettiin kabinettitilat, ikkunat korjattiin ja rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon. Vuosina 1994-96 vanhaan käymäläsiipeen sijoitettiin juhlasalin uudet WC:t ja juhlasalille tehtiin oma keittiö. Juhlasalikerroksen pohjoispäädyn huoneisiin kunnostettiin asunto ja kaksi työhuonetta. Kellarikerroksen eteläpäätyyn entiseen Suomenlinnan pursiseuran jollavarastoon kunnostettiin kokous- ja juhlatilaksi ”Pajasali” ja ”Tynnyrintekijänhuone” vuonna 2002. Osa kellarista ja julkisivun tiili- ja luonnonkivipinnat odottavat vielä kunnostamista. Ullakkokerros on säilytetty Krimin sodan aikaisena rauniona. Korjausten eri vaiheissa on pidetty tärkeänä historiallisten pintakerrosten säilyttämistä. Ilmanvaihtoa on parannettu varustamalla keittiöt ja WC-tilat koneellisella poistolla. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Heikki Lahdenmäki Pääurakoitsija: Oy Huber Ab (1992), Vantaan käsi- ja taideteollisuusoppilaitos (1993), Oy Rakennus Origo Ab (2002) Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta (1992), Muuraus- ja yleisrakennusliike Latva Oy (1992) LV-työt: Helsingin asennus ja kiinteistöhuolto Oy (2002) IV-työt: Huopalahden huolto Oy (2002) Sähkötyöt: Oy Sähkönordström Ab (1992), Sähkö-Paganus Oy (2002) Säätölaitteet: Arealtec Oy (2002) Arkkitehtisuunnittelu: Vilhelm Helander, Juha Leiviskä arkkitehdit SAFA/ Vilhelm Helander ja Tytti Valto Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Paloheimo-Ollila, Insinööritoimisto Innostructura Oy/ Eero Kotkas LVI-suunnittelu: Timo Penttilä-yhtiöt, Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Jukka Sainio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Oy, Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kruunulinna Ehrensvärd käsittää varsinaisen kruunulinnan eli puolustusrintamaosan ja siihen molemmin puolin liittyvät siipirakennukset, itäisen, C 40 ja läntisen, C 28. Kruunulinnan suunnitteli kenraali Arbin. Kruunulinnan läntisen siipirakennuksen työt aloitettiin vuonna 1776, samana vuonna kuin itäisenkin . Vuoteen 1777 mennessä rakennuksesta oli muurattu harmaakivisen kellarikerroksen pohjoispääty ja länsisivu. Muita osia rakennuksesta ei voitu muurata, koska paikalla oli vielä laivaston venevajoja. Seuraavana vuonna rakennusmäärärahat vedettiin kuitenkin pois ja työt pääsivät alkamaan uudelleen vasta vuonna 1785. Nyt rakentaminen sujui ennätysvauhtia, niin että siipirakennus oli jo seuraavana vuonna sisustusta myöten valmis. C 28 sijaitsee merelle, Varvilahdelle, päin viettävässä rinteessä. Sen kellarikerros jää pohjoispäästään lähes kokonaan maan alla, kun taas keski- ja eteläosan kellarit sekä rakennuksen läpi kulkeva holvattu käytävä ovat maanpinnan tasossa. Kellarikerroksen maanpäälliset osat on varustettu kivääriaukoin. Kellarikerroksen päällä oli alunperin kaksi tiilestä muurattua kerrosta sekä puinen mansardikerros. Rakennus vaikutti siis ulkopuolelta pohjoispäästään kaksikerroksiselta, eteläpäästään kolmikerroksiselta. Rakennuksen keskiosa on neliömäisiä päätypaviljonkeja kapeampi. Tiiliosat oli huolellisesti saumattu tiilimurskaa sisältävällä laastilla, joten rakennusta ei ollut tarkoitettu rapattavaksi. Mansardikerros oli väliseiniä lukuunottamatta puuta. Katto-osan ulkoseinissä oli kaksinkertainen laudoitus puru- ja savitäyttein. Kattoikkunoiden kaarevat kuvut oli pellitetty, muu osa kattoa oli lautaa ja sivelty vitriolilla, punamullalla ja tervalla. Rakennuksen toisessa kerroksessa on kaksi hiekkakivestä veistettyä, koristeellista ikkunankehää, joista toinen sijaitsee puolustusmuurin puoleisessa päädyssä. Toinen hiekkakivikoristeinen ikkuna kuuluu kokonaisuuteen, joka korostaa pihanpuoleista risaliittia ja sen läpi kulkevaa käytävää.Tähän kokonaisuuteen kuuluu lisäksi ensimmäisen varsinaisen kerroksen kohdalla oleva tiilikehyksinen ikkuna, jonka kuvio on yksinkertaistettu versio sen yläpuolella olevasta hiekkakivikehyksestä. Rakennus oli tarkoitettu Varvilahden toisella puolen sijaitsevan Armeijan laivaston telakan käyttöön. Sen kellarikerroksessa oli mm. suuri holvattu paja sekä kivihiili- ja rautavarastot. Ensimmäisen kerroksen keskiosassa oli holvattu "Suuri varasto" sekä huoneet kahdelle varastonhoitajalle. Toisessa varsinaisessa kerroksessa oli koko rakennuksen pituinen holvattu keskikäytävä, jonka molemmin puolin oli konttorihuoneita sekä huoneet telakan adjutanttia ja kamreeria varten. Mansardikerroksessa oli keskikäytävän molemmin puolin pieniä huoneita, joista osa oli mallihuoneina ja kirjastona sekä reviisorin ja varaston kirjanpitäjän käytössä. Molemmissa kerroksissa oli myös asuinhuoneita. Venäläisen kauden alussa rakennus oli satamahallinnon alaisuudessa ja pääosin entisenlaisessa käytössä. Ensimmäisen varsinaisen kerroksen eteläpäässä oli lisäksi luterilainen kirkko. 1850-luvulla linnoituksessa vallitsi huutava majoitustilojen puute ja todennäköisesti tästä syystä molemmat siipirakennukset päätettiin "korottaa" muuttamalla mansardikerros varsinaiseksi muuratuksi asuinkerrokseksi. Ruotsalaisilla oli jo vuonna 1807 ollut samanlaiset suunnitelmat. Läntisen siipirakennuksen osalta työ valmistui 1853. Tässä yhteydessä rakennuksen länsisivun keskiosaan,kohtisuoraan runko-osaa vasten, holvikäytävän jatkeeksi rakennettiin koko rakennuksen korkuinen T-muotoinen käymäläsiipi, jonka toisessa ja kolmannessa varsinaisessa kerroksessa sijaitsi kussakin neljä käymäläkoppia. Vuonna 1855, jolloin viimeistelytyöt oli juuri saatu päätökseen, rakennus paloi Krimin sodan pommituksessa. Palon jälkeen ensimmäisen varsinaisen kerroksen päälle tehtiin kolminkertainen hirsinen suojayläpohja maatäyttein, koska epäiltiin pommituksen toistuvan seuraavana kesänä. Linnoitusta uudelleen puolustuskuntoon saatettaessa 1856 kaikki korkeat ja vaurioituneet rakennukset määrättiin madallettaviksi, jolloin myös C 28:sta purettiin puolitoista kerrosta (vrt. C 40). Entinen varsinainen toinen kerros jäi raunioituneeksi ullakoksi, eikä käymäläsiipeä enää voitu käyttää varsinaiseen tarkoitukseensa. 1800-luvun puolivälin jälkeen rakennuksen kellarikerroksen entinen paja kunnostettiin leipomoksi ja ensimmäisen varsinaisen kerroksen pohjoispää kouluksi, myöhemmin asunnoiksi, keski- ja eteläpää miehistötiloiksi ja käymäläsiiven ensimmäinen varsinainen kerros ortodoksiseksi rukoushuoneeksi. 1918-1919 sotavankileirin aikana rakennus oli vankikasarmi n:o 3.Sen jälkeen se oli puolustuslaitoksen varastona ja molempien päätyjen osalta asuinkäytössä. Ruotsalaisten "Suuri varasto" vakiintui vähitellen kokous- ja juhlatilaksi. Vuonna 1981 kruunulinnan siipirakennuksiin alettiin suunnitella valtionhallinnon henkilöstön koulutuskeskusta, lähinnä tullin tarpeita silmälläpitäen. Tilaohjelman lähtökohtana oli siipirakennusten korottaminen alkuperäiseen, eli mansardikattoiseen asuun. Asiasta järjestettiin suunnittelukilpailu 1984. Rekonstruoinneista kuitenkin luovuttiin ja restaurointitöiden lähtökohdaksi otettiin rakennusten nykyinen asu kansainvälisten restaurointiperiaatteiden mukaisesti. Koulutuskeskushakkeesta, joka rakennusten autenttisuuden säilymisen kannalta ei ehkä olisi ollut paras mahdollinen ratkaisu, luovuttiin 1991osittain kustannussyistä. Siipirakennuksille päätettiin tehdä vain välttämättömät suojaustoimenpiteet ja ottaa ne kevyesti ja asteittaisesti kunnostaen käyttöön.Näin ollen C 28 liitettiin kaukolämpöön, ikkunat korjattiin, sisätiloja maalattiin, mm juhlasali, jonka yhteyteen rakennettiin myös wc. Rakennuksen pohjoispäähän on tarkoitus kunnostaa myöhemmässä vaiheessa yksi asunto ja työhuoneita. Kellarikerroksen entinen paja kunnostetaan auditorioksi. Arkkitehtisuunnittelusta on vastannut Wilhelm Helander, Juha Leiviskä, arkkitehdit SAFA. (Liisa Eerikäinen 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 79/82 Vuonna 1927 rakennusnumero 111. Lähteet: KrA SÖS 54, 126, 127, 128, 132, 133, Ö 58. KrA Marinens ritningar omslag 324 a,b. KrA Fästningsrelationer 1776-77, 1784. MV SL VIK C423-465, C1758, YA 107a, 112a. TsGAVMF F 326 OP 1 T 4 12127 ja 12125. KA Venäl.sotilasasiakirjat 14092 lehti 99, 17044, 17057. Ulla-Riitta Kauppi, Kruunulinna Ehrensvärdin siipirakennukset, rakennushistoriallinen katsaus. 1983.
'Valkosaaressa pursiseuran ravintolarakennus oli valaistu, se erottui aallokosta kuin paikallaan pysyvä laiva. Ilma oli muuttunut hyiseksi. Pieniä lumihiutaleita tanssi ilmassa, ne sulivat ja katosivat osuessaan mustaan veteen. Iris pelastautui kylmältä viimalta hetkeksi kauppahalliin, jossa kauppiaat olivat sulkemassa myymälöitään puisin kaihtimin.' (s. 71)
Taidehistorijoitsija Iris Savuvuori pakenee kylmyyttä kauppahalliin.
Museosilta (Virransalmen silta)
Hankoniemen sotahistorian kohteet (Harparskog-linja)
Kuinka korkealla merenpinnasta on Maunulan vanhan ostoskeskuksen seutu? Maunulan vanha ostoskeskus sijaitsee noin 30 metrin korkeudella ja ostoskeskuksen ympäristö noin 25-37 metrin korkeudella merenpinnasta. Asiaa selvitettäessä on käytetty internetissä olevaa maksutonta Kansalaisen Karttapaikkaa (http://kansalaisen.karttapaikka.fi ).
'Suuri lehtikuusivanhus , joka edelleen seisoo Sinebrychoffin museon takana olevassa puistossa, on saanut nähdä puiston monet vaiheet aina kukoistuksesta rappiokauteen.' (s. 126)
Koulu toimii osoitteessa Rapakiventie 18 vuodesta 1967.
Ravintola Torni
Oriveden rautatieasema
Kokemäenjoen voimalaitokset (Äetsän voimalaitos)
Pohjois-Haagan ala-aste
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Maratonpuisto)
Teatterikorkeakoulu (Ehrensvärdintie 31)
Topeliuksen kirjoitus "Helsingistä 6. Syyskuun 28. päivänä 1847" kuvaa m.m. Töölön onnettomuutta 9.9.1847, jolloin Jean Babtiste Magito, ranskalainen kokki ja pyroteknikko-ilotulittaja, kuoli ilotulitusvälineiden räjähdyksessä.
Mannerheimintie
"Kallion kulmilla ensin sut näin/ Olit niin kaunis mun silmissäin/ Jatkoit matkaa ohi bussipysäkin/ Mä ikkunasta sua katselin"
Helsingin kaupungin rakennuttama ensimmäinen kunnallinen sähkö- ja kaasulaitosalue Suvilahdessa on suomalaisen teollisuusarkkitehtuurin merkkiteos. Rakennukset ovat teräsbetonirakenteiden ja niihin perustuvan arkkitehtuurin edelläkävijöitä maassamme. Suvilahden yhtenäinen arkkitehtuuri heijastelee 1900-luvun alun saksalaisia ja wieniläisiä virtauksia. Kokonaisuuden on suunnitellut arkkitehti Selim A. Lindqvist yhteistyössä betonirakenteisiin erikoistuneen insinööri Jalmar Castrénin kanssa. Alueen myöhemmät rakennukset kuten voimalan laajennus sekä ruokala- ja sosiaalitilat 1930-luvulta ovat kaupunginarkkitehti Gunnar Taucherin ja konttorin laajennus 1950-luvulla Lauri Pajamiehen käsialaa. Suvilahden toiminnan ensi vaiheen 1908-1910 keskeisiä rakennuksia ovat sähkölaitoksen betonirakenteinen voima-asema höyrykattilahalleineen, turbiinisaleineen ja piippuineen sekä kaupunkikuvaa leimaava kaasulaitoksen umpiseinäinen ja kupolikattoinen säiliörakennus. Vanhan kaasukellon vieressä on 1929 valmistunut, avoimen ristikkokehikon ympäröimä kaasukello. Kaupunkikaasua on Suomessa tuotettu vain suurimmissa kaupungeissa, ja Suvilahden mittavat kaasusäiliöt ovatkin harvinaisen rakennustyypin edustajia. Kaasukellojen rinnalla on Selim A. Lindqvistin suunnittelema ja 1910 valmistunut tiivis laitosrakennusalue: porttimakasiini, mittarihuone, tiivistämö, puhdistamo, toimisto, kojehuone ja porttirakennus.
Vuonna 1860 perustettu Helsingin Kaasuvalaistusosakeyhtiö siirtyi Helsingin kaupungin hallintaan 1900. Vuonna 1907 kaupunginvaltuusto osoitti kaasulaitokselle uuden sijoituspaikan Suvilahdesta. Samalle alueelle päätettiin rakentaa myös vasta perustetun kunnallisen sähkölaitoksen höyryvoimala. Laitokset sijoitettiin lähelle satamaa. Polttoaineena käytettiin kivihiiltä aina vuoteen 1973 asti. Suvilahden sähkölaitoksen höyryvoimalaitoksen rakennustyön ensimmäinen vaihe toteutettiin 1908. Voima-asema käsitti kolme höyrykattilaa, kaksi turbiinigeneraattoria ja piipun. Kattilahuonetta ja konesalia jatkettiin 1913, samalla lisättiin toinen piippu. Rakennusta laajennettiin 1932 kaupunginarkkitehti Gunnar Taucherin suunnitelman mukaan. Höyryvoimalaitoksen toiminta päättyi 1974. Lopettamista edelsi Salmisaaren ja Hanasaaren voimaloiden rakentaminen. Kaasulaitos rakennettiin pääosin 1909-1910. Vesikaasulaitos valmistui 1911. Kaasulaitoksen rakennuskantaa täydennettiin ja laajennettiin moneen otteeseen. 1940-1950 -luvuilla koko kaasulaitoksen prosessi uudistettiin. Monet siihen kuuluneista rakennuksista on purettu. Kaasunkulutuksen laskettua sähkö- ja kaasulaitos yhdistettiin energialaitokseksi 1978 ja se toimi vuoteen 1987. Vuonna 1994 siirryttiin kokonaan maakaasuun, jolloin rakennukset menettivät alkuperäisen merkityksensä. Sekä sähkö- että kaasulaitoksen arkkitehti oli Selim A. Lindqvist, joka monipuolisessa tuotannossaan sovelsi taitavasti edistyksellisiä rakenneratkaisuja esim. Kaukaan lankarullatehtaassa ja liiketalo Hamsterissa Aleksanterinkadun varrella Helsingissä. Suvilahden voimalaitoksen teräsbetonirakenteista mainittakoon höyryvoimalaitoksen turbiinisali, kattilahuone hiilisuppiloineen sekä kaasulaitoksen suuri uunihuone (purettu 1948). Suvilahdessa Lindqvistin työparina oli insinööri Jalmar Castrén, jota tutkijan, suunnittelijan, rakentajan ja asiantuntijatehtäviensä ansiosta pidetään teräsbetonitekniikan ja sen opetuksen perustajana Suomessa. Suvilahden energiantuotantoalue otettiin kulttuurikäyttöön 2007 tehdyllä päätöksellä.
Suvilahden voimalaitosalue
Hanttu, Petri
”Aloitus on hätkähdyttävä … Selén kirjoittaa nautittavan niukkaa, kirkkaaksi hiottua klassista tyyliä” – Pekka Tarkka, Helsingin Sanomat Maria Vilhelmiina Lindell eli Minna Craucher (1891–1932) oli lähtöisin vaatimattomista oloista. Hän ryhtyi harjoittamaan maailman vanhinta ammattia jo 16 vuoden iässä, elätti itsensä pikkurikoksilla ja tuomittiin neljästi vankilaan. Craucher loi itselleen kokonaan uuden menneisyyden vankilakierteen päätyttyä 1920-luvulla. Huiputtaja avasi kirjallisen salongin, jossa muun muassa Tulenkantajat kokoontuivat. Mika Waltari kuvaa romaanissaan Suuri illusioni rouva Spindeliä, jonka esikuvana oli Minna Craucher. Kouluja käymätön Craucher menestyi sumeilemattomuutensa ansiosta. Hän rakensi elintasonsa niin pienten vilppien varaan, ettei niistä seurannut syytteitä. Craucher lähti mukaan lapuanliikkeeseen ja solmi läheisen ystävyyden Vihtori Kosolan kanssa. Lopulta hänen epäilyttävä taustansa paljastui ja hänet erotettiin liikkeen palveluksesta. Kostoksi Craucher levitti perättömiä huhuja lapualaisista, ja se koitui hänen kohtalokseen. (www.helsinkikirjat.fi)
Karamzin, Aurora
Helsinkiin mut juna vie, Helsinkiin nyt kulkee tie. Täällä mua et enää nää, mä muutan etelään.
Bastioni Höpken
Helsingin yliopiston maa- ja metsätieteellisen tiedekunnan Viikin opetus- ja koetilakokonaisuus on rakennettu 1930-luvulla antamaan ensimmäisenä Suomessa korkeakoulutasoista opetusta maatalouden mallitilalla. Yhtenäinen opetus- ja tutkimustarkoituksiin suunniteltu talouskeskus on pääpiirteissään säilynyt arkkitehti Jussi Paatelan suunnittelemassa asussa. Laajat entiset Viikin latokartanon peltoaukeat, jotka ovat olleet viljelyksessä 1500-luvulta alkaen, muodostavat maisemallisesti merkittävän historiallisen agraarikerrostuman kaupungistuneessa ympäristössä. Viikin opetus- ja tutkimustila 1930-1950-luvun rakennuksineen sijaitsee ympäristöään korkeammalla osin metsäisellä saarekkeella Viikin avaran peltomaiseman keskellä. Peltoaukea rajautuu etelässä Vanhankaupungin selän rehevään rantaan, idässä Herttoniemen korkeisiin mäkiharjanteisiin ja länsipuolella urbanisoituneisiin mäkialueisiin. Tilakeskuksen pihapiirin pohjoisreunaa hallitsevat 3-4-kerroksiset laboratoriorakennus (1939) ja oppilasrakennus (1950). Eteläreunalla ovat 1930-luvulla rakennetut pihatto ja navetta. Molemmat ovat komeita maatalousrakennuksia, joiden alakerta on kivirakenteinen ja rapattu, yläosa puurakenteinen ja punamullattu. Navetan ja pellon välimaastossa on useita eri-ikäisiä talousrakennuksia. Pihapiirin ulkopuolelle jää 1937 valmistunut kivirakenteinen maatalousmuseo sekä neljä 1948-1955 valmistunutta asuinrakennusta. Talouskeskuksen rakennukset ovat uudistettuina edelleen alkuperäisessä käytössä.
Viikin latokartanon tila perustettiin Vantaanjoen suussa olevan kuninkaankartanon maatilaksi 1500-luvulla. Sittemmin tila on ollut maaherran ja myöhemmin sotilaiden virkatalona. Tila on ollut aina valtion omistuksessa. Korkein maatalousopetus siirrettiin nykyiseen Helsingin yliopistoon 1896. Alkuaikoina maatalous- ja metsätieteen opetus toimi keskustassa erilaisissa tilapäistiloissa ja koeviljelyä harjoitettiin maanviljelyshallituksen perustamalla ja valtion omistamalla Jokiniemen koetilalla Helsingin maalaiskunnassa. Helsingin yliopiston hallintaan Viikin latokartano luovutettiin 1931, minkä jälkeen se kunnostettiin tilaa vuokranneen Vankeinhoitoviraston toimesta maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan käyttöön. Opetus- ja koetilan talouskeskus perustettiin metsäsaarekkeeseen tilan päärakennuksen kaakkoispuolelle 1935. Peltojen rajaaman talouskeskuksen rakennukset valmistuivat 1934-1939 ja 1946-1956. Uudisrakennusten lisäksi pellot kunnostettiin tutkimuskäyttöön sopiviksi koekentiksi ja laitumiksi. Mallikelpoisten navetan, sikalan, tallien, puimalan ja liitereiden suunnittelusta vastasi arkkitehti Jussi Paatela, joka suunnitteli yliopistolle myös Metsätalon 1939. Ennen sotia valmistuivat osin vankityövoimalla Paatelan suunnittelemat laboratorion ja valtakunnallisen maatalousmuseon rakennukset. Maatalousmuseon kokoelmien perustan muodosti esineistö, jonka tohtori Gösta Grotenfelt oli kerännyt ensin Mustialan maanviljelyskoulun ja myöhemmin Tikkurilassa Jokiniemen koetilan yhteydessä sijainneisiin museoihin. Tilanahtauden vuoksi kokoelmat päätettiin siirtää Viikkiin perustettavalle opetus- ja koetilalle. Maatalousmuseon katsottiin täydentävän opetusta ja tutkimusta. Lähtökohtana oli luoda ulkoasultaankin maatalouteen liittyväksi tunnistettava rakennus. Museorakennus muistuttaakin kivinavettaa, mutta räystään alla oleva ikkunanauha yhdistää rakennuksen ajan arkkitehtuuriin. Koetilan noin 230 hehtaarin peltopinta-ala on yhä aktiivisessa käytössä. Viikin pellot ovat osa Viikin-Vanhankaupunginlahden luonnonsuojelualueen suojavyöhykettä. Kohteen ulkopuolella olevasta kampusalueesta tehtiin päätös 1949. Järjestelykilpailun voitti arkkitehti Veli Paatela. Opetus- ja koetilan pohjoispuoliselle kampusalueelle rakennettiin 1950-luvulta alkaen Latokartanon ylioppilaskylän asuntoalue ja 1960-luvulla Viikin maataloustieteellisen laitoksen rakennukset. Kampusalue on kasvanut voimakkaasti 1990-ja 2000-luvulla.
Viikin opetus- ja koetila
Mutteribaari
Erityisesti lapsille sopiva tietopaketti Helsingin raitiovaunuista - sekä käytössä olevista että museoiduista.
Raitiovaunu eli spora, skuru, raitsikka, ratikka – rakkaalla lapsella on monta nimeä. Tässä kirjassa Jorma Rauhala esittelee kaikki Helsingissä tänä päivänä - joko liikenteessä tai museossa - nähtävät raitiovaunutyypit. Viipuria, Turkua tai lähimpiä ulkomaisia raitiovaunukaupunkejakaan ei ole unohdettu. Laadukkaat valokuvat, tiiviit tietopaketit sekä kuvatekstit kertovat raitiovaunuista monen tasoista ja -ikäistä harrastajaa kiinnostavia asioita. Jorma Rauhala on 1960-luvulta asti harrastanut aktiivisesti raitiovaunuja. Hänen tietomääränsä ja valokuvakokoelmansa ovat poikkeuksellisen laajat. (www.kustantajalaaksonen.fi)
Anttilan ja Voiluodon vierekkäin sijaitsevat kylät ovat esimerkki rannikon kyläasutuksesta, jossa talot ovat erillään toisistaan kallioisilla kumpareilla ja pienet peltoalat ympäröivät entisiä saaria. Rannikolle keskiajalla perustetut kylät ovat jääneet maankohoamisen seurauksena kauemmaksi merenrannasta. Anttilan ja Voiluodon kylät ovat sijoittuneet Kaljasjoen varrelle lähelle Voiluodonlahden pohjukkaa. Kyläkeskustan lisäksi asutus on levinnyt raitin varsille ja peltojen kallioisille laidoille. Kylien maisemaan on vaikuttanut uudisrakentaminen viime vuosina. Anttilan tiheämmän kyläkeskuksen muodostavat Väärän, Kollasen ja Gustafsonin talot. Vanhaa rakennuskantaa on säilynyt kylän laidalla olevien Uusimaan, Köymärin, Seikolan, Impolan ja Rauvolan tiloilla. Kylän torppariasutuksesta ovat muistona Jalon ja Sandbergin torpat kyläraitin varrella. Kylien yhteinen keskusta kouluineen ja kauppoineen on Voiluodon puolella. Raitin varrella olevat Jalon ja Sandbergin torpat edustavat kylän pienasutusta. Paikallisteiden risteyksessä sijaitseva Voiluodon tiiviin kyläkeskuksen muodostavat Yrjölän, Hakunin ja Hallion tilat. Maantien varressa on mm. kaupparakennus ja kansakoulu, joka valmistui 1910-luvulla. Kaljasjoen yli vie yksiaukkoinen kivisilta.
Merenlahden pohjukkaan ja Kaljasjoen varrelle keskittyneet Anttilan ja Voiluodon kylät asutettiin jo keskiajalla. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, Anttilassa oli jo kymmenen taloa ja Voiluodossa kahdeksan. Anttilan kylässä Väärän pitkän asuinrakennuksen toinen pää on 1700-luvulta. Kollasen päärakennus on 1860-luvulta. Impolassa on kaksi asuinrakennusta ja mamsellityyppinen tuulimylly. Uusimaan päärakennuksen vuoraus on uusrenessanssityylinen. Voiluodon kylässä Yrjälän punamullattu paritupatyyppinen päärakennus rakennettiin 1880. Hakunin päärakennus valmistui 1906. Hallion vanhempi asuinrakennus on 1700-luvulta.
Anttilan ja Voiluodon kylät
'Syyttäjä katsoo toteen näytetyksi, että rikoksen uhri on elokuun kuudentenatoista päivänä kello 02.25 tullut tarkoituksellisesti ja tahallaan surmatuksi Asunto Oy Siltarannan seitsemännen kerroksen porrastasanteella miekaniskulla, joka on oikuslääkärin tutkimuksen mukaan ollut primääri kuolinsyy.' (s. 184)
Piritta asuu rivitalossa Tiirasaarentiellä äitinsä ja Juhan kanssa.
Keirkner, August
Moi! I'm Brazilian and I'll be going to Helsinki for Christmas, and I don't know what kind of clothes should I take with me. Could you help me? Moi! It is difficult to predict with certainty the weather in Helsinki of that period: sometimes we have a white Christmas with snow and the temperature considerably below zero (even 10-20 minus degrees, celsius), sometimes the weather is wet and not so cold. Helsinki is however often very windy in the winter and will certainly seem very cold from your Brazilian perspective! The best thing is to prepare for both cold and wet weather: a pair of shoes that is both warm and waterproof (or two pairs..), a raincoat or a very good and strong umbrella (considering the wind...), a warm wintercoat (better if waterproof, too), a pullover or cardigan, a warm scarf and cap, a pair of warm gloves, warm socks and trousers, even long legged underpants (or warm tights, if you're a lady...) if you are very sensitive to cold. We wish you a nice (hopefully white..) Christmas in Helsinki!
Rannikkotykistömuseo / Ruutikellari
Peruskorjauksen yhteydessä museon näyttely ja näyttelyrakenteet sekä tekniset asennukset uusittiin ja rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon. Vanha näyttelyparvi purettiin ja WC:t sekä siivouskomero rakennettiin eteisaulaan, jonka lattia uusittiin. Tiili- ja kivipinnat puhdistettiin rappauksesta ja maalista. Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Ruutikellari on tynnyriholvattu tila, jota kiertää holvattu puolustuskäytävä. Rakennus on pääosin harmaakiveä, mutta sen ulkopäädyt ovat holvin leveydeltä tiiltä. Pääholvin sisäseinät on verhoiltu tiilireveteerauksella. Rakennuksen pitkillä julkisivuilla on tiiliset holvikaaret, joista jokaisessa on neljä kivääriaukkoa. Nykyään nämä jäävät maapeitteen alle. Alkuaan rakennuksessa oli puinen suojakatto, joka päällystettiin myöhemmin pellillä. Kellari rakennettiin vuosina 1776 -1778 ruutivarastoksi. 1860-luvulla laadittiin ensimmäiset suunnitelmat rakennuksen peittämiseksi maalla. Tätä tarkoitusta varten rakennettiin ruutikellarin länsi- ja eteläseinustalle sekä itäseinän eteläosaan tukimuuri ja -holvi, joiden eteen muodostettiin leveä maavalli. Tämä ei alkuvaiheessa ulottunut kuitenkaan kuin noin puoliväliin rakennuksen korkeudesta. Täydellinen maallapeittäminen tapahtui vasta 1880-luvulla. Suomalaisen kauden alussa rakennusta käytettiin ilmeisesti varastona. Vuonna 1948 rakennus kunnostettiin sotamuseon alaisuuteen kuuluvaksi rannikkotykistömuseoksi. Tuolloin rakennukseen asennettiin öljylämmitys, jota varten rakennuksen julkisivulle pystytettiin korkea savupiippu. Tämä purettiin viimeisen, vuosina 1987-1988, arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalaisen suunnitelmien mukaan toteutetun peruskorjauksen yhteydessä. (Helena Rosen 1994) Aikaisemmat rakennusnumero: Ruotsalaisaikainen nimitys oli "Krutmagasin nr. 3". Venäläisellä kaudella rakennuksesta käytettiin nimitystä "ruutikellari" n:o 16. Lähteet: KrA Ö 37, 39. KrA G 84 87 92 96 107 108 117. MV SL VIK YA 81a, YP 200 216, A 408-442. MV mittauspiirustukset 851 003, 861 003, 871 016.
Ruutivarasto on ra­kennettu vuosina 1776-1778. Sisätila on tynnyriholvattu sali, jota kiertää holvattu puolustuskäytävä. Rakennusaineena on käy­tetty pääosin harmaakiveä, mutta ulkopäädyt ovat holvin le­veydel­tä tiiltä. 1800-luvun lopulla ruutivarasto suojattiin maavalleilla. Suomalaisen kauden alussa rakennusta käytettiin va­ras­tona, kunnes se vuonna 1948 kunnostettiin rannikkotykistömuseoksi.
Ihmiset erilaiset, sympaattiset. Raamatuntutkija parinkymmensenttisine suurennuslaseineen pakkaa tavarat ja palaa, viiden minuutin väliajoin. Intohimoiset musiikinkuuntelijat, röyhtäilijät, napsuttelijat ja rapsuttelijat. Lukusalin taustamusiikkia. Ja järjestystä valvovat kirjastonhoitajat keväisin abiturienttien niskassa, sillä tämä on lukusali ja jos ei osaa käyttäytyä niin täytyy lähteä. Kiitoksen arvoisia erikseen - kirjastokäyttäytymisen aatelisto, viisissäkymmenissä, asialliset ja auttavat, sama ruskea puku, samat pikkusikarit ja sama köhä.
Hieno kuvaus silloisesta pääkirjastosta Rikhardinkadulla.
Markkula, Reino
Salosen perhe asui Klaukkalantie 22:ssa vuodet 1957-65, ja Lido kävi Metsolan kansakoulua.
Fredrikinkatu 32
Välikatu
Erottajankatu 19
Tai koti oli väärä sana. Tukikohta se oli, paikka jossa hän säilytti ja vaihtoi vaatteitaan, teki paperitöitään ja keskittyi olemaan sitä mitä hänen piti illalla olla. Se oli kolo, jossa hän sai olla oma itsensä, vuokrattu yksiö Hämeentien ja Viidennen linjan kulmassa jököttävässä etovan vihreässä kivitalossa, jonka ulkokuorta söi liikenteen tärinä ja katkut ja jonka porraskäytävissä haisi kadulta poikenneiden juoppojen virtsa.
Rikoksia tehtaileva Torsten-Torolf asuu Hämeentie 20:ssä.
Karelianismin kohteet Kainuussa liittyvät laajaan 1800-1900-luvun taitteen kulttuuri-ilmiöön, joka paneutui mm. suomalaisuuden juuriin ja juurien etsintään Karjalassa. Karelianismi, tieteen ja taiteen ihannoiva kiinnostus Karjalaa kohtaan, on osa ajankohdan kansallisromanttista suuntausta. Kuhmon Lapinsalmen erämaa-asumus on ns. karelianistien tutkimusmatkakohde ja Suomussalmen Turjanlinna kirjailija Ilmari Kiannon erämaakoti. Kuhmossa Lentuajärven rannalla sijaitseva Lapinsalmi (Lapinniemi) on erinomaisesti säilynyt talonpoikainen, kymmeniä hirsirakennuksia käsittävä pihapiiri ja erämaa-asumus. Monet ns. karelianistit ovat käyttäneet Lapinsalmea tutkimusmatkoillaan yöpymispaikkana. Mm. Akseli Gallen-Kallela ja Louis Sparre ovat tallentaneet sen töihinsä. Ilmari Kiannon (1874-1970) erämaakoti ja ateljee Turjanlinna on tärkeä esimerkki kansallisromanttisiin ihanteisiin kuuluneesta erämaakodista ja ateljeesta. Se liittyy samaan kulttuuri-ilmiöön kuin Kalela Ruovedellä, Visavuori Valkeakoskella, Emil Danielssonin huvila Vammalassa, Hvitträsk Kirkkonummella ja Tuusulanjärven taiteilijayhdyskunta. Turjanlinnan väliaikaisiksi aiotut asuinrakennukset Ikin Tupa ja Kohtalon Korsu ovat säilyneet, mutta Turjanlinna on tuhoutunut talvisodassa. Vanhan Turjanlinnan ajoista rannalla on 1913 rakennettu savusauna. Turjanlinnaa vastapäätä Kiantajärven Niettussaaressa on mm. "Punaisen viivan maja" ja kirjailijan hauta.
Monet suomalaisen kulttuurielämän edustajat ja sittemmin kärkihahmoiksi kohonneet taiteilijat tekivät 1890-luvulta alkaen tutkimusmatkoja suomalaisuuden juurille Karjalaan ja "Kalevalan laulumaille". Taiteilijoiden lisäksi kansatieteilijät, kansanrunouden tutkijat, luonnontieteilijät ja kielentutkijat suunnistivat Karjalaan, jossa ajateltiin muinaisen suomalaisen maailman säilyneen aitona. Erityisen roolin karelianismi sai sortovuosina 1800- ja 1900-luvun taitteessa. Tutkimus- ja tallennusmatkoillaan Kuhmon Lapinsalmella 1890-luvun alussa yöpyivät mm. Akseli ja Mary Gallen-Kallela, Emil Wikström, Louis Sparre ja Eva Mannerheim Sparre. Taiteilijat ikuistivat Lapinsalmea ja läheistä Matokangasta sekä niiden matkaoppainakin toimineita asukkaita. Monet 1900-luvun alun suomalaistaiteilijat rakensivat kodin ja työhuoneen maaseudulle, metsäiseen luontoon järven rannalle. Ilmari Kianto asettui 1907 asumaan "Punaisen Viivan majaan" Niettussaareen Suomussalmelle. Majan jäätyä pieneksi kasvavalle perheelle Kianto hankki Niettussaaren vastapäiseltä rannasta Leppikannasta Amerikkaan muuttaneelta suomussalmelaiselta jääneen kruununtorpan paikka. Ensimmäinen erämaa-ateljee valmistui Turjanlinnaan 1912. Rakennus tuhoutui talvisodassa ja uusi Turjanlinna rakennettiin Otavan hankkiman rahoituksen turvin entisen paikalle 1949, mutta paloi samana vuonna. Väliaikaisiksi aiotut tuparakennukset säilyivät.
Karelianismin kohteet Kainuussa (Turjanlinna)
Juhana Herttuan tie
Humallahti
Simoniemen kylä ja Simonkylä edustavat hyvin Perämeren rannikkoalueen kyläasutusta. Kylien rakennuskanta on Lapin oloissa poikkeuksellinen, sillä toista maailmansotaa edeltävä rakennuskanta on säilynyt laajasti Lapin sodan tuhoilta. Rakennuskannan joukossa on runsaasti 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun 1½- ja 2-kerroksisia päärakennuksia vaihtelevine kuistiratkaisuineen. Simoniemen kylän talot ovat ryhmittyneet kahteen ryhmään kirkon ja kalarannan lähettyville, pappila on kyläryhmiä etelämpänä. Simonkylän ytimen Simojoen suistossa muodostaa vanha Pohjanmaan rantatie, jonka varrelle pääosa kylän vanhasta rakennuskannasta on keskittynyt paikoitellen tiiviiksi ryhmiksi. Useimmat kantatilojen päärakennuksista ovat 1800-luvulta ja pihapiirissä on usein kaksi asuinrakennusta. Kahden ruokakunnan päärakennuksissa esiintyy kaksoiskuisteja. Vasankarin saha-alueelle ja kala-aitoille vievän tien molemmin puolin on pienasutuksen muodostama tiivis sahan työväestön yhdyskunta punamullattuine, harjakattoisina tupineen. Simonkyläntie on Tiehallinnon 1982 nimeämä museotie. Tie on osa rantaviivan myötäisesti Turusta Oulun, Kemin ja Tornion kautta Tukholmaan kulkenutta Pohjanmaan rantatietä. Erityisen edustava tiejakso on Simonkylän Jokipään kohdalla. Simoniemi ja Simonkylä ovat osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta "Simojoen suun kulttuurimaisemat".
Vanhin, suhteellisen varma tieto Simon keskiaikaisesta asutuksesta on 1540-luvulta, jolloin Simossa mainitaan olleen 22 taloa, puolet Simonkylässä, kuusi Simoniemessä ja loput viisi Maksniemessä. Varhaisin asutus perustui erätalouteen, lohenpyyntiin ja karjanhoitoon. Kylillä oli kalastustukikohtia sekä sisäjärvillä että ulkosaaristossa. Rannikon edustalla oli hyviä laidunsaaria. 1800-luvulta alkaen metsätalouden merkitys kylille kasvoi. Simojoesta kehittyi merkittävä uittoväylä. Sekä Simoniemeen että Simonkylään perustettiin sahat, joiden tuoma vauraus näkyy poikkeuksellisen komeassa rakennuskannassa. Simonkylän kautta Turusta Tukholmaan kulkenutta Pohjanmaan rantatietä käytettiin kelirikkoaikoina postinkuljetukseen. Ratsupolku määrättiin raivattavaksi 1652, mutta se valmistui kärrytieksi vasta 1752. Suomen sodassa 1808-1809 tie toimi armeijan perääntymistienä.
Simonkylän ja Simoniemen kyläasutus (Simoniemi)
Kivimäki, Petri
Fabianinkatu 11
Primulankulma
Karhulan teollisuusympäristö on merkittävä osa Kymijoen varrelle syntynyttä teollisuutta. Teollisuuslaitokset ja sen ympärille muotoutuneet eri-ikäiset työntekijöiden asuinalueet sekä tehtaankartano muodostavat monipuolisen, eri aikoina muotoutuneen yhdyskunnan. Teollisuuslaitoksen kulttuurihistoriallisesti merkittävimmän osan muodostavat vanhat tuotantorakennukset sekä eri-ikäiset virkailijoille ja työntekijöille rakennetut, yhtenäisesti suunnitellut asuma-alueet sekä tehtaankartano. Tehdasalueen vanhimmat rakennukset ovat 1800-luvun lopulta: entinen lasitehtaan savitupa, tiilinen korjaamo ja rautamuottipaja samoin kuin jokirannassa sijaitseva tiilinen korjaamo. Ns. vanha konttori on vuodelta 1903. Keskusvarasto, pannuhuone ja entinen kokoonpanohalli ovat vuosilta 1916-1917. 1920-luvulla rakennettiin lasivarasto ja vientipuuhiomo arkkitehti Karl Lindahlin suunnitelmin. Vanhimmat 1880-luvun työväenasuintalot sijaitsevat teollisuusalueen rungon muodostavan William Ruthin kadun länsipuolella. Karhulantien ja Sudenkadun varrella olevat 1890-luvulla rakennetut kaksikerroksiset paanuvuoratut työväenkasarmit Kalliopytinki, Suopytinki, Verstaspytinki ja Metsäpytinki ovat arkkitehtuuriltaan ja rakennustekniikaltaan ainutlaatuisia. Sudenkadun, Karhunkadun ja Kokkolankadun neljän perheen asuintalot ovat 1920-luvulta ja arkkitehti Karl Lindahlin suunnittelemat. Karhunkadun ja Ahmankadun mestaritaloista kaksi on vuodelta 1936 ja neljä vuodelta 1946 (G. Aspelin). Arkkitehti Alvar Aalto oli Karhulan tehtaitten suunnittelijana 1940-luvulla. Tältä ajalta ovat suuri konttori- ja konepajarakennus sekä yksikerroksinen lasivarasto samoin kuin Karhunkadun varrella sijaitseva liike- ja asuinkerrostalo ja ns. Tennistalojen asuinkerrostaloryhmä. Teollisuusalueen pohjoispuolella Kymijoen varrella, suuren puiston keskellä, sijaitsee Karhulan kartano. Kartanon päärakennus kahdeksankulmaisine kulmatorneineen ja verantoineen on saanut nykyisen asunsa 1892 arkkitehti Ricardo Björnbergin suunnitelmien mukaan. Kartanon kivinavetta sijaitsee lähellä päärakennusta tien toisella puolen. Teollisuusalueen kohdalla Kymijoessa on säilynyt jäänteitä uittolaitteista.
Karhulanniemen teollistuminen alkoi 1874, jolloin tähän Kymijoen itäisimpään suuhaaraan perustettiin saha. Vuosisadan loppuun mennessä alueella toimi sahan ohella puuhiomo, sen jätepuuta polttoaineenaan käyttänyt lasitehdas ja konepaja. Nämä William Ruthin perustamat laitokset yhdistettiin 1902 Karhula Oy:ksi ja liitettiin A. Ahlström yhtiöön 1915. Vilkkain rakennuskausi oli 1888-1893, jolloin valmistuivat mm. konepaja, viisiraaminen saha, tiilitehdas ja valimo. Samana aikana valmistui 48 työväenasuntoa, kansakoulu ja Karhulan kartanoon sijoittunut johtajan asunto. 1920-luvulla tehdaslaitoksia laajennettiin ja rakennettiin voimalaitos ja asuinrakennuksia. Tehdasrakennuksia laajennettiin edelleen 1930-luvulta lähtien. 1940-luvulla tehtaiden suunnittelijana toimi Alvar Aalto. Karhula muodosti yhdessä Kymin teollisuusyhdyskuntien kanssa oman kauppalan 1951, kunnes se liitettiin Kotkaan 1977.
Karhulan teollisuusympäristö
Museokatu 23
Kaurismäki, Aki
"Ukri katseli töidensä ääressä ahertavia konservoijia. Yksi täytti pisamatavia varta vasten muovailemallaan linnunkropan muotoisella lastuvilla-tekovartalolla, toinen restauroi linnunmunia tulevaa näyttelyä varten. Pöydillä oli kukkuroittain nuppineuloja, rautalankaa, sahanpurua, eri kokoisia veitsiä ja suihkepulloja. Valaisimiin oli liitetty tuulettimet jotka humisivat miesten kumartuneiden hartioiden yllä vaimeasti." (s. 93)
Helenan ahdistelija Ukri Koskela työskentelee Luonnontieteellisen keskusmuseon johtajana.
Isä haluaa Kaivopuistoon cruising-iltaan ihailemaan moottoripyöriä ja vanhoja jenkkiautoja.
Villinki
Hans van Sandenin hauta
Mistä on lähtöisin Helsingin kaupunginosan nimi Kamppi, ja mitä se merkitsee? Hiekkanummea, nykyisen Bulevardin, Mannerheimintien ja Rautatiekadun välillä kutsuttiin jo 1600-luvulla nimellä Kampen, koska muun muassa koulupojat käyttivät aluetta kisapaikkana. 1720-luvulta 1800-luvun alkuun käytettiin nimiä Kampen, Campen, Campementsplats tai Helsingfors Campen. Alueesta on käytetty myös nimiä Exercitie Plats för K. artilleriet (Kuninkaallisen tykistön harjoituspaikka) 1770-luvulla, Exercisplats 1810 ja Exercisplan-Äkseerikenttä 1866. Myöhemmin on nimitystä Kamppi-Kampen käytetty vain Malmin- ja Kansakoulukadunpohjoispuoleisesta alueesta, ja karttaliitteessä 1866 on tämän tienoon nimenä Kamppi-Kampen ja Kamppikangas-Kampmalmen. Kaupunginosan nimeksi Kamppi vahvistettiin vuonna 1959. Lähde: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupungin julkaisuja n:o 24, 1970)
Tänään Helsinki olet silmissäni kaunis kaupunki, voisit olla kotini Tänään ahneet pakottajat pysyy poissa kaduilta Voisit olla kotini
Rymättylän kivikirkko on säilynyt hyvin keskiaikaisessa asussaan. Vanhakantaisessa asussa on säilynyt myös tunnelmallinen kirkkosali, joka on perusteellisen mutta taitavan 1920-luvun lopulla tehdyn restauroinnin tulosta. Sen maalauksissa, taideteoksissa ja sisustuksessa on renessanssipiirteitä. Pyhälle Jaakobille omistetun kirkon ulkoarkkitehtuurin erikoisuutena on, että kaltevaan rinteeseen rakennetun kirkon länsipääty on itäpäätyä lähes kolme metriä matalampi. Kirkon jyrkkälappeisen paanukaton keskellä kohoaa kookas kattoratsastaja. Yksilaivaista kolmetraveista kirkkosalia kattavat rengaskoristeiset tähtiholvit. Holvaus tukeutuu seinäpilastereihin ja kilpikaariin. Kirkkosalin maalauskoristelu on 1500-luvun alusta ja sen yksityiskohdissa, mm. eri henkilöiden puvuissa on selviä renessanssipiirteitä. Kuoriseinällä olevan suuren Viimeistä tuomiota esittävän maalauksen alapuolella on kaksitoista apostolia tunnuskuvineen. Seinillä olevat maalaukset liittyvät pääasiassa Kristuksen kärsimyshistoriaan. Kirkossa on paljon keskiaikaisia veistoksia, kirkon suojeluspyhimys P. Jaakob esiintyy niistä kolmessa. Muusta keskiaikaisesta esineistöstä mainittakoon kasteallas. Barokkityylinen saarnastuoli ja kuusi hautavaakunaa ovat 1600-luvulta ja penkit 1830-luvulta. Kiviaidan ympäröimän kirkkotarhan luoteiskulmauksessa oleva porttihuone on keskiaikainen. Pyramidikattoinen kivestä muurattu hautakappeli kirkon kaakkoispuolella on vuodelta 1785 ja kuulunut Maanpään kartanolle ja Kuralan Södergårdin omistajalle. Asehuoneen itäseinälle 1600-luvulla rakennettu hautakappeli on toiminut myöhemmin paarihuoneena ja varastona. Kellotapuli kirkon länsipuolella olevalla korkealla kalliolla on Ruotsissa yleistä tapulityyppiä, jossa kellohuonetta kannattava korkea pukkiteline on suojattu lautaverhouksella. Tapulin nykyasu lienee 1760-luvun alussa tehdystä uusinnasta. Kirkon läheisyydessä on lisäksi vanhalla kunnantuvan paikalla kookas jugend-asuinen kunnantalo vuodelta 1914.
Rymättylän seurakunta mainittiin ensimmäisen kerran 1385. Kivikirkko rakennettiin viimeistään 1500-luvun alussa ja saman vuosisadan alussa kirkkoon tehtiin myös ensimmäiset kalkkimaalaukset. Kirkkosalia kunnostettiin 1927-1928, jolloin mm. kalkkimaalaukset ja veistokset restauroitiin.
Rymättylän kirkko
Suomen puolustusvoimien pääesikunta
Gebhard, Hannes
Kontio, Tomi
RDF data from the Helsinki City Library's 'Tarinoiden Helsinki' - map service. Includes fact and fiction literary relating to places in Helsinki.
Tarinoiden Helsinki
Purmon kirkko ja tapuli ovat Pohjanmaalle 1700-luvun lopulla perustetun kappeliseurakunnan ensimmäiset. Ne on rakennettu todennäköisesti tunnetun pohjalaisen kirkonrakentajan Antti Hakolan johdolla. Kirkko on säilyttänyt rakentamisajankohdalleen tyypillisen keskeisen asemansa pienimittakaavaisessa kirkonkylässä. Purmon kirkonkylän vanhan ytimen muodostavat kirkko, tapuli ja pappila. Etelään avautuvalla kirkonmäellä sijaitseva pieni ristikirkko tapuleineen on perinteinen osa vanhaa asutusta. Kirkkoa vastapäätä on pohjalaistalojen ryhmä Sisbacka. Yksi taloista on Tolvmansgården. Purmon kirkko lukeutuu suomalaisen ristikirkkoperinteen kauneimpiin ja suhteiltaan hallituimpiin esimerkkeihin. Kirkko on pohjamuodoltaan tasavartinen ristikirkko, sakaristo on pohjois- ja itäristin kulmauksessa. Ristivarsien päästä aumatun kuvioidun paanukaton keskellä kohoaa pieni kahdeksankulmainen torni. Kirkkosalissa on korkealle kaartuva kulmikkaasti taittuva holvi, joka yhtyy ristikeskuksen siniseksi maalatussa pyörylässä. Suuret pyörökaariset ikkunat ovat nykymuodossaan 1800-luvun alkupuolelta. Saarnastuoli, jonne on suora käynti sakaristosta, on 1800-luvun alussa tehty kopio Jacob Rijfin Pietarsaaren maaseurakunnan kirkkoon valmistamasta saarnastuolista sekä korinttilaisin pylväin varustettu alttarilaite, ristikuvioinen pyöreäkulmainen alttaripöytä ja puolipyöreä alttarikaide ovat paikallisten puuseppien taidonnäytteitä 1810-luvulta. Kaksiosaisen alttaritaulun on maalannut oululainen Johan Gustaf Hedman. Alttari on alkuaan ollut itä- ja eteläristin kulmauksessa. Penkistö on uusittu talvella 1999.
Luoto, Purmo ja Ähtävä ovat Pietarsaaresta viimeiseksi itsenäistyneitä kappeliseurakuntia. Purmo perustettiin 1771 Pietarsaareen maaseurakunnan kappeliksi asukkaiden valitettua pitkää kirkkomatkaansa niin talvella kuin kesällä "genom sjö och halvsjö". Seurakunta itsenäistyi 1867 ja liitettiin takaisin Pedersöreen 1977. Kirkko rakennettiin todennäköisesti Antti Hakolan johdolla 1772. Pohjalaistyyppinen kellotapuli vuodelta 1775 lienee sekin hänen johdollaan tehty.
Purmon kirkonmäki
Pöysti, Lasse
Krohn, Aarni
Elokuvateatterit Apollo, Sampo, Casino-Plaza
"Parikymmentä tuopittelijaa vetävän kopin jukeboksissa oli vanhaa suomalaista iskelmää, Sinatraa ja Billie Holidaytä, mutta onneksi ainoastaan pari rockin renkutusta. Sisällä ei koskaan tiennyt mikä vuodenaika ja minkälainen ilma ulkona oli, koska tupakansavulta ei nähnyt ulos ja kantikset pukeutuivat aina samoihin vaatteisiin. Yksi heistä oli ikuisesti vihreään talvipomppaansa pukeutunut eukko joka istui joka ilta yksikseen samassa nurkassa. Päivällä hän oli hiljaa, illalla humalaan tullessa alkoi höpistä itsekseen ja juttujen ollessa riittävän hyviä hän naurahti niille hilpeästi. Hänelle yritti pitää seuraa seitsemänkymppinen karpaasi joka voitti yhtä katkeraa kertaa lukuun ottamatta kaikki tietokilpailut joita hän päivittäin paikassa piti. Humalaan tullessaan ukko otti asennon ja alkoi paasata talvisotahenkistä militaristipropagandaa, kunnes jompikumpi henkilökunnasta käski hänen pitää turpansa kiinni." (s. 59-60)
Eläintarhan kenttä
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Pikkarala)
Kokkonen, Ere
Kallio, Sinikka
Onkohan daami valinnut tapaamispaikan ihan sen mukaan, että sopii itse niin hyvin raameihin? Mikael naurahti itsekseen. Black lady punaisella sohvalla, takana isoista ikkunoista avautuva upea näkymä: Sokoksen tavaratalo ja entinen pääposti, Marskin patsas tyylipuhtaan Kiasman edessä, kaistale Sanomataloa.
Mikael Niemistö, yksi jännitysromaanin päähenkilöistä, kulkee Kampin keskuksen kautta ja seuraa kiinnostuksensa herättänyttä naista Lasipalatsin ravintolaan.
Suonenjoen rautatieasema ympäristöineen ja ratavartijan talo (ratavartijan talo)
TourRDF vocabulary
Kajaanin keskustan jokimaisemaan sitoutuu monipuolinen ja edustava valikoima valtakunnan historiaan, tervanpolton historiaan, teollistumisvaiheeseen liittyvää rakennettua ympäristöä. Kajaaninjoen historiallinen kokonaisuus rajautuu kaupungin itälaidalla olevalta Petäisenniskalta jokisuuhun Paltaniemelle. Sitä leimaavat hallintohistoriallisen muistomerkin, Ämmäkosken saarella olevan 1600-luvulta perityvän linnanraunion lisäksi tervankuljetukseen liittyvät muistomerkit, Ämmäkosken ja Koivukosken kiertävät tervakanavat ja niihin liittyvä rakennuskanta sekä linnanraunion molemmin puolin oleviin koskipaikkoihin syntyneen teollisuuden rakennukset ja voimalaitos. Kajaanin ruutukaava-alue liittyy rantapuiston välityksellä kosken kulttuurimaisemaan. Tihisenniemi on ollut talonpoikaisen Kainuun teollistunein alue 1900-luvun alusta alkaen, aluksi sahan paikka ja sittemmin puunjalostustehtaan. Ämmäkosken ja Koivukosken voimalaitokset on rakennettu puunjalostusteollisuuden tarpeisiin. Tihisenniemen arkkitehtonisesti arvokkain rakennus on Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön pääkonttori, jonka puhdaspiirteistä funkisarkkitehtuuria edustava konttori on arkkitehti Eino Pitkäsen suunnittelema 1937. Selluloosan ja paperin valmistukseen liittyvää vanhempaa rakennuskantaa edustavat 1910-luvulta peräisin oleva paperikonesali, 1920-luvun korjaamorakennus ja 1926 rakennettu tiilipiippu. Kajaaninjokivarren historialliseen kokonaisuuteen rakennuksineen ja puistoineen kuuluu myös entinen Kajaanin seminaari sekä Kajaanin tuomiokunnan tuomarin asunnokseen rakennuttama Karolineburg. Entisen seminaarin alue muodostuu ajallisesti kerroksellisesta rakennuskannasta. Vanhimpia ovat arkkitehti Jac. Ahrenbergin suunnittelemat rakennukset aivan 1900-luvun alusta sekä tulipalossa vaurioituneen päärakennuksen tilalle rakennuttu vuodelta 1930. Karolineburg, jonka rakennukset ovat 1800-luvulta, on maakunnan ainoa kartanomainen rakennettu ympäristö.
Täyssinän rauhassa 1595 Ruotsin ja Venäjän valtakunnanraja muotoutui Kainuussa nykyiselleen. Kajaaninjoki oli Oulujoen vesistön ikivanha ja merkittävä kulkuväylä ja Kajaanin linna rakennettiin Kaarle IX:n käskystä 1604-1619 sen koskipaikkojen kohdalle. Kaupungin perusti joen etelärannalle Pietari Brahe 1651 vapaaherrakuntansa hallinnolliseksi keskukseksi. Kajaanin linna räjäytettiin venäläisten toimesta Suuren Pohjan sodan aikana 1716. Ajatus linnanraunion suojelusta syntyi 1800-luvun loppupuolella. Linnaa restauroitiin 2001-2008. Kajaaninjoen kosket hankaloittivat mm. tervakuljetuksia, mutta vesireitistä tuli aiempaa helppokulkuisempi koskien patoamisen myötä 1840-luvulla. Karolineburgin isäntä John Nordblad suunnitteli teollisuuslaitosten perustamista Kajaanin koskien pohjoispuoliselle alueelle jo 1890-luvulla. Kajaanin koskivoima valjastettiin teollisuuden tarpeisiin 1900-luvun alussa. Ämmäkoski varattiin puuhiomoa, myllyä, sahaa ja sähkövoimalaitosta varten 1905 ja muut kosket varattiin sähkövoiman tuotantoon. Puunjalostus alkoi Tihisenniemellä 1907, jolloin tuotantonsa aloitti vasta perustetun Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön saha. Sulfiittiselluloosan tuotanto alkoi 1910, paperitehdas perustettiin 1919, voimalan tuotanto alkoi 1917 (laajennus ja julkisivut E. Pitkänen 1941) ja hiokkeen tuotanto 1919. Lisäksi puusepänverstas laajeni 1920 puusepäntehtaaksi ja yhtiön vuodesta 1909 toiminut tiilitehdas laajeni 1920. Koivukosken voimala rakennettiin Ämmäkosken voimalan yläpuolelle 1943 (E. Pitkänen). Matkailijoiden ihailun kohteena Kajaaninjoen koskien luonnonvoima ja kauneus olivat 1800-luvun alusta lähtien. Mm. Louis Sparre asui nuorikkonsa kanssa tervakanavan varrella olevassa Pyörteen mökissä häämatkallaan 1893. Kajaanin seminaarin perustaminen 1900 oli koko maakunnan kannalta huomattava asia. Kajaanin miesseminaarin perustaminen ajoittuu seminaarilaitoksen toiseen vaiheeseen, jolloin perustettiin myös Raahen naisseminaari, Rauman miesseminaari ja Heinolan naisseminaari. Seminaari rakennettiin jokivarteen silloisen kaupunkiasutuksen ulkopuoliselle pellolle. Rakennukset valmistuivat eri aikoina vuosien 1901 ja 1993 välillä. Palaneen päärakennuksen tilalle rakennettiin uusi 1930.
Kajaaninjoen historiallinen kokonaisuus
Lahden rautatieaseman tuntumaan syntynyt Anttilanmäen tiivis pientaloalue on silloisen kaupungin rajan ulkopuolelle, kaavoittamattomalle maalle syntynyt 1900-luvun alun asuinalue. Jyrkähkön Anttilanmäen lakiosille ja rinteisiin sijoittuneen tieverkon varrella olevat asuin- ja ulkorakennukset muodostavat pihapuineen elävän kokonaisuuden. Vapaasta rakentamisesta huolimatta alueen talot muodostavat mittakaavaltaan ja rakennusmateriaaleiltaan yhtenäisen pienimittakaavaisen kokonaisuuden. Pienehköt asuinrakennukset ovat sijoittuneet kapeiden ja mutkittelevien katujen varsille, lähelle toisiaan. Uudisrakentaminen ja liikennejärjestelyt ovat vaikuttaneet alueen ilmeeseen.
Anttilanmäen asutus syntyi 1900-luvun alkupuolella vähävaraisen väestön hakeutuessa Lahden epäitsenäisen kauppalan rajojen ulkopuolelle, josta oli saatavissa huokeita tontteja. Hollolan pitäjään kuulunut, viljelyyn sopimaton Anttilanmäki palstoitettiin vuokratonteiksi ja alueen omakotitalot valmistuivat pääosin 1900-1920 -luvuilla. Asutuksen lisäksi rautatien ja aseman ympäristöön sijoittui pieniä yrityksiä. Asutuksen ja teollisuuden sijoittumisen kannalta merkittävä Riihimäki-Pietari -rata valmistui 1869. Lahden kauppalasta tuli kaupunki 1905. Tärkeimmät esikaupunkialueet olivat tuolloin Anttilanmäki, Tornator ja Kärpäsenkylä. Rautatieaseman eteläpuolelle vapaasti rakentunut, Anttilanmäen sisältävä, Asemataustan esikaupunkialue liitettiin Lahden kaupunkiin 1933.
Anttilanmäen esikaupunkiasutus
Salpausselän hiihtostadion
Töölöläisestä asunnosta löytyy naisen ruumis, jonka vartaloon on kirjoitettu uskonnollisia tekstejä. Naista ei kuitenkaan ole murhattu, vaan ruumis on anastettu oikeustieteen laitokselta ja kuljetettu asuntoon. Pian ruumis varastetaan uudestaan ja sille järjestetään näyttävät polttohautajaiset Keskuspuistossa. Neljännessä Ariel-dekkarissa Kafka saa tutkittavakseen rikossarjan, joka vie hänet salaperäisen Pyhän Holvin Veljeskunnan jäljille. Veljeskunnan jäsen ja ruumisvarkaudesta etsitty Reijo Laurén ottaa hänet uskotukseen ja pala palalta Kafkalle alkaa selvitä mistä kaikessa on kysymys. Sitä ennen on useiden henkilöiden maksettava menneisyyden synneistään kuolemalla. (www.crime.fi)
Lönnfors, Per-Erik
Onnela, päiväkoti
Peterin koti Vuorimiehenkadun ja Muukalaiskadun kulmassa.
"Ääneen hän ei tosin kehdannut myöntää kenenllekään, että hänen mielestään todella sivistynyt helsinkiläisyys alkoi Merikadulta ja päättyi jonnekin Ullanlinnan tienoille." (S. 140.)
Lastenlinna
Vuonna 1854 rakennettu kirkko oli ortodoksinen venäläisen varuskunnan kirkko Suomen itsenäistymiseen saakka.
'Kolja kääntää auton Kallioon ja ajaa pitkin Viidettä linjaa kohti Karhupuistoa. Katua reunustavat pornokaupat ja jalkakäytävällä heiluu humalaisia.' (s. 77)
Huumeet tuovat sekä rosvot että poliisit Kallion kaduille.
Anolan kartanon päärakennus on uudemman kartanoarkkitehtuurin merkkiteos, johon liittyy arvokas kartanopuisto. Anolan kartano sijaitsee Kokemäen rantamaisemassa, missä joki haarautuu historiallisesti merkittävän Kirkkosaaren kohdalla. Arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema päärakennus on rakennettu 1937-1938 vanhan empirerakennuksen paikalle. Kaksikerroksisen tiilestä muuratun päärungon jatkeena ovat yksikerroksiset balustradikaitein reunustetut sivuosat, pääsisäänkäyntiä on korostettu pylväiden kannattelemalla altaanilla ja puistosivua klassillisilla arkkitehtuuriaiheilla, tympanonilla, pilastereilla ja ranskalaisten ikkunoiden umpikaarikoristeilla. Kartanopihan varrella on yksikerroksinen alkujaan tilanhoitajan asuinrakennus samalta ajalta. Kartanoalueen muita merkittäviä rakennuksia ovat harmaakivestä ja tiilestä rakennetut karjasuojat ja meijeri. Kokemäenjokeen liittyvän puiston sanotaan olevan peräisin 1600-luvulta. Maisemapuutarhan luonteen se on saanut 1870-luvulla ruotsalaisen puutarha-arkkitehti Kurt Forsbergin toimesta ja nykyinen muoto on Paul Olssonin suunnittelema. Perimätiedon mukaan Kirkkosaari olisi Ulvilan vanhan kirkon paikka.
Anolan vanha allodiaalisäteri on muodostettu 1570- ja 1580-luvuilla neljästä ratsutilasta. Kartanoon liitettiin 1585 vielä Lautelan rälssitila ja 1600 tienoilla Kirkkosaaren yksinäistila. 1500-luvulla kartano kuului Kurck-suvulle. Kartanon nykyinen rakennuskanta on syntynyt Frenckell-suvun omistuskaudella.
Anolan kartano
Sörnäisten Työväen Näyttämö, vuodesta 1930 Helsingin Työväenteatteri, toimi 1928 - 1965 Vallilan työväentalossa Sturenkadulla.
Lammin Ormajärven ympäristö on Sydän-Hämeen keskiaikaisen asutuksen ydinaluetta, jonka merkitystä kuvastavat keskiaikaiset kartanot ja harmaakivikirkko. Ormajärven itärannalla luode-kaakko-suuntaisena kulkevan harjujakson tuntumassa oleva viljava savikko on tarjonnut maaperä- ja ilmasto-olosuhteiltaan hyvät edellytykset asutukselle jo rautakaudelta alkaen. Ormajärven ympäristön kulttuurimaisemaa leimaavat avoimet peltomaisemat, keskiajalle perityvien kartanoiden talouskeskukset, laajat puistot, puistometsät ja puukujanteet sekä järven eteläpäässä Untulanharjulle sijoittuva linnavuori ja Lammin keskiaikainen kivikirkko. Alue on myös liikenteellinen solmukohta, Suuri Savontie on kulkenut Lammin kirkon ohi ja yhtynyt kirkon eteläpuolella Yliseen Viipurintiehen, jota pitkin on kuljettu Viipuriin, Hämeenlinnaan ja Tammerkosken kautta Satakuntaan. Kulttuurimaiseman vanhimman, rautakautisen kerrostuman muodostavat Untulanharjun linnavuori, polttokalmisto, uhrilähde ja ns. miekanhiontakivi. Keskiajalle periytyvät Lammin Pyhän Katariinan kirkko, Sankolan kylä sekä Porkkalan ja Vanhakartanon rälssisäterit. 1800-luvun ja 1900-luvun alkupuolen kerrostumaa ovat Vanhakartanosta erotettu Kivismäen kartano ja Mainiemen entinen reservikomppanian alue. Keskiaikaisten rälssisäterien paikkoja on siirretty ja päärakennuksia uusittu, Porkkala nykyiselle paikalleen 1800-luvun alussa ja Vanhakartano 1800-luvun lopussa. Kartanoiden nykyinen rakennuskanta on vanhimmailta osiltaan siirtojen jälkeiseltä ajalta. Vanhakartanosta 1800-luvun alkupuolella erotetun Kivismäen kartanon rakennuksista osa on Vanhakartanon vanhoja rakennuksia. 1800-luvun alusta ovat myös toinen asuinrakennus, pakaritupa, navetta, aitat ja viljamakasiini. Mainiemen kuntoutuskeskuksen alueella on rakennuskantaa myös kuntoutuskeskusta edeltäneiden kasarmi- ja työlaitoksen ajalta kuten reservikomppanian päällystön asuinrakennuksia ja ruutikellareita. Puisto puukujanteineen on työlaitoksen ajalta. Ormajärven pohjoispäässä olevat Sankolan kylän Nuuttilan, Ali-Vilppulan, Vilppulan ja Ali-Nuuttilan talonpoikaistilat muodostavat nauhamaisen ryhmäkylän. Tienpinnan nostaminen on muuttanut perinteistä raittinäkymää. Tilojen päärakennukset ovat pääosin 1700- ja 1800-luvuilta. Maantien varrella olevan Porkkalan kansakoulun rakennukset ovat 1900-luvun alusta ja 1930-luvulla. Ormajärven eteläpäässä, Untulanharjun Linnavuoren kupeessa oleva Pyhän Katariinan kirkko on ulkohahmoltaan tyypillinen keskiaikainen harmaakivikirkko. Kirkkosalia kattaa vuoden 1918 palon jälkeen tehty betoniholvaus. Kiinteä sisustus penkkeineen, urkuineen, saarnatuoleineen sekä alttarilaitteineen on säilynyt palon jälkeisessä asussaan. Kolmikerroksinen barokkitapuli kirkon länsipuolella on palon jälkeen rakennettu entisen kaltaiseksi. Kellot ovat peräisin Viipurin sotilaskirkosta. Kirkkotarhan lounaiskulmassa on Lammin Vanhakartanon omistaneelle Gustaf Bogislaus von Platenille rakennettu hautakappeli 1830-luvulta. Lammin keskiaikaiset kartanot ja kirkko sijaitsevat Ormajärvi - Untulan valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Ormajärven ympäristö asutettiin rautakaudella. Keskiajalla alueelle rakennettiin kivikirkko ja sinne perustettiin Porkkalan ja Vanhankartanon kartanot ja niiden rälssitilat. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, alueella oli kartanoiden lisäksi Sankolan kaksi taloa, Parikkalan yksinäistalo ja Vanhankartanon kuusitaloinen kylä. Lammin kirkko ja seurakunta perustettiin 1400-luvun alkupuolella ja emäseurakunnaksi se tuli 1435. Hämeen myöhäiskeskiaikaisiin kirkkoihin kuuluva, Pyhälle Katarinalle omistettu kirkko rakennettiin 1400- ja 1500-luvun vaihteessa. Sisällissodan viimeisinä päivinä, huhtikuussa 1918, kirkko ja tapuli tuhoutuvat tulipalossa. Arkkitehti Usko Nyströmin suunnittelema jälleenrakennustyö valmistui 1920. Porkkalan kartanoa edeltänyt kylä mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä jo 1374. Vanhaa rälssiä oleva Porkkala oli 1400-luvulla Tavast-suvun asumakartanona. Uuden ajan alkupuolella kartanoa omistivat mm. Fincke ja Horn -suvut. Vanhakartano, joka oli myös vanhaa rälssiä, mainitaan 1450-luvulla, jolloin se oli jakamaton asumakartano. 1600-luvulla Vanhakartano oli jaettu useisiin rälssisätereihin ja -tiloihin. Hovijunkkari Karl Gustav Stjernvall yhdisti tilat 1770-luvulla. Vuonna 1818 pidetyssä perinnönjaossa Vanhakartanosta erotettiin Kivismäen kartano. Vanhakartanon 1700-luvulta oleva kaksikerroksinen päärakennus siirrettiin nykyiselle paikalle 1892 ja 1930-luvulla rakennus uusittiin arkkitehti Carl Frankenheuserin ja Marianne Granbergin suunnitelmin. Rantaan vievä tammikuja istutettiin 1905 ja pihaan johtava koivukuja 1894. Lammin reservikomppania eli Hämeen 25. reservikomppania toimi Lammilla 1883-1899. Lammin reservikomppania oli Hämeenlinnan tarkka-ampujapataljoonaan kuulunut reserviläisiä kouluttanut sotilasyksikkö. Kasarmit rakennettiin 1880-luvulla ja kasarmikäytössä ne olivat vuosisadan vaihteeseen saakka, jolloin tarkka-ampujapataljoonat ja reservikomppaniat lakkautettiin. Suomen itsenäistymisen jälkeen kasarmilla toimi ensin vankisiirtola ja 1919-1923 varavankila. Kuntien perustama työlaitos aloitti toimintansa 1924, toimintaa varten rakennettu päärakennus valmistui 1927. Työlaitoksen oheen perustettiin alkoholistihuoltola 1946 ja 1984 nimeksi tuli nykyinen Mainiemen kuntoutumiskeskus. Mainiemen kuntoutuskeskuksen kolmikerroksinen, kivinen päärakennus valmistui 1927 Martti Paalasen suunnittelemana.
Lammin keskiaikaiset kartanot ja kirkko
Shell Pasila
Aija Kaartinen: Uiminen on liikkumalla kylpemistä
Muurolan rautatieasema
Oksanen, Sofi
Yliopistonkatu
Kittilän jokivarsi- ja järvenranta-asutus (Alakylän kesänavetat)
Tabe etsii itselleen asuntoa matkustajakoti Sputnikista, joka elokuvassa sijaitsee osoitteessa Kalevankatu 3B.
Pentikäinen, Pekka
Hurukselan topografia Kymijoen muinaisen suistoalueen saarilla on ainutlaatuinen ja kylän historiallinen rakenne on hyvin säilynyt. Hurukselan tiivis kyläasutus on Kymijoen muinaiseen suistoon muodostuneilla jokien erottamilla saarilla ja kapeikoissa. Asutus on keskittynyt kiinteästi kylän halki kulkevan raitin varrelle. Raitti ja tonttijako ovat säilyneet historiallisessa asussaan. Rakennuskanta on vaihtelevan ikäistä ja sen joukossa on runsaasti kansatieteellisesti arvokkaita rakennuksia. Saarille raivatut pellot muodostavat maisemallisen kehyksen kyläasutuksille. Alue on ikivanhaa hämäläisten ja karjalaisten rajamaastoa, mistä muistona on Kahrinkankaalla rajakivi. Maisemallisesti merkittävä ketoalue kyläraitin varrella on ollut laitumena vielä 1970-luvulla. Huruksela on osa Kymijoen laakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Hurukselassa oli asutusta jo esihistoriallisena aikana. Kivikautisen merenrannan äärelle sijoittunut kylä jäi maan kohoamisen myötä sisämaahan ja Hurukselasta lienee käytetty Kymijoen Nummenjoen reittiä jokikalastuksen saaliiden saamiseksi merelle. Verotustietojen mukaan Hurukselassa oli 1551 neljätoista taloa. 1700-luvulla puolet kylän taloista oli Mammulan mäellä ja kolme entisessä lauttarannassa. Kahrinsaarella, Hirvenmäellä ja Heikkilän niemellä oli kussakin yksi talo.
Hurukselan kylä
Merikanto, Oskar
Emolan esikaupunkialue on harvoja luonteensa säilyttäneitä kaupunkien ulkopuolelle vapaasti ilman kaavoitusta tai valvontaa rakentuneita pientalokaupunginosia. Mikkelin ruutukaava-alueen pohjoispuolelle, pienten lampien ja Emolanjoen väliselle harjanteelle rakentunut Emola on vapaasti rakentunut esikaupunkialue. Pääosin esikaupunkialue on rakentunut vuoteen 1931 mennessä, mutta Kalevantien varressa ja Emolankadun pohjoispäässä on myös jälleenrakennusajan pientaloja. Eri-ikäisestä puurakennuskannasta ja osittaisesta uusiutumisesta huolimatta Emola on säilyttänyt omaleimaisen historiallisen rakenteensa ja vanhan esikaupunkimaisen kaupunkikuvansa. Omakotiasutuksen lisäksi alueella on Rouhialan yläkoulu (1914) ja alakoulu (1920). Emolanjoen varrella on esikaupunkiasutusta edeltävältä ajalta periytyvä Hauskan mylly.
Emolan esikaupunkialue muodostui Emolan ratsutilan ja Rouhialan kartanon maille, Mikkelin kaupungin laidalle pääosin rakentamattomalle niitty- ja peltoalueelle sekä kangasmaastoon. Kaupunkimainen asutus sai alkunsa 1865, jolloin Rouhialan kartanon omistaja A.J. Wirilander vuokrasi ensimmäisen tontin Likolammen rannalta. Asutus kasvoi nopeasti 1889 valmistuneen Savon radan rakennustyöläisten ja samana vuonna perustetun Saksalan sahan työntekijöiden asettuessa Emolan alueelle. Alueelle laadittiin palstoitussuunnitelma vuonna 1900. Rakennukset nousivat vuokratonteille ja alueen eteläosa oli melko tiiviisti asutettu 1910-luvun alkuun mennessä. Saha avusti työntekijöitään etenkin 1920-luvulla rakennusaineiden eli lautojen hankinnassa. Emola oli pääosin rakentunut vuoteen 1931 mennessä, jolloin se liitettiin Mikkelin kaupunkiin. Arkkitehti O.-I. Meurmanin laatima asemakaava, joka noudatti alueen senaikaista asutusta, vahvistettiin 1934. 1940-luvun lopun pika-asutus noudatti Meurmanin kaavaa.
Emolan esikaupunkialue
Viihdemusiikki
Hämäläinen, Jaana
Volvo-Auto
Pohjalaisen lakeuden kuvauksista tunnetuksi tulleen taidemaalari Eero Nelimarkan huvilalla ja suvun kotitilalle rakennetulla taidemuseolla on olennaista merkitystä taiteilijan elämäntyön tulkinnassa. Nelimarkka-museo on taiteilijan itsensä perustama ja sen rakennuksen alkuperäinen hahmo on arkkitehti Hilding Ekelundin suunnittelema. Nelimarkan huvila ja taiteilija Eero Nelimarkan sukunsa tilalle perustama Nelimarkka-museo sijaitsevat Pekkolanniemessä, 800 metrin päässä Alajärven rannasta. Eero Nelimarkka, joka toimi taiteilijana vuonna 1911 tekemänsä Pariisin matkan jälkeen, oli erityisesti muotokuvamaalari ja pohjalaisen maiseman kuvaaja. Hän maalasi vuodesta 1914 Alahärmän jokimaisemia ja omaksui tuotantoonsa pohjalaisen maiseman vaikutteita myös Alajärven Pekkolasta. Nelimarkan museo on rakennettu vanhaan Nelimarkan suvun tilan pihapiiriin. Tilan päärakennus on 1800-luvulta. Talo on ollut asuinkäytössä sekä osaksi kurssitiloina 1961 suoritetun peruskorjauksen jälkeen ja nykyisin se toimii museon työskentelytilana ja taiteen opetustilana, Nelimarkka-akatemiana. Pihapiiriin entiselle navetan paikalle rakennettu museo on alun perin arkkitehti Hilding Ekelundin suunnittelema. Rakennuksessa on toteutettu 1920-luvun klassismin vaikutteiden lisäksi Eero Nelimarkan Italian näkemyksiä. Rakennusta on laajennettu näyttelytilan lisäämiseksi 1972-1974 Eero Nelimarkan suunnittelemilla lisäsiivillä ja 1997 arkkitehtitoimisto Käpy ja Simo Paavilaisen suunnitelmien mukaan. Tilan vanhat talousrakennukset ovat hävinneet. Museon ympärillä on metsää, omakotitaloja ja maatilan pihapiirejä. Museoalueen kaakkois- ja eteläpuolelle avautuu museon pihapiiristä pitkiä näkymiä yli loivasti järvelle viettävien viljelysten. Matkan päässä sijaitseva Eero Nelimarkan mansardikattoinen huvila on rakennettu 1932. Huvilaa on laajennettu 1959. Kohde on toiminut Eero Nelimarkan kesäasuntona aina häneen kuolemaansa saakka, vuoteen 1977. Parveke ja veranta ovat sijainneet alun perin rakennuksen järven puoleisessa päädyssä.
Nelimarkka-suvun kantatila Alajärven Pekkolassa oli mm. taiteilija Eero Nelimarkan isän, Erkki Nelimarkan synnyintalo. Eero Nelimarkka osti Pekkolasta huvilan 1929, läheltä isänsä syntymäkotia. Taiteilijalla oli jo varhain tavoitteena järjestää pohjalaisille mahdollisuuksia taiteen kokemiseen ja taidekoulutukseen, ja Eero Nelimarkka säätiö perustettiin 1945. Säätiö osti 1961 Eero Nelimarkan lahjavarojen turvin suvun tilan Pekkolasta. Museorakennuksen piirustukset laati Hilding Ekelund Eero Nelimarkan toiveen mukaan ja Nelimarkka-museo rakennettiin 1962-1964. Museo avautui yleisölle 8. elokuuta 1964. Valmistuessaan museorakennuksessa oli näyttelytilaa, työtilaa ja kahvio. Näyttelytilaa saatiin lisää 1972-1974 Nelimarkan itse suunnittelemilla lisäsiivillä, lisäksi pääsisäänkäynnin ylle tehtiin parveke. Seuraava laajennus näyttelytilan lisäämiseksi ja hissin asentamiseksi tehtiin 1997 arkkitehtitoimisto Käpy ja Simo Paavilaisen laatimien suunnitelmien mukaan. Museon valmistumisen jälkeen Eero Nelimarkka oli paljon Alajärvellä ja hän käytti museon ateljeeta työtilanaan. Taiteilija huolehti perheineen museon ylläpidosta vuodesta 1964 kuolemaansa vuoteen 1977 saakka. Alajärven kaupunki osti museon tontteineen 1981 ja sitoutui jatkamaan toimintaa. Museo alkoi toimia Etelä-Pohjanmaan aluetaidemuseona 1995.
Nelimarkka-museo ja Eero Nelimarkan huvila (museo)
"Rehunen nousi ikkunaan, josta näkyi Kapteeninkadun kulma." (S. 23.)
Kauniin Elisen asunto ja kielikoulu sijaitsevat Tehtaankadulla.
Elävä hiljaisuus Hietaniemen hautausmailla
Oli jouluaatto. Mauri laittoi virsien numeroita tauluun iltaa varten. Hän hyräili Enkeli taivaan-virttä ja katsoi tyytyväisenä ympärilleen. Johanneksen kirkko oli koristeltu ajoissa. Kuusi oli vanhalla paikallaan alttarin ja saarnastuolin välissä.
Mauri on Johanneksen seurakunnan suntio.
'Kun Ruskeasuo oli ohitettu, he kääntyivät itään Vihdintielle ja sitten pohjoiseen kohti Haagan liikenneympyrään. Sen jälkeen he jatkoivat luoteeseen Pitäjänmäentielle.' (s. 49)
Rikoskomisario Ilpo Lipponen saa tiedon tärkeästä kirjeestä, joka on joutunut Pitäjänmäen etelälaidalle keräyspaperivarastoon.
Lähde
"Kaipasin seuraa mitä vain, mutta kivitalon edusta oli tyhjä. Menin mäkeä ylös katsomaan mikä pätkä Kuva-Pirtissä meni, pääfilmiin olisin vielä ehtinytkin, mutta siellä meni Antonionin Yö." (s. 52)
Kivilinna
Intiön puistomainen hautausmaa ja sen eriaikaiset osat ilmentävät paitsi muutoksia hautaustavoissa myös puutarhataiteellisissa ja hautamuistomerkkien kauneusihanteissa. Hautausmaan eri aikakausina syntyneet osat erottuvat ympäristön ja muistomerkkien osalta toisistaan. Intiön hautausmaa sijaitsee samannimisessä kaupunginosassa lähellä Oulun ydinkeskustaa ja tuomiokirkkoa. Useaan otteeseen laajennetun hautausmaan vanhimman alueen muodostaa sen länsiosa. Hautausmaalla on kaksi kappelia, joista vanhempi edustaa 1920-luvun klassismia. Uuden hautausmaan siunauskappeli- ja krematoriorakennus on 1970-luvulta. Hautausmaan portin vieressä on puinen hautajaishuoneisto, 1880-luvulla rakennettu hautausmaan vahtitupa. Intiöön on haudattu lukuisia Oulun sivistys-, teollisuus- ja liike-elämään vaikuttaneita henkilöitä ja hautausmaalla on mm. kirkkomaalari Mikael Toppeliuksen, kirjailijoiden Teuvo Pakkalan, Tatu Vaaskiven ja Samuli Paulaharjun hautamuistomerkit. Sankaripatsas "Taistelu on päättynyt" vuodelta 1952 on Oskari Jauhiaisen tekemä. Alueella on myös Oulun diakonissakodin sisarten hauta-alue, jossa on Kalervo Kallion muistomerkki "Hoitavat Kädet" vuodelta 1959.
Oulussa päätettiin 1780 varata silloisen kaupungin ulkopuolelta alue hautausmaalle. Kaupungin koon johdosta erillinen hautausmaa-alue oli välttämätön, etenkin kun haluttiin luopua uuteen 1770-luvulla valmistuneeseen kivikirkkoon ja sen pieneen kirkkotarhaan hautaamisesta. Kajaanin tullin takaiselle pellolle perustettu Intiön hautausmaa vihittiin käyttöön 1782. Hautausmaata laajennettiin 1818 ja 1850-luvulla. Jälkimmäisen laajennuksen yhteydessä sinne ryhdyttiin istuttamaan ensi kerran lehtipuita. Edelleen hautausmaata laajennettiin 1878 ja 1908. Hautauskappelia Intiöön ryhdyttiin hankkimaan 1908, mutta kappeli valmistui vasta 1923 lääninarkkitehti O.F. Holmin piirustusten mukaan. Kappelin paikalla sijaitsi aiemmin 1880-luvulla rakennettu hautausmaan vahtitupa. Kappelia laajennettiin 1985. Uusi kappeli ja krematorio valmistui 1973 arkkitehti Seppo Valjuksen suunnittelemana hautausmaan uudelle alueelle. Intiön hautausmaata ympäröivän kivimuurin rakentaminen aloitettiin 1820 ja sitä on jatkettu aluelaajennusten yhteydessä. Pääportti siirrettiin rautatien alikäytävän rakentamisen johdosta 1920-luvulla alueen lounaiskulmasta nykyiselle paikalleen Kajaanintien varteen.
Intiön hautausmaa
Hämäläinen, Kimmo
Tenalji Casimir Wrede
Susisaaren uloimpaan puolustusrintamaan kuulunut pienehkö etuvarustus Casimir Wrede rakennettiin saaren lounaisosaan bastionirintama Hårleman - Polhemin eteen vuosina 1751-1754. Tämän rakennusjakson aikana saatiin valmiiksi tenaljin kärkiosa ja kaponieeri, tenaljiin liittyvät taitteiset puolustusmuurit jäivät vielä tuolloin keskeneräisiksi ja ne viimeisteltiin vasta vuosina 1787-88. Suunnitelmapiirustuksissa varustuksesta on käytetty vaihtelevasti nimityksiä kaponieeri tai tenalji Casimir Wrede. Nykyään raunioituneessa varustuksessa on enää jäljellä pääosin tenaljiin kuuluneita osia, joten on luontevaa käyttää siitä tenalji -nimitystä. Alkuperäinen varustus käsitti harmaakivisen kaksoistenaljin, jonka keskiosassa oli neljä holvattua kasemattia, ja näiden selustassa kulki yhdyskäytävä läpi varustuksen. Varustuksen takaosasta nousi holvattu porraskäytävä ylös ampumatasanteelle ja kaponieeriosan päälle. Tenaljin holvit oli peitetty maalla ja maapeitteiset ampumatasanteet oli varustettu rintasuojin. Kaponieeriosa oli jaettu pituussuunnassa kahteen osaan ja siinä oli tiheä kivääriaukotus molemmilla pitkillä sivuilla ja kaksi suurempaa aukkoa pohjoispäädyssä. Kaponieeri oli katettu satulakatolla. Casimir Wreden rakennusaikaan jäi sen ja bastionirintama Hårleman - Polhemin väliin merenlahti. Tämän lahden molemmin puolin rakennettiin suuret ruutivarastot 1770-luvulla. Toinen näistä, Krutmagasin N:o 1 sijaitsi Casimir Wreden tenaljin oikean siiven suojassa. Heti venäläisen kauden alussa, vuonna 1808, tämä kellari räjähti. Räjähdys sai aikaan huomattavaa tuhoa : 60 henkeä kuoli ja 100 loukkaantui, ja useat rakennukset telakan ympäristössä vaurioituivat. Hämmästyttävää on, että Casimir Wredessä paloivat ainoastaan puiset tykinalustat, muuten varustus säilyi ehjänä. Susisaaren kahdesta ruutikellarista on yhä toinen jäljellä. (Ks. rakennus B29). Merenlahti Casimir Wreden ja bastionirintaman välissä täytettiin vasta vuonna 1819. Vuosina 1836-37 Casimir Wreden rintavarustus ja ampumatasanne maapeitteineen kunnostettiin ja rintavarustukseen puhkaistiin neljä uutta ampuma-aukkoa. Krimin sodan jälkeen varustus liitettiin osaksi Susisaaren vallivyöhykettä. Tenaljimuureja jatkettiin niin, että koko bastioni Polhemin ja bastioni Hårlemanin eteen rakennetun patteri III:n välinen alue tuli suljetuksi. Uudesta patterista käytettiin joko nimitystä Casimir Wreden patteri tai patteri II. Vuosina 1866-1868 patterin rakenteita vahvistettiin ulkopuolisin kivisin tukimuurein ja maavallein.Seuraavan kerran patterin aseistusta uudistettiin vuosina 1877-78 ja ampumatasolle rakennettiin perustat kolmea 8" tykkiä varten. Samassa yhteydesä patteriin tehtiin kolme ammuskomeroa. Patteria varten laadittiin uudistussuunnitelma vielä vuonna 1884, jolloin sinne oli tarkoitus rakentaa perustat kolmelle 9" rihlatykille. Tämän jälkeen patterissa olisi ollut kaikkiaan seitsemän tykkiasemaa. Se toteutuiko uudistus tässä muodossa on käytettyjen lähteiden perusteella hieman epävarmaa. Viimeinen kunnostussuunnitelma Casimir Wreden patteria varten on vuodelta 1904. Sen mukaan ruotsalaisen varustuksen kaponieeriosa purettiin suurimmaksi osaksi, ja sen paikalle oli tarkoitus tehdä vielä yksi tykkiasema. Tämänkään suunnitelman toteutumisesta ei ole täyttä varmuutta, mutta purkusuunnitelma ainakin toteutettiin. Tenaljin holvit olivat ainakin vielä vuonna 1918 käytössä varastoina, mutta tietoja niiden mahdollisesta käytöstä tämän jälkeen ei toistaiseksi ole. Nykyään tenalji on tyhjä ja raunioitunut. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumerot vuonna 1918 B 32 B 33 Rakennusnumero vuonna 1927 B II 33 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 14,15,17,18,19, 20, 22, 23, 58, V 20, 23, 32,204, 336, 340, 346, MV SL Sveaborgsinventariet 1766 .Kopio MV SL Rak.hist. Rosén Helena : Suomenlinnan linnoitusmaisema 1985. MV SL VIK 1053-1058
Kinnunen, Raila
Kokemäenjoen etelärannalla sijaitseva Kokemäen kirkonkylä, Tulkkila, on säilyttänyt kirkon ympäristössä pitkälti perinteisen, 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella syntyneen, koulujen sekä kauppa- ja asuinrakennusten muodostaman kirkonkyläluonteen. Kokemäen 1786 valmistunut kivikirkko hautausmaineen, pitäjänmakasiineineen ja kivisine paarihuoneineen on Tulkkilan kylän keskipiste. Kirkonmäen vieritse kulkevan, Kokemäenjoen suuntaisen Tulkkilantien ja kirkkomaata kiertävän Kirkkopolun varrella on pitkä, yhtenäinen rivi Kokemäen kirkonkylävaiheesta periytyviä puisia asuin- ja liikerakennuksia. Kokemäenjoen ylitse johtaa Tulkkilan kohdalla 1918 rakennettu 90,6 metriä pitkä, kolmiaukkoinen teräsbetoninen kaarisilta. Se on yksi Tiehallinnon valitsemista museosilloista. Tulkkilan 1877 rakennettu kansakoulu on säilynyt osana kirkonkylän kulttuurihistoriaa. Museosillan pohjoispuolella sijaitseva ja kirkkotarhan ympäröimä kivisakaristo on muistona aikanaan Satakunnan pääkirkkona olleesta Pyhälle Marialle omistetusta pyhäköstä. 1550-luvulla valmistuneen harmaakivisakariston pohjoispäädyn tiilisessä yläosassa on kolme pyörökaarista koristekomeroa ja niiden alla kulmatiilinauha, sisätila on holvattu yksinkertaisella tähtiholvilla. Sakariston länsiseinään kiinni on muurattu harmaakivinen Tulkkilan Kilkun virkatalolle kuulunut hautakappeli 1800-luvun alusta. Lisäksi sakariston lähellä on kaksi muuta hautakappelia 1800-luvulta. Paikan muinaisuuteen viittaa kirkkotarhan läheisyydestä löytynyt pronssi- ja rautakauden esineistö.
Tulkkilan kylä sijoittui Kokemäenjoen jo keskiajalla tiheästi asutussa jokimaisemassa keskeiselle paikalle. Joen pohjoispuolella, kirkon kupeessa oli 1560-luvulla kolme taloa ja näköyhteyden päässä olivat Kokemäenjoen kuninkaankartano ja Teljän kauppapaikka. Ensimmäinen tunnettu, 1550-luvulla valmistuneeseen kivisakaristoon liittynyt puukirkko paloi kesällä 1640, uusi kirkko rakennettiin 1642. Vanha kirkko purettiin sakaristoa lukuun ottamatta vuonna 1845. Kiviaidan ympäröimässä kirkkotarhassa on myös sijainnut kellotapuli. Vanhan kirkon korvasi Kokemäenjoen etelärannalle 1786 valmistunut kivikirkko. Länsitornillinen pitkäkirkko suunniteltiin Ruotsin intendenttikonttorissa. Kirkko laajennettiin ristikirkoksi 1886 lääninarkkitehti C.J. von Heidekenin laatimien piirustusten mukaan. Hautausmaa perustettiin kirkon ympärille 1800-luvun alkupuolella ja sitä laajennettiin 1830- ja 1860-luvuilla. Kivinen pitäjänmakasiini rakennettiin 1836 ja muutettiin maatalousmuseoksi 1936. Kivinen paarihuone valmistui 1880-luvulla. Kansalaissodassa tuhoutuneen Tulkkilan sillan tilalle suunnitteli uuden sillan insinööri M. Muoniovaara. Sen rakensi Constructor Oy ja työvoimana käytettiin paikkakunnan punavankeja. Virtapilarit muurattiin kvaaderikivistä. Silta valmistui 1918.
Kokemäen kirkonseutu
Kiinnostava kohde, johon liittyy reittitieto.
route of interest
Töölön kirjaston edustan veistos "Lukusali" on kuvanveistäjä Kari Juvan teos.
"Kauniina sunnuntaina, 29 p:nä huhtikuuta 1894, paljastettiin Helsingissä Aleksanteri II:n patsas. Ilma oli niin ihana ja lämmin, että minäkin olin kesäpuvussa ja olkihattu päässäni. Isä oli tietysti juhlapaikalla jo virkansa vuoksi, äiti ja me nuoremmat lapset sekä joitakin äidin ystäviä istuimme kamaritoimituskunnan huoneistossa ikkunan ääressä, mistä meillä oli mitä paras näköala yli koristetun Senaatintorin ja koko äärettömän ihmisjoukon." (s. 341)
Kemiönsaaren ulkosaarilla Saaristomerelle ominainen asutus ja kylän vakiintunut rakenne on erinomaisesti edustettuna Högsåran, Holman ja Rosalan saarten kylissä. Jo keskiajalla asutetuilla kylillä on pitkä asutushistoria ja ne edustavat monipuolisesti alueen historiallisia elinkeinoja kalastusta, merenkulkua ja matkailua. Saaristomeri on laaja Ahvenanmaan ja Lounais-Suomen rannikon välinen merialue, joka käsittää Turunmaan ja Ahvenanmaan saaristot sekä pohjoisen saariston. Saarten koko vaihtelee pienistä luodoista suuriin saariin ja saariryhmiin. Harvaan asutussa saaristossa kyläasutus sijoittuu usein pienten saariryhmien keskellä olevalle suojaiselle saarelle. Saarilla on tavallisesti vain yksi kylä, jossa on muutama talo. Asutus on levinnyt tasaisesti niin merivyöhykkeellä ja ulkosaaristossa oleville pienille, karuille saarille kuin sisäsaariston rehevämmille ja puustoisemmille saarille. Saaristomeren kyläympäristöt muodostuvat keskiajalta periytyvästä, pysyvästä merellisten elinkeinojen synnyttämästä saaristolaisasutuksesta. Monet ulko- ja välisaariston kylistä ovat säilyneet yhtenäisinä kokonaisuuksina punamullattuine rakennuksineen. Tyypilliseen saaristokylään kuuluvat asuin- ja talousrakennusten ohella satama laitureineen ja aallonmurtajineen, ranta-aittoineen ja venesuojineen sekä peltotilkut kiviaitoineen. Kylien syntyyn ovat kalastuksen lisäksi vaikuttaneet saarten ohi kulkeneet merireitit ja laivaväylät. Keskeisissä kylissä rakennettuun ympäristöön kuuluvat myös kappelit, koulut ja luotsiasemat. Saarilla on myös linnoituslaitteita, jatulintarhoja sekä pronssikautisia hautaröykkiöitä. Myöhemmin saarille on rakennettu myös matkailuelinkeinon ja kesäasutuksen tarvitsemaa rakennuskantaa. Högsåran luotsi- ja kalastajakylän rakennuskanta muodostuu maatilojen asuinrakennuksista ja sataman venevajoista ja sille on antanut leimansa myös kylän pitkä täysihoitolaperinne. Niityillä on tärkeä merkitys kylän kulttuurimaisemalle. Backagårdin 1700-luvulta oleva luotsitalo muodostaa piharakennuksineen neliömäisen pihapiirin. Seurantalo valmistui kylän eteläpuolelle 1925. Kylän elinkeinot ovat liittyneet merenkulkuun ja myöhemmin matkailuun, kalastus ja maanviljely ovat olleet pienimuotoista. Holman kylä muodostuu muutamasta vanhasta kalastajatalosta, jotka ovat keskittyneet tiiviisti kallioiden väliseen painanteeseen sataman tuntumaan. Varsinaisen kylän koossa ja sijainnissa ei ole tapahtunut merkittäviä muutoksia keskiajan jälkeen, mutta saaren rannoille on muodostunut uudempaa loma-asumista. Uppgårdin talon asuinrakennus on rakennettu yksinäistuvaksi 1768 ja laajennettu parituvaksi 1788. Rosalan kylän Byvikenin rannalla olevat lukuisat venevajat ja laiturit antavat saarelle ainutlaatuisen ominaisleiman. Kyläasutus on keskittynyt sataman ympäristöön. Rakennuskannan lisäksi maisemaan liittyvät metsäiset kallioalueet ja avoimet niityt. Toisen, pienemmän ja hyvin säilyneen, kylämaiseman muodostaa Rosalan itäpuolella oleva Bölen kylä, jossa tiiviin kylämaiseman muodostavat talot, laiturit ja venevajat. Kemiönsaaren ulkosaarista Högsåra ja Holma kuuluvat valtakunnallisesti arvokkaaseen Saaristomeren maisema-alueeseen. Ympäristöministeriö on luokitellut Saaristomeren yhdeksi Suomen kansallismaisemista.
kemiönsaaren suurkuntaan liitetyn historiallisen Hiittisten saaristopitäjän suurimpien saarten kyläasutus sai alkunsa jo keskiajan alkupuolella, jolloin saaristoon tuli asutusta sekä mantereelta että Ruotsista. Uuden ajan alkupuolella 1560-luvulla, suurimpia kyliä oli 13-taloiset Högsåran luotsikylä ja Rosala sekä viereisen Böle, jossa oli seitsemän taloa. Pienempi, neljä taloa käsittänyt Holman kalastuskylä sijaitsi kauempana ulkosaaristossa. Högsåran kylä ja satama sijaitsivat merenkulullisesti tärkeän pääväylän, Jungfrusundin varrella. Kalastuksen, merenkulun ja erityisesti luotsitoimen ansioista kylä kasvoi jo keskiajalla taloluvultaan merkittäväksi. Ruotsinvallan aikana luotsiasema oli kylän pohjoispuolella, Lindholmin saarella, mutta se siirrettiin Högsåran kylään 1862. Matkailukohteeksi Högsåra alkoi kehittyä jo 1800-luvun loppupuolella. Keisareista Aleksanteri III vieraili useasti ja Nikolai II kerran Högsårassa purjehdusretkillään. Ankkuripaikkana ollut lahti sai vierailujen seurauksena nimen Keisarinlahti. Täysihoitoloita kylään perustettiin 1912, 1930-luvulla ja 1970. 1900-luvun alkupuolella kylässä oli myös kolme kauppaa ja koulu. Åbolands Ungdomsföreningenin nuorisoseurantalo Sunnanland rakennettiin kylän eteläpuolelle vuonna 1925.
Kemiönsaaren ulkosaariston kyläasutus (Holma)
Yrjö-Koskisen katu
Granatenhjelmin hautakivi
Talvisodan taistelupaikoilla on käyty toisen maailmansodan aikana loppuvuodesta 1939 ja alkuvuodesta 1940 Suomen ja Neuvostoliiton välillä merkittävimpiä taisteluja itäisessä Kainuussa ja Lapissa. Kuhmossa, Suomussalmella ja Sallassa on lukuisia talvisodan aikaisia taistelupaikkoja. Raatteen tie Suomussalmella on Suomen sotahistorian tunnetuimpia taistelupaikkoja ja lisäksi Tiehallinon valitsema museotie. Kuhmossa Saunajärven kannaksella on talvisodan varustuksia ja Salpalinjaan kuuluvia puolustuslinjoja. Saunajärven taistelualueelle on myöhemmin rakennettu yksi Kuhmoon sodan jälkeen rakennetuista 50 ns. ruotsalaistalosta. Talon lähistöllä on Salpalinjan linnoitusketjuun kuuluva kivinen panssarieste, kunnostettu korsu ja juoksuhautoja sekä myös yksi Kainuun puromyllyistä, Saunajärven Niskan mylly. Suomussalmen Kokkojoelta Raatteelle johtavan Raatteen tien itäpäässä sijaitsevat Salpalinjaan kuuluvat Purasjokilinjan kunnostetut kenttälinnoitteet. Tien varsilla on taisteluasemien lisäksi neuvostosotilaiden hautapaikkoja. Tien päässä on maamme vanhin rajavartioasema. Sallan Paikanselän talvi- ja jatkosodan aikainen taistelualue sijaitsee loivarinteisessä metsämaastossa Salla-Kemijärvi-maantien varressa. Alueella on maa- ja hirsivallitettuja taisteluhautoja ja korsuja, jotka on kunnostettu Sallan kunnan ja eräiden järjestöjen varoin. Paikanselän taistelualueen yhteyteen on pystytetty ruotsalaisten vapaaehtoisten, Mannerheim-ristin ritarien (1992) ja Talvisodan päättymisen muistomerkit (1971) sekä Paikanselässä 1.3.1940 kaatuneen ruotsalaisjoukkojen komentajan Magnus Dyrssenin muistopatsas (1949). Sallan kirkonkylässä olevat panssariesteet ovat Suomenlahdelta Lappiin ulottuvan Salpalinjan pohjoisimpia laitteita.
Suomussalmella käytiin talvisodan taisteluja marraskuun viimeisestä päivästä 1939 lähtien, kun neuvostojoukkojen 163. divisioona ylitti rajan tarkoituksenaan edetä Ouluun. Suomen armeijan päävoimat keskitettiin Juntusrannan Lehtovaaraan ja Raatteeseen. Sodan ankarimmat mottitaistelut käytiin Kuhmon Saunajärven kannaksella ja Suomussalmen Raatteen tiellä. Raatteen tien taistelut Haukilassa, Tyynelässä, Lokoharjussa ja Raatteessa käytiin tammikuun ensimmäisinä päivinä 1940 neuvostojoukkojen ja Suomen armeijan joukkojen välillä. Suomussalmen-Raatteen kaksoisoperaatiosta, jonka lopputuloksena oli Suomen voitto materiaaliltaan suuremmista neuvostojoukoista ja Neuvostoliiton hyökkäysten loppuminen alueella, tuli yksi Suomen sotahistorian merkittävimmistä taisteluista. Museotieksi valittu Kokkojoki-Raate-maantie, jonka läheisyydessä talvisodan voitokkaimmat taistelut käytiin, oli valmistunut Raatteen kylään työllisyystöinä 1915-1919.
Talvisodan taistelupaikat (Saunajärvi)
Sallan kirkko tapuleineen ei ole vain Lapin jälleenrakennuskauden, vaan myös koko Suomen kirkkoarkkitehtuurin sodanjälkeisen murroskauden merkittävin arkkitehtuurihistoriallinen muistomerkki. Keskiajan kirkoista vaikutteita saanut jyrkkäharjainen kirkko on ollut myös luomassa uudenlaista muototyyppiä 1950-luvun kirkkojen rakentamiselle. Kirkko kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Päätyjulkisivuiltaan kolmion muotoisessa pitkäkirkossa on jyrkkälappeinen paanupeitteinen harjakatto, joka ulottuu matalan seinäosan ikkunoiden korkeudelle. Sakaristo sekä alkuaan rippikoulusalina toiminut kokoontumistila on sijoitettu matalaan harjakattoiseen siipiosaan. Kirkkosali muodostuu lattiaan asti ulottuvasta, tukikaarien varaan betonista valetusta paraabeliholvista. Perusratkaisun konstruktiivista vaikutelmaa korostavat vaalea, hienoja kvartsikiteitä kimmeltävä rappaus ja sisustuksen eri puulaadut. Tanskalaisen puusepän valmistaman saarnatuolin alareunan kuva-aiheena ovat nousevat tähkäpäät. Kuoriseinällä on kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen reliefi "Tulkaa minun tyköni kaikki työtätekevät ja raskautetut, niin minä annan teille levon". Sen keskushahmona on erämaan tukkijunkkareita ja kansannaisia luokseen kutsuva Kristus. Kirkkosalin ja eteisen välisessä seinässä on Yrjö Rosolan ihmisen elämänkaarta kuvaava lasietsaus. Kokonaisuuteen kuuluu selvästi kirkosta erilleen rakennettu kellotorni, jonka korkea nelilappeinen huippu on katettu kimpipaanuilla. Kirkkopihalla on lisäksi kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen piirtämä graniittinen sankaripatsas "Hauta Etulinjassa" vuodelta 1953. Kirkonkylän pääraitin varressa on säilynyt yksittäisinä kohteina joitakin jälleenrakennuskauden tyypillisiä liike- ja julkisia rakennuksia.
Kemin Lapin kirkkoherrakunta oli osoittautunut 1700-luvulle tultaessa liian laajaksi, se jaettiin 1747 kolmeen pastoraattiin ja Salla liitettiin Kuusamoon. Kun Kemijärven kappeliseurakunta perustettiin 1779, Salla oli jo kolme vuotta aikaisemmin liitetty siihen kuuluvaksi. Pitkän kirkkomatkan vuoksi sallalaiset saivat 1826 kappelioikeudet oman kirkon rakentamista varten ja C.L. Engelin piirtämä Sallan ensimmäinen kirkko valmistui 1838. Itsenäiseksi seurakunnaksi Salla erotettiin Kuolajärvi-nimisenä 1857. Salla-nimisenä vuodesta 1936 tunnetun seurakunnan kirkko tuhoutui talvisodassa 1939. Kirkonkylän jäätyä jatkosodan jälkeisissä alueluovutuksissa rajan itäpuolelle muodostettiin uusi kuntakeskus Märkäjärven kylään. Uuden kirkon rakennustyön ja sisustuksen kustansivat Tanskan luterilaiset seurakunnat kiitollisina siitä, että heidän kirkkonsa olivat säästyneet sodan tuhoilta. Tanskassa toimitetun keräyksen varoilla ostettiin elintarvikkeita, ne myytiin Kansanhuoltoministeriön luvalla voitolla ja näillä hyväntekeväisyyskaupoilla alkuperäiset keräysvarat karttuivat 12-kertaiseksi. Uudesta kirkosta 1947 pidetyn yleisen arkkitehtikilpailun voitti arkkitehtiylioppilaiden Eero Eerikäinen ja Osmo Sipari tekemä ehdotus. Sen lähtökohtana oli nuorten tekijöidensä mukaan ollut maamme vanhin kirkollinen perintö, korkeaharjainen kivikirkko kirkonmäellä seisovine erillisine tapuleineen nykyajan ihanteisiin ja rakennusmateriaaleihin sovellettuna. Kirkko valmistui 1950.
Sallan kirkko
"Rikostarkastaja Kononen, etsivä Sumanen ja tutkija Pesonen viettivät lauantai-iltapäivää Risuhokissa Kuusitien ja Pihlajatien kulmassa. Viralliselta nimeltään Kuusihokki. Seudun rauhallisin ravintola iltapäivän lopputunteina. Lattiaparketti narisi yhtä kotoisasti kuin aina. Sumanen oli saanut Liisa-vaimolta kenkää. Asusteli väliaikaisesti Meilahdessa Jalavatiellä Samppa-enon yksiön lattialla. ... ... Talon iltapäivälehtien tarjonta oli kaupungin runsaimpia. Konosen porukka kehtasi napata jokaiselle oman Ilta-Sanoman. Miehet alkoivat täyttää viikonvaihteen Kovista. Lunttaaminen sallittiin. Ristikko eteni mukavasti, vaikka muutama hankalakin sana mahtui mukaan. Ristikon laatija Antti Skyttä oli taas sietämättömän nokkela. Gardnerit oli AVAAVA ja 500 000 oli OONA"
Arkkitehti Aarne Ervin moderni kaupunkisuunnittelu pääkaupunkiseudulla
Ural 13 Diktators
Porthania
'Siellä oli muun muassa suutariliike -- Lamppu- ja sähköliike Wilander toimii edelleenkin hienosti. Liinavaatepesulaa piti pienikokoinen mummeli edessään pitkä valkea esiliina. -- Kadun varrella olivat myös Helsingin meijerin maitokauppa, pieni sekatavarakauppa ja paperikauppa. -- Kulmassa oli Elannon liike, jossa oli oma osastonsa leluille, nukeille ja autoille, astioille, liinavaatteille ja kankaille. Caloniuksenkadun kulmakolmiossa oli kaksi puhelinkoppia, jäätelökioski ja nakkimakkarakoju.' (s. 20 - 21)
Caloniuksenkatu muistetaan lyhyydestään huolimatta tehokkaana kauppakatuna.
Tietokirja
Witikka, Jack
Fredrikintori
"Kansallisteatteri ei ollutkaan mikään tavallinen talo. Olin käynyt katselemassa sitä joka puolelta kellarista ullakkoon asti, ja sitä mukaa kun se valmistui, se alkoi näyttää yhä hienommalta. Kiire alkoikin jo hätyytellä; vihkiäisiä piti vietettämän pääsiäisenä ja näyttämöllä harjoiteltiin juhlien näytelmää." (s. 96-97)
Martta Salmela-Järvisen äiti työskenteli valmistuvan Kansallisteatterin rakennuksella.
Norri, Marja-Riitta
sisäänkäynti
entrance
Olympiarakennukset (Kisakylä, Sofianlehdonkatu)
"Linnut lehahtivat läheisestä puusta valtavalla humahduksella niin kuin irti päässyt venepressu. Sitten oli taas hiljaista, pieni paatti oli jäätynyt kiinni laiturinnokkaan ja joku näkyi kävelevän Uunisaaren takana. Kestivätkö jäät, ei tehnyt mieli mennä kokeilemaan. Tuuli oli hyinen niin kuin aina Helsingissä sellaisella säällä, räntää satoi viistoon ja oikeatkin venepressut kolahtelivat talvitelakalla." (s. 239-240)
Raimo Ilaskivi oli kansanedustajana 1962-1975.
Didrichsenin taidemuseo
"Mikkoloiden, ja nimenomaan Talvio-kirjailijanimellä julkisesti esiintyneen Maila Mikkolan, merkitys nykyiselle Villa Kivelle on ollut jopa enteellisen tärkeä. Mailan kirjallisista lukupiireistä Eläintarhantien Huvila 10:ssä tuli käsite 1907-1919." (S. 19.)
Maila Talvio piti kuuluisaa lukupiiriään Huvila 10:ssä vuoteen 1919 asti.
Kiljusen herrasväki syntyi Mariankadulla-artikkeli. Jalmari Finne asui talossa 1908-1938.
Vuotie
Asikkalan kirkonkylä on esimerkki suomalaisten kirkonkylien rakennustavasta ennen 1920-1930-luvuilla alkanutta uusiutumisvaihetta. Kirkonkylän luonne agraariympäristönä on säilynyt, koska rakentaminen ja kaupallinen keskus ovat keskittyneet Vääksyyn valtaväylien varrelle. Päijänteen Asikkalanselän rantavyöhykkeellä kulkeva kylänraitti sivuaa kallioista mäkeä, jossa on Asikkalan 1870-luvun lopulla rakennettu päätytornillinen tiilikirkko. Kirkonmäelle sijoittuvat myös seurakuntatalo, 1800-luvun lopun kappalaisenpappila ja pitäjänmakasiini 1840-luvulta. Kirkonkylän keskustan pohjoislaidalla on hautausmaa. Kirkonkylässä sijaitsevat kirkkoherranpappila, Lukkarila, Suntiola, Pohjosen kauppa, kansakoulu, vanhainkoti sekä Vähä-Laukkalan ja Leinon talot. Kirkonkylän pellon etelälaidalla ovat Ylä-Lusila ja Ala-Lusila. Kirkonkylän muu rakennuskanta koostuu kirkonmäen eteläpuolella ja kallion kupeessa olevasta pienimittakaavaisesta 1900-luvun alussa rakennetusta mökkiasutuksesta ja kantatilojen 1900-luvun alkupuolelta peräisin olevista talouskeskuksista. Asikkalan kirkonkylä kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen Kurhila-Pulkkila maisema-alueeseen.
Asikkalan kirkonkylän eteläpuolella, Ala-Lusilan tilan mailla sijaitsee Linnovuori, joka saattaa viitata rautakautiseen asutukseen. Asikkalan kirkonkylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1442. Kylässä oli keskiajan lopulla kahdeksan taloa. Hollolan kappelina Asikkala mainitaan 1548. Seurakunta itsenäistyi 1848. Nykyistä kirkkoa edeltävä, 1600-luvun alkupuolella rakennettu kirkko sijaitsi kirkkotarhan keskellä. Nykyinen tiilikirkko rakennettiin arkkitehti Georg Wileniuksen piirustusten mukaan vuosina 1877-1880. Kirkkoherran pappila sijaitsee paikalla, johon rakennettiin ensimmäinen pappila vuoden 1700 tienoilla. Pappilan nykyinen rapattu päärakennus valmistui 1952. Lukkarila on rakennettu 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa ja Suntiola 1928. Pitäjänmakasiini rakennettiin 1840-luvulla ja kansakoulu 1892 puretun kirkon hirsistä. Kunnalliskoti perustettiin 1895 Piekkolan ratsutilalle. Päärakennus paloi kansalaissodan aikana ja alueen nykyisin vanhin rakennus "Hourula" on rakennettu 1920-luvulla, uusi päärakennus rakennettiin 1940-luvun lopulla.
Asikkalan kirkonkylä
Eläintarhan huvilat
'Anna huokaisi itsekseen, painautui tuolin selkänojaan ja sulki silmänsä. Olisi sittenkin kannattanut vain luottaa omiin jalkoihinsa ja kävellä keskustasta kotiin Abrahamin ja Eerikinkadun kulmaan. Niin hän olisi normaalisti tehnytkin, mutta nyt kassit painoivat liikaa. Stockan Herkusta oli taas kertynyt turhan paljon hyvä-olla-kaapissa-kaiken.varalta-ruokatarpeita. Toisinaa Anna epäili olleensa edellisessä elämässään hamsteri. Lisäksi hän oli piipahtanut loppiaisaaton kunniaksi samppanjalasilliselle ravintola Teatterin baariin ja oli sieltä tullessaan kiivennyt kasseineen Lauttasaaren bussiin, vaikka käyttikin mieluummin raitiovaunua, jonka kolahteluun ja suhinaan hän ei koskaan kyllästynyt. Varsinkin kesäöinä se oli parasta urbaania musiikkia. Lähin ratikkapyskki olisi kuitenkin ollut Bulevardilla, joten Anna valitsi Erottajalla juuri lähtövaliina hyrräävän bussin.' (s. 21) 'Anna kurkisti makuuhuoneeseen, katseli hetken tassut ojossa kyljellään nukkuvaa Justusta, ja käveli sitten olohuoneen terassin ikkunaan. -- Oli jo aivan pimeää, mutta hyvällä mielikuvituksella taivaalla Länsisataman takana saatoi erottaa oranssinpunaista kajoa. Tai oikeastaanhan se oli entinen satama, sillä uusi toimi jo täytdellä teholla kaukana Vuosaaressa. Muutaman vuoden kuluttua Jätkäsaarikin olisi täynnä toinen toistaan hienompia asuntoja. Ensi kesänä Jätkäsaaressa järjestettäisiin 85 000 hengen suurtapahtuma, kun supertähti Madonna tulisi konsertoimaan.' (s. 24-25)
Anna Laine asuu idyllisessä vihreässä jugendlinnassa Helsingin Punavuoressa.
'Päästyään Esplanadin puiston ihmispaljoudesta eteenpäin hän käveli määrätietoisesti ohi Havis Amandan patsaan raitiovaunukiskojen yli Kauppatorille, suoraan Snellmanin kahvilan takimmaiseen pöytään.' (s. 123)
Johannes Suomella on tapaaminen Kauppatorin kahvilassa.
Pielisen museo sekä Isopappilan ja Lieksan kirkon alue muodostavat Lieksanjoen suulle kulttuurimaiseman, jonka historia juontuu Kirkkosaarelle ja Kaupunginniemeen 1630-luvulla perustetusta Brahean kaupungista. Pielisen ulkomuseoalue esittelee pohjoiskarjalaisen metsätalouspitäjän rakennusperintöä ja elinkeinohistoriaa usealta vuosisadalta, pihapiireistä uiton rakenteisiin. Lieksanjoen rannalla, Pappilanniemessä sijaitsevassa ulkomuseossa on 70 rakennusta. Pihapiirejä on kolme eri vuosisadoilta. Ensimmäisessä pihapiirissä on päärakennus vuodelta 1765 sekä aitta, pistekota ja riistalava. Varakkaan talonpojan asunto 1800-luvulta on kaksitupainen komea hirsitalo, jonka tupa on pinta-alaltaan noin 100 m². Vanhempi tupa on sisustettu 1700-luvun savutuvaksi. Pihan ympärillä on useita aittoja ja talousrakennuksia. Nuorin on pieneläjän mökki 1900-luvun alkupuolelta. Sen pihapiiriin kuuluu lisäksi aitta, sauna ja mukulakivinavetta latoineen. Museon metsäosastossa, Savotarannassa, voi tutustua metsätyön vaiheisiin ennen sen koneellistumista. Nähtävänä on savottalaisten kämppiä, uittomiesten maja, hevosponttuu ja miehistölautta eli soho päremökkeineen sekä uitto- ja metsätyövälineistöä. Ulkomuseoalueella on lisäksi myllytermä, palo-osasto ja maatalousosasto, jonka keskeisenä rakennuksena on Pielisjärven kunnan viljamakasiini vuodelta 1850. Pielisen museo muodostaa yhdessä Isopappilan ja Lieksan kirkon alueen kanssa Lieksanjoen kulttuurimaiseman. Nykyinen, järjestyksessään seurakunnan neljäs kirkko sijaitsee edeltäneiden kirkkojen paikalla Lieksanjoen rannalla. Sitä ympäröi kirkkopuisto sankarihautausmaineen. Kirkkopuistossa on myös vanha ortodoksinen tsasouna.
Pielisen museo pohjautuu opettaja Onni E. Koposen 1930-1940-luvulla keräämään esinekokoelmaan, joka myöhemmin siirtyi Lieksan kauppalan haltuun. Lieksan kauppalan ja Pielisjärven kunnan yhteinen museo, Pielisen kotiseutumuseo (nyk. Pielisen museo), perustettiin 1955. Ulkomuseon rakentaminen aloitettiin 1963. Lieksa, joka perustettiin 1400-luvulla, on vanhimpia Pielisen kyliä. Stolbovan rauhan 1617 jälkeen Pielisjärvi siirtyi Ruotsi-Suomen yhteyteen ja kreivi Pietari Brahe perusti Lieksanjoen suulle Brahean kaupungin vienankaupan keskukseksi 1653. Samaan aikaan jo 1639 perustetun Pielisjärven luterilaisen seurakunnan keskus siirrettiin Nurmeksesta Lieksaan. Kun Brahean kaupunki hävitettiin 1680-luvulla, paikalle jäi Pielisjärven pitäjän kirkonkylä. Lieksasta muodostui Pielisen itäosan kaupan, etenkin puukaupan, keskus 1800-luvun loppupuolella. Kirkonkylä sai kauppalanoikeudet 1936. Lieksan nykyinen kirkko (ent. Pielisjärven kirkko) valmistui 1982 arkkitehtien Raili ja Reima Pietilä suunnittelemana. Kirkko rakennettiin edeltäneen, 1979 palossa tuhoutuneen, kirkon paikalle.
Pielisen museo ja kulttuuriympäristö
Dagmarinkatu
Mikä on Vanhankaupunginkosken saaressa sijaitsevan vanhan puutalon historia? Talo on rakennettu 1900-luvun alussa vesilaitoksen laboratorioksi. Myöhemmin se toimi vesilaitoksen henkilökunnan asuntona ja tekniikan museon toimistotilana. Nykyään rakennuksessa toimii ravintola Helsinge http://www.ravintolahelsinge.fi/historia.php
"Maaliskuussa 1904 pidettiin Oulunkylässä neuvottelu, jossa laadittiin Luterilaiselle evankeliumiyhdistykselle kirje. Siinä pyydettiin "nöyrimmin kunnioitettavan johtokunnan myötävaikuttamista", jotta Oulunkylään saataisiin rukoushuone." (s. 103)
Teoksessa kuvataan kirkon rakentamista ja Oulunkylän seurakunnan syntyä.
Runeberg, Johan Ludvig
Tiihonen, Ilpo
Virolahti on maamme merkittävin historiallinen kivilouhimoalue. Graniittilouhoksia on Virolahdella mm. Pyterlahden Hevonniemessä, Hepokalliolla, Varpusaaressa, Hämeenkylässä ja Karhusaaressa sekä Vilkkilän Hailniemessä ja Järvenkylän Tinkasessa. Louhoksia on kaikkiaan yli 70. Lisäksi Haminaan kuuluvalla Pitkä-Kotkan saarella Kuorsalon saaristossa on erittäin hyvin säilynyt louhosalue. Pietarin rakentamiseen vesiteitse kuljetettua punasävyistä rapakivigraniittia on käytetty Pietarin rakentamiseen, mm. Nevan ja kanavien rantakiveyksiin. Palatsitornin Aleksanteri I:lle pystytetty voitonpylväs "maailman suurin monoliitti" sekä Iisakin kirkon pylväät ovat Pyterlahden Hevonniemestä, jossa on yhä edelleen nähtävissä särkyneitä pylväänkappaleita, asumusten pohjia sekä työntekijöiden kallioon hakkaama kirjoitus. Hailniemessä on louhosten lisäksi säilynyt rakennusten pohjia ja kallioon hakattuja aurinkokelloja. Haminan Kuorsalon saaristoon kuuluvan Pitkä-Kotkan länsirannalla on laaja louhosalue, jossa on näkyvissä louhimisen eri vaiheita. Saaren poikki kulkee vanha kuljetustie itärannan lastauspaikalle.
Graniitin louhinta Virolahdella alkoi laajamittaisena 1700-luvulla, jolloin mm. Hailniemessä, Varpusaarella ja Karhusaaressa louhinta tapahtui venäläisellä vankityövoimalla. Erityisen aktiivista kautta oli 1800-luvun alkupuoli, jolloin Pietaria rakennettiin voimakkaasti. Varpusaarella ja Hailniemen kaakkoiskärjessä oli Itä-Suomen Graniitti Oy:n louhos vielä 1902-1913, mutta toiminta louhoksilla loppui 1910-luvulla.
Virolahden graniittilouhokset (Hevonniemi, Hepokallio, Varpusaari ja Hämeenkylä)
Torkkelinmäki
Olympiarakennukset (maauimala)
Muistelen joskus lukeneeni ja jonkun jopa kertoneenkin, että Helsingissä olisi ollut sotien jälkeen sellainen tanssilava kuin Käpylän Lemmenlaakso. Jos pitää paikkansa, missä se sijaitsi ja milloin se purettiin? Lemmenlaaksoksi kutsuttu tanssilava sijaitsi nykyisen Metsälän puolella, ns. Vanhan Käpylän VPK-talon tontilla. Alkuperäiseltä nimeltään Kotbyn vapaaehtoisen palokunnan toiminta alkoi jo 1909. Vuonna 1951 se muutti nimensä Vanhan-Käpylän VPK:si. VPK piti aikoinaan maankuulua tanssilavaansa tontillaan rahoittaakseen toimintaansa. Tanssilavan vaikutuksesta aluetta ryhdyttiin kutsumaan "Lemmenlaaksoksi" 1920-luvulla. Vielä 1990-luvun alussa tontilla sijaitsi tanssilavan eräs alkuperäisiä huomattavasti pienempi versio. Käpylän VPK:n talo on edelleen samassa paikassa osoitteessa Krämertintie 8. Se kuuluu Museoviraston suojelukohteisiin. Edelleenkin palokunnan järjestämien tapahtumien tuotto käytetään palokuntatoiminnasta syntyvien kulujen kattamiseen. Myös nimitys "Lemmenlaakso" tuntuu elävän edelleen. Muita lähistöllä sijainneita tanssilavoja olivat esim. Annalan tanssilava (nykyisten Koskelan bussihallien kohdalla vuosina 1949-1953), Pikkukosken lava sekä Mosabackan lava Tapanilassa.
bastionit
Puro, Teuvo
1 - none
1 - ei lainkaan
Aleksis Kiven katu
Salpalinja (Saarasjärvi)
Pohjois-Helsingissä, keskellä syvintä Maunulaa, asuu Raimo Kytöniemi, työtön laitosmies. Hän on 35-vuotisen elämänsä aikana katsonut kaikki elokuvat, joissa aseet puhuvat ja miehet vaikenevat. Keittiössä häärivä vaimo, Ilona Kytöniemi, myy huonekaluja. Hän kasvattaa kahta lasta ja patistaa Raimoa työhön, joka tuottaisi perheelle muutakin kuin mielipahaa. (takakannen teksti)
Oulun yliopisto
Poroerotuspaikat ja -aidat (Ailigas)
Waits, Tom
transforming stations
transformatorstationer
muuntamot
Salonen, Pirkko
Hakaniemen Sokos
"Muutettuamme Herttoniemeen minä kävin yhä harvemmin kapakassa. Sen sijaan ostin pullon kotiin." (s. 114)
maalaamot
målerifirmor
paintshops
Lyytikäinen, Vesa
Vaja B71
Lautainen vaja on rakennettu 1960-luvun alussa puuvajaksi ja käymäläksi. Helena Rosén1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Ensio Mäkinen, 21.8.1992, suullinen tiedonanto.
Maskuntie
Ja Hietaniemi nukkuu kuin kalman kehdossa, lapset lehdossa - me ja kuolema, ainoot elossa
Kotkankatu 9
Filmikooste vuodelta 1952 tarjoaa kurkistuksen päivään helsinkiläisten arjessa. Ensimmäisten raitiovaunujen lipuessa liikkeelle alkaa kaupunki heräillä. Höyryveturit tuovat työväen Rautatieasemalle ja emännät kiiruhtavat ostoksille. Kaupungin päivä voi alkaa. Alkukevään tunnelmiin päästään niin lasten, nuorten ja aikuisten kuin työväen ja varakkaampienkin arkiaskareissa.
Palosaaren satama-, telakka- ja tehdasalue punatiilisine rakennuksineen muodostaa keskeisen osan Vaasan merellistä kaupunkisiluettia. Sundin rannan jo 1700-luvun lopulta alkanut satama-, merenkulku- ja laivanrakennusperinne yhdistyy Vaasan palon jälkeiseen varhaiseen teollisuushistoriaan. Vaasan palon jälkeen uuteen kaupunkiin perustetun ensimmäisen teollisuuslaitoksen, Vaasan Puuvillatehtaan alue on rakennuskannaltaan yhtenäinen ja kaupunkikuvallisesti merkittävä. Palosaaren puuvillatehtaan punatiilinen, lääninarkkitehti C.A. Setterbergin suunnittelema kutomorakennus on vuodelta 1859. Rakennusta on myöhemmin korotettu ja laajennettu, mutta se on säilyttänyt yhä alkuperäiset piirteensä vaikka käyttö on muuttunut. Tehdasalueen poikki kulkevan, lehtipuilla istutetun kujan varrella ovat vanhat kaksikerroksiset työväenkasarmit vuodelta 1870 ja kadun päätteenä konttorirakennus vuodelta 1924. Näiden lisäksi tehdasalueella on kaksi muuta työväenkasarmia 1850-luvulta sekä sahakattoinen kutomorakennus 1890-luvulta. Osa puuvillatehtaan rakennuksista kuuluu Vaasan korkeakoulualueeseen, jossa uutta rakennuskantaa ovat yliopiston päärakennus ja tiedekirjasto. Palosaaren salmen pohjoispäässä ovat Palosaaren luotsiaseman hirsirakennus vuodelta 1900 sekä satama-alueelle syntynyttä metalli- ja konepajatoimintaa edustava Rahkola Oy, jonka rakennuksista vanhimpia ovat tehdas- ja varastorakennukset 1890-luvulta. Osa rakennuksista on 1930-1950-luvulta. Palosaaren ja Mansikkasaaren välisen Sundin salmen rannassa on kahdeksan vanhaa makasiinia muistona ajasta, jolloin Vaasan ulkosatama sijaitsi siellä. Laivanvarustaja Wolffin makasiineissa toimii Vaasan Merimuseo. Mansikkasaaren telakka-alue kertoo alueen satama- ja laivanrakennushistoriasta. Saaressa on laivaveistämö 1900-luvun alusta sekä telakkatoimintaan liittyviä rakennuksia ja erilaisia rakenteita. Osin kolmikerroksinen tiilinen tehdas on Wärtsilän tuotantorakennus vuodelta 1942, jota on laajennettu 1960-luvulla. Tiilinen muuntaja on vuodelta 1942. Itärannalla on hirsinen makasiini 1800-luvun lopulta.
Vaasan kauppiaiden ongelmana oli 1700-luvulla Hästholmenin sataman mataluus ja huonot satamaolot, joten kauppiaat perustivat kookkaillekin laivoille sopivan ulkosataman Palosaaren ja Mansikkasaaren väliseen salmeen. Mansikkasaari vuokrattiin Gerbyn kylän Bussin talolta 1785, ja Palosaari saatiin Munsmon kylästä 1789. Vaasasta tuli merkittävä satamakaupunki. Palosaareen perustettiin purkaus- ja lastauspaikka, johon tuli kaupungille 1789 myönnetyn luvan perusteella rakentaa tullihuoneet ja makasiinit. Jo 1790-luvun alussa satamassa oli neljä makasiinia ja terva-aittoja. Palosaaren pakka- ja vaakahuone valmistui 1804. Mansikkasaaressa sijaitsi laivanvarustaja C.G. Wolffin laivatelakka. Taklaustyöpaja valmistui 1840-luvulla. Palosaareen Wolff rakennutti kivilaiturin ja kaksi hirsimakasiinia. Palosaaren sataman toiminta kasvoi 1900-luvun alkuun saakka, vaikka jo 1886 satama päätettiin sijoittaa Vaskiluotoon. Vaasan sisäsataman laajennus valmistui 1878, ja matkustaja- ja kauppaliikenne siirtyi Palosaaresta sinne sekä Vaskiluodon 1892 valmistuneeseen satamaan. Tämän jälkeen Palosaaressa jatkui telakka-, korjaus ja huoltotoiminta. Vaasan Höyrymyllyn perustajan tehtailija A.A. Levónin toimesta Palosaareen perustettiin Vaasan Puuvillatehdas 1856. Puuvillatehtaan toiminta päättyi 1979, jonka jälkeen suuri osa tehdasyhteisön rakennuksista on siirtynyt korkeakoulujen käyttöön. Niitä varten alueelle on rakennettu uusia rakennuksia, kuten Vaasan yliopiston päärakennus, jonka suunnittelivat Käpy ja Simo Paavilainen.
Palosaaren satama-, telakka- ja tehdasalue
Grillikioski
Grillikioski pystytettiin paikalleen Isolta Mustasaarelta Susisaarelle johtavan päätien varteen kesällä 1992. Peltirakenteisen, vihreäksi maalatun kioskin suunnitteli arkkitehti Are Öyasäter. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: SLHK Suunnitelma-asiakirjat
Kiinnostava kohde reitillä.
kohde reitillä
poi on route
Joroisten kartanot (Torstila)
Katu Helsingin sydämessä - Aleksanterinkatu
Kilpi, Marjatta
Diakonissalaitos
Lappeenrannan linnoitus- ja varuskuntakaupunki (Varuskuntasairaala)
Rolf Sandqvist on piirroksin somistanut kirjan.
Klabbeissa on mulla tonnin stiflat. Ei ne tonnii paina, mut ne bungaa sen. Joskus mä stygen niille tsungaan, silloin kun mä muille tsungaa en.
Boys
Priha, Antero
Vuosaaren katukappeli
Keirkner rakennutti 1917-18 Eliel Saarisen suunnitteleman Marmoripalatsin, loistohuvilan eläkeasunnokseen ja huomattavan taidekokoelmansa yksityiseksi galleriaksi.
Helsingin asemaravintolassa me istuimme olutta särpien. Me puhuimme vakavista asioista, elämästä tai jotain sinnepäin. Ja muissa pöydissä puhuivat samoja asioita ominaan.
Peltola, Saara
Sippolanmäelle raitin tiivis pohjalaistalojen ryhmä on hyvä esimerkki Kauhavanjokilaakson varhaisesta historiallisesta asutuksesta. Kauhavanjokilaaksossa taloryhmät ovat perinteisesti jokea seuraavilla, tasangolta kohoavilla mäillä. Sippolanmäen talonpoikaistalot ovat Hautamäki, Mikkola, Rannila, Rintala, Yli-Sippola ja Ylinen. Pihapiirit ovat vanhan kylätien varrella. Sippolanmäen pohjoisreunalla Ylisen tiiviin pihapiirin rakennuskanta on 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Puolitoistakerroksinen pohjalaistalo rajaa pihapiiriä jokilaakson peltoaukean suuntaan pihapiirin jäädessä mäen puolelle. Päärakennuksen lisäksi rakennuskantaan kuuluu pihatupa vuodelta 1907, poikkeuksellisen koristeellisin ovin varustettu vilja-aitta vuodelta 1837 sekä hirsirunkoinen talousrakennusryhmä ja karjarakennus. Pihapiirin ulkopuolella on talousrakennuksia, mm. kaksi aittaa. Viereisen Yli-Sippolan päärakennus on jälleenrakennusajalta. Pihapiirissä on vanha hirsirunkoinen talousrakennusryhmä. Hautamäki muodostaa Rannilan kanssa yhteisen, lähes suljetun pihapiirin. Hautamäkeen kuuluu kaksifooninkinen päärakennus, hirsirunkoinen talousrakennusryhmä ja otsallinen vilja-aitta. Uusi päärakennus on rakennettu vanhasta pihapiiristä hieman kauemmaksi, puuston suojaan. Rannilan päärakennus on 1800-luvulla rakennettu puolitoistakerroksinen pohjalaistalo. Pihapiiriin kuuluu hirsirunkoinen talousrakennusryhmä sekä karjarakennus. Mikkolassa on päärakennuksen lisäksi kaksi vanhaa talousrakennusta. Rintalan päärakennus periytyy 1800-luvun lopusta tai 1900-luvun alusta, ja siihen on tehty muutoksia mm. ikkunoiden osalta 1900-luvun loppupuolella. Sippolanmäki on osa valtakunnallisesti arvokasta Lapuan - Kauhavan Alajoki -maisema-aluetta.
Kauhavan vakituinen asutus asettui ensimmäisenä Kauhavajoen varrelle 1500-luvun puolivälissä. Vuonna 1563 Kauhavalla oli 4 taloa, 1571 jo 22 taloa ja 1600-luvun vaihteessa noin 30. Tervanpoltto loi uudisasutusta sekä vaurautta, ja 1600-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Kauhavalle syntyi 10 uutta taloa. 1700-luvun lopulla uudisasutus ja väestönkasvu jatkui. Kauhava kuului alkuaan Kyrön pitäjään, ja 1500-luvun loppuun asti se tunnettiin nimellä Kauhajoki. Kauhavasta tuli Lapuan emäpitäjän kappelikunta 1643. Kirkkoherrakunnaksi se muuttui 1859 ja Kauhavan kunta perustettiin 1867.
Sippolanmäen taloryhmä
Eletään 1700-luvun loppupuolta Helsingin lähistöllä. Tuomarinkylän kartanossa hallitsee nuori sotakamreeri Johannes Weckström. Vain katseenkantaman päässä kartanosta asuu satulasepän leski Mariaana Modig, temperamentikas punatukka, epätavallisen itsenäinen ja omanarvontuntoinen nainen. Mariaanan ja Johanneksen välille leimahtaa liekki, joka uhmaa kaikkia säätyrajoja, aikaa ja tapoja. Sen polte ei sammu vaan kasvaa ja kypsyy niinä vaiherikkaina vuosina, joina Vantaa ehtii sulaa ja jäätyä kolmeenkymmeneen kertaan ja historian tuulet puhaltavat Helsingin yllä. Mariaana, Vantaan tytär ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1978. (takakannen teksti)
Eläintarhan koulu
Elsi Borgin suunnittelema aravatalo As. Oy. Läntinen Rantatie valmistui 1950-luvun alussa.
Kaisaniemi
terveyskeskukset
health centres
hälsocentraler
Mikä oli Helsingin asukasluku vuonna 1840? Olen löytänyt nettisivuilta asukasmääräksi 12 000 ja 20 000. Kumpi on oikea, vai ei kumpikaan? Helsingin ruotsalais-suomalaisen seurakunnan väkiluku oli vuonna 1840 13 313. Kun kaikki seurakunnat otetaan mukaan, kipuaa luku lähemmäs 20 000 ihmistä (Viaporin srk 1863, Kaartin srk 1400, Suomen merisotaväen srk 1297 ja kreikkalais-katolinen srk 343). Voit tarkistaa luvut itse alla mainitusta teoksesta. Sivun 11 kaaviosta selviää myös, että kaupungin kokonaisväkiluku ylitti 20 000 asukkaan rajan vuoden 1844 tienoilla. Lähde: Helsingin kaupungin historia III osa 2 (Helsinki, 1950)
Hämeenkyrön kirkonkylä kirkkoineen, pappiloineen, kansakouluineen, pankkeineen ja apteekkeineen sekä kunnan viranhaltijoille rakennettuine asuintaloineen kuvastaa hyvin suomalaisten kirkonkylien 1900-luvun alkupuolen kehitysvaihetta. Hämeenkyrön pappilalla on erityistä henkilöhistoriallista merkitystä valtiomies ja suomalaisuusmies Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen nuoruudenkotina. Hämeenkyrön kirkonkylän vanha ydinkeskusta sijoittuu Kirkkojärven ja siihen laskevan Pappilanjoen pohjoisrannalle avoimen viljelymaiseman ympäröimälle mäelle. Mäkeä kiertävä kirkonkylän raitti, Yrjö-Koskisentie, on osa keskiaikaista Hämeenkankaantietä. Kyläraitin kaarteessa on myöhäisempiren kaudelta oleva kirkkoherranpappila, joka toimii nykyisin seurakuntatilana. Pappila on senaattori ja fennomaanipoliitikko Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen nuoruudenkoti. Vuosina 1780-82 rakennettu päätytornillinen kirkko sijaitsee mäellä pappilan yläpuolella ja vanhin hautausmaa nykyisen kirkon ympärillä. Kirkkojärven rannalla sijaitsevalla hautausmaalla oleva 1895 rakennettu kappeli on lähellä nykyistä edeltäneen kirkon paikkaa. Kirkonkylän raitin varrella on säilynyt yhtenäinen rivistö kirkonkylän virkamiessäätyläisten vanhoja rakennuksia; mm. kunnanlääkärille ja kunnan eläinlääkärille 1920-luvulla rakennetut asuintalot, entinen apteekki sekä vanha kansakoulu ja pankkitalo, jotka ovat peräisin kirkonkylän 1900-luvun alussa tapahtuneesta kehitysvaiheesta. Rakennusrivin päätteenä on peltomaisemaan liittyvän Tuokkolan ratsutilan klasissistinen, pylväskuistin koristama, päärakennus puistoineen. Pappilanjoen etelärannalla on Uskelan kylätontin alue ja kirkonkylän vanhin 1875 rakennettu kansakoulu. Vanhat kauppa-, leipomo- ja matkustajakotirakennukset sekä joukko asuinrakennuksia ovat säilyneet. Entinen matkustajakoti on toiminut käräjätupana. Hämeenkyrön vanha keskusta sijaitsee osittain "Sasin - Mahnalanselän kulttuurimaisemat" -nimisellä valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Hämeenkyrön kirkko rakennettiin 1780-1782 Tukholman yli-intendentin virastossa laadittujen suunnitelmien mukaan. Kirkon paikaksi valittiin pappilasta lohkaistu alue pappilan luoteispuolella. Kirkkoa ympäröivä hautausmaa perustettiin 1870-luvulla. Kruununmakasiini rakennettiin 1820 ja kirkkoherranpappila 1849. Valtiomies ja historiantutkija Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen vietti nuoruutensa Hämeenkyrön pappilassa ja julkaisi 1851 ensimmäisen suomenkielisen pitäjänkertomuksen Hämeenkyrön pitäjästä. Kunnallisen itsehallinnon myötä Hämeenkyröön perustettiin kunnanlääkärin ja -eläinlääkärin virat 1900-luvun ensi vuosina. Kunnanhallinnon rakennuksia varten ostettiin seurakunnalta laaja maa-ala 1940-luvulla. Maaseudun keskusrakennustoimiston piirustuksilla rakennettu kunnantalo ja asuinrakennus valmistuivat 1950-luvun alussa.
Hämeenkyrön vanha keskusta
Halkosuontie
Tontti, Jarkko
1970: Hotelli oli nähnyt parempiakin päiviä. Koska vanha veräjähissi oli "väliaikaisesti" poissa käytöstä ja Jack ja Alice asuivat neljännessä kerroksessa, he tutustuivat perusteellisesti portaikkoon, jota he kapusivat ylös käsi kädessä. Heidän huoneessaan ei ollut sen paremmin kylpyhuonetta kuin vessaakaan. Lavuaari oli, mutta heitä neuvottiin olemaan juomatta siitä vettä, ja ikkunasta oli näköala jonkin koulun pihalle. 1998: Hän kirjoittautui hotelli Torniin ja ihasteli ensimmäisen kerroksen suurta pyöreää huonetta, joka toimi hotellin aulana. Jack muisti sen American Barina - paikkana, jossa nuoret ja hurjat viihtyivät, jokunen reipas tyttökin heidän joukossaan. Jackin ja Alicen ensivisiitillä "väliaikaisesti poissa käytöstä" ollut vanha veräjähissi toimi.
Patteri 1 A15
Patteri 1:n rakennustyöt alkoivat kevättalvella 1855. Alkuvaiheessa patteri oli osa nk. tsaarinpatteria, mitä nimitystä käytettiin koko Kustaanmiekan vallivyöhykkeestä säiliöpatteria lukuunottamatta. Tuliasemia patterissa oli tässä vaiheessa viisi. Ensimmäisessä rakennusvaiheessa patteri rakentui maavallista, tukimuurista ja ampumapenkereestä, jolla oli puiset tykkilavetit. Maavalliin oli avattu hirsin kehystetyt ampuma-aukot. Vuonna 1863 rintavarustusta vahvistettiin koko patterin pituudelta ja ampumatasoja levennettiin. Samana vuonna tsaarinpatteri jaettiin pattereiksi I-IV. 1870-luvun loppupuolella patteria jatkettiin pohjoisosasta siten, että se yhdistyi Susisaaren tykistöpatteriin. Samanaikaisesti uusittiin patterille johtava tykkitie. 1880-luvulla patteriin rakennettiin uudet kiviset tykinperustat, joille johtivat kiviset portaat. Tykkiasemat on sittemmin I maailmansodan varustelutöihin liittyen muutettu 6" rt-tykeille sopiviksi. Tykkiasemien 1 ja 2 nykyiset tykit ovat 9" tykkejä vuodelta 1876, mutta itse tykkiasemat ovat nykyään yhdistelmä I maailmansodan aikuisista betonoiduista asemista ja näiden päälle konstruoiduista 1880-luvun tyyppisistä tykinperustoista. Patterin ruutikellarit A 14 ja 15 (venäläiset n:ot [1] ja [2]) rakennettiin puurakenteisina v.1863 ja peitettiin maalla. Molemmat ruutikellarit korvattiin kivisillä v.1866 ja 1878. Alkuvaiheessa ne oli katettu pellillä ja ne sijaitsivat irrallaan maavallista. V.1881 ruutikellaria A 15 [2] laajennettiin ja se yhdistettiin yhdyskäytävällä kellariin n:o A 14 [1]. Jälkimmäisen yhteyteen rakennettiin uusi kellari [10]. 1880-luvun alussa kaikki ruutikellarit peitettiin maalla ja ne yhdistettiin linnoitusvalliin. Tykkiasemiin 1-4 on kuulunut myös kiviset suojakäytävät, mutta ne on purettu betonisten asemien rakentamisen yhteydessä. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisiä nimityksiä: tsaarinpatteri, vuodesta 1863 patteri I, ruutikellarit 1 ja 2, 1881 ruutikellari 10. Lähteet: MV SL VIK A 195-231,232-244. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1978. Kustaanmiekan länsirannan patterit. MV SL Hist Rosén, Helena, 1985. Suomenlinnan linnoitusmaisema.
'Lönnrotinkatu 35:een, vinosti vastapäätä Hietaniemen hallia, oli osunut räjähdyspommi. Puolet talosta oli pelkkänä rauniona katutasossa. Talo oli katkennut jotensakin kylpyhuoneiden kohdalta. Muistan elävästi, kuinka korkealla jossain viidennessä kerroksessa pyyheliina heilui tuulessa seinässä naulakossaan.' (s. 15)
Pommit tekivät merkittävää vahinkoa myös rakennuksille.
"Pikkupoikana kiertelin äitini värväämänä vakoojana kurkistelemassa Vinkkelin, Oivan, Klaavan ja Tenkan ovenraoista, missä isäpuoleni istui palkkapäivän iltaansa, jotta äiti olisi saanut pelastetuksi edes tilipussin rippeet. Tavallisesti onnistuin urkkimaan, missä Onni uutteroi tallentamassa viikon tienestejä poskisäästöpankkiin, mutta siitä huolimatta ilta päättyi lähes poikkeuksetta valomerkkiin eikä äitini vetoomuksiin. Usein valomerkki yllätti Onnin juuri Tenhossa. Vanhoina hyvinä kurin ja järjestyksen aikoina ravintoloissa sovellettiin niin sanottua voileipäpakkoa. Kahden grogin, viinilasin tai oluen välein joutui tilaamaan syötävää, jotta juomatarjoilu jatkuisi. Yleensä tilattiin talon halvin voileipä. Kun isäpuoli valomerkin jälkeen hoippui kotiin, ratsasin nälissäni hänen päällystakkinsa taskut ja löysin lähes aina läjän servetteihin käärittyjä pakkosmörgareita. Opin tietämään, miltä sillivoileipä maistuu." (s. 149-150)
Joroisten kartanot (Paajala ja Frugård)
Minkä niminen on aukio Sörnäisten metron kohdalla? Kyseessä on Vaasanpuistikko (tai tutummin Ikuisen Vapun aukio).
Linnanpellon asuinalue ja sokeainkoulu
Lauritsalan kirkko on esimerkki 1960-luvun pohjaratkaisultaan ja tekniseltä toteutukseltaan uudesta ja rohkealinjaisesta kirkkoarkkitehtuurista, joka sai useita seuraajia. Kirkon, seurakuntakeskuksen ja viranhaltijoiden rivitalon muodostama rakennusryhmä sijaitsee teollisuuslaitosten mukana syntyneessä taajamassa ja sijoittuu tehtaan pääportille johtavan Hallituskadun sekä Etelä-Puistokadun ja Keskuskadun väliseen kortteliin. Kirkon pohjaratkaisu on suorakulmainen kolmio. Kirkkosalin 47 metrin korkeuteen kohoava katto on esijännitetty riippuva teräsbetonikuori, mikä oli ensimmäinen tämän tyyppinen valutyö Suomessa. Kirkkosaliin lankeaa pehmeä ylävalo katon seinämässä olevasta suuresta ikkunasta. Lattia laskeutuu tummine penkistöineen kohti kolmion kulmaan sijoitettua alttaria. Katosta riippuva keluvene on muistuttamassa läheisestä puunjalostusteollisuudesta.
Lappeen pitäjään kasvaneen Lauritsalan taajaman, sittemmin Lauritsalan kauppalan seurakunta perustettiin 1951. Lappeenrantaan Lauritsala liitettiin 1967. Kirkkokeskus rakennettiin 1957 järjestetyssä arkkitehtuurikilpailussa ensimmäisen palkinnon saaneen Taivaan valo -niminen ehdotuksen mukaan. Sen tekijöinä olivat arkkitehti Toivo Korhonen ja arkkitehtiylioppilas Jaakko Laapotti, avustajana insinööritoimisto Magnus Malmberg. Tasakattoinen seurakuntakeskus valmistui 1961 ja sille kontrastiksi suunniteltu kirkko 1969. Viranhaltijoiden rivitalo valmistui kirkkokeskuksen rakennusryhmästä viimeisenä 1970. Kokoontumistilojen arkkitehtuuria kehiteltiin toteutusvaiheessa. Kokonaissommittelu ja yksityiskohdat poikkeavat kilpailuehdotuksesta.
Lauritsalan kirkko ja seurakuntakeskus
Karukoski, Dome
Soittokunnantalon sauna
Soittokunnantalon sauna C75a Talo rakennettiin Soittokunnan talon C 76 peruskorjauksen yhteydessä vuonna 1981 saunaksi ja asukasvarastoksi. Eteläpäädyssä on askartelutila, jossa saarelaiset voivat mm. kutoa kangasta. Saunassa on tehty pintaremonttia viimeksi vuonna 1991. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: SLHK Suunnitelma-arkisto. Kuva: MV SL Valokuva.
Hallituskatu
Olin viikoloppuna muuttamassa ystävääni uuteen asuntoon Von Daehnin kadulle. Onko katu perustettu yleisesti von Daehnin suvulle, vai jollekin tietylle sukuun kuuluneelle? Mikä yhteys tällä suvulla tai sen edustajalla on Helsingin historiaan? Olisin kiinnostunut myös kadun nimen oikeasta ääntämisestä. Oletan sen olevan "fon dääninkatu". Kaupunkisuunnitteluvirastosta saimme varmistuksen, että Viikin Latokartanossa sijaitseva Von Daehnin katu on nimetty Woldemar von Daehnin (1838-1900) mukaan. Ministerivaltiosihteeri, kenraali von Daehn oli myös Helsingin yliopiston vt. kansleri. Hän muun muassa esitti maatalous-taloudellisen osaston, sittemmin maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan, perustamista yliopistoon. Nykysuomen tietosanakirjan 1. osassa (WSOY 1992) nimen ääntämisasuksi on merkitty ’de:n’ eli ’deen’. Ääntämisohje olisi siis ’von deenin katu’ tai saksalaisittain ’fon deenin katu’. Venäjältä Suomeen tullut von Daehnin aatelissuku oli alun perin kotoisin Saksasta.
Minna Canthin katu 13
Kuusankosken - Kymintehtaan teollisuusympäristö (Sudetti)
Kotkan Pyhälle Nikolaokselle omistettu, 1801 valmistunut ortodoksinen kirkko on venäläisen uusklassismin huomattavin esimerkki Suomessa ja ainoa Ruotsinsalmen linnoituskaupungista säilynyt rakennus. Laajan puistoalueen keskellä sijaitsevassa, pohjakaavaltaan latinalaisen ristin muotoisessa ortodoksisessa kirkossa on ikkunoilla varustettu keskikupoli. Pääsisäänkäynnin kohdalla on kellolle varattu torni. Oviaukkojen edessä on pylväspäädyt. Kirkon sisustus, taideteokset ja esineistö ovat erityisen merkittävät. Ikonostaasin 21 ikonin maalaukset on tehnyt Pietarin gobeliinitehtaan johtaja, professori Ivan Tupylev. Kirkkoa ympäröivä korttelin kokoinen ns. Isopuisto on muodostunut 1800- ja 1900-luvun kuluessa. Puiston neliömäinen alue on Ruotsinsalmen linnoituskaupungin sotilasrakennusten ja siviilikaupungin leikkauskohdassa. Puiston luonteelle ovat ominaisia maaston loivat kalliomuodot, rannikolle tyypillinen puusto ja kevyesti polveilevat puistokäytävät.
Kotkan ortodoksinen kirkko valmistui Ruotsinsalmen linnoitusyhdyskunnan pääkirkoksi 1801. Sen suunnittelu ja rakentaminen tapahtui lähinnä sotalaivaston viranomaisten toimesta. Kirkon suunnittelusta vastasi Amiraliteetin arkkitehti Jakov Perrin. Hänen kuoltuaan kirkon viimeistelystä vastasi arkkitehti Miller, joka piirsi myös ikonostaasin. Kirkkoa kehystävä puisto rakentui vähitellen kallioiseen maastoon. Puisto sai lopullisen muotonsa Kotkan kaupungin ruutuasemakaavassa 1878.
Kotkan ortodoksinen kirkko ja Kirkkopuisto
Alvar Aallon suunnittelema yksityistalo Pitäjänmäellä, tarkempi osoite "salainen".
Tauno Palon vuonna 1932 alkanut näyttelijäntyö Kansallisteatterissa kesti yli 40 vuotta.
Virolahden graniittilouhokset (Tinkanen)
Kävelin joskus 1960-70-luvulla Kaisaniemenkadulla Kruunuhaasta keskustaan. Näin helikopterin putoavan Metsätalon viereen Fabianinkadulle. Muistaakseni kone oli näytöslennolla Helsingin yläpuolella. Onko mitään tietoa, mikä aiheutti putoamisen? Kyseessä oli Suomen ensimmäinen vakava helikopterionnettomuus, joka tapahtui Helsingissä kesäkuun 6. päivä vuonna 1965 . Helikopteri oli valokuvauslennolla, ja se syöksyi kahdeksan kerroksisen talon Fabianinkatu 38 katolle ja putosi siitä kadulle. Koneessa oli ohjaajan lisäksi kolme matkustajaa. Onnettomuudessa saivat surmansa koneen lentäjä ja kaksi matkustajaa (toinen ohjaajan 5-vuotias poika), kolmas matkustaja loukkaantui vakavasti. Onnettomuuden todennäköinen syy on ollut pyrstömoottorin lavan tyvihaarukan katkeaminen väsymismurtuman johdosta, jolloin helikopteri on alkanut pyöriä pystyakselinsa ympäri, menettänyt nopeasti korkeutta ja syöksynyt korkean rakennuksen katolle ja siitä kadulle. Ohjaaja on menettänyt koneen hallinnan pyörimisen alettua. Onnettomuuspäivä oli helluntaipäivän iltapäivä, sää oli kaunis ja Fabianinkadulla oli paljon liikennettä ja jalankulkijoita. Helsingin Sanomien mukaan eräs jalankulkija pelastui nipin napin juoksemalla putoavan koneen alta. Ohikulkijat olivat ensimmäisiä onnettomuuden uhrien auttajia. Poliisien ja sairasautojen ja palokunnan saapuessa paikalle heidän työtään oli myös uteliaiden väkijoukkojen hillitseminen. Varsin nopeasti poliisi kokosi ja poisti onnettomuuspaikalta helikopterin ja siitä irronneita osia. Asiantuntijapiireissä herätti onnettomuuspaikalla ihmettelyä, ettei ilmailuviranomaisten edustajia oltu hälytetty paikalle ennen koneen rungon ja irronneiden osien poissiirtoa, esimerkiksi lennonjohto ei ollut tietoinen onnettomuudesta vielä puoli tuntia sen tapahduttua. Onnettomuustutkinta jouduttiin tekemään valokuvien, silminnäkijöiden kertomusten ja tapahtumapaikan ympäristöstä löytyneiden koneen osien perusteella. Esimerkiksi pyrstöroottorin irronnut lapa löytyi vasta seuraavana päivänä läheisen talon räystäskourusta. Tuohon aikaan onnettomuustutkinnan suoritti Ilmailuhallinto, nykyisin Onnettomuustutkintakeskus tutkii Suomessa sattuneet suuronnettomuudet riippumatta niiden laadusta sekä kaikki ilmailu-, vesiliikenne- ja raideliikenneonnettomuudet tai niiden vaaratilanteet. Tämän jälkeen on Suomessa sattunut yhteensä seitsemän kuolemaan johtanutta helikopterionnettomuutta. Ahveniston ja Siuntion onnettomuuksien lisäksi helikoptereita on pudonnut Vuotsossa 1976, Kustavissa 1982, Kotkassa 1987 ja Kökarissa 1989 sekä Piikkiössä elokuussa 1995. Kökarissa menehtyi kolme ihmistä, Vuotsossa kaksi sekä Kotkassa ja Kustavissa ja Piikkiössä yksi ihminen. Yhteensä helikopterionnettomuuksissa on kuollut 20 ihmistä. Kuolemaan johtaneita kopterionnettomuuksia ei ole Suomessa sattunut vuoden 1995 jälkeen. Lähinnä konevaurioita aiheuttaneita turmia on Onnettomuustutkintakeskuksen tutkinnassa ollut kymmenen viime vuoden aikana toistakymmentä. Lähteet: Helikopterin OH - HIC lento-onnettomuuden tutkimusselostus http://www.onnettomuustutkinta.fi/ Helsingin Sanomat 8.6.1965 Ilta-Sanomat 8.6 ja 9.6 1965
Espoonkartano on yksi Suuren Rantatien varren vanhoista kuninkaankartanoista. Keskiaikaisen tien linja kulkee yhä kartanoalueen halki. Mankinjoen ylittää Espoonkartanon alueella tiettävästi maan vanhin 1770-luvun kiviholvisilta, joka on myös museosilta. Espoonkartano on historiallisilta elementeiltään poikkeuksellisen runsas ja kartanoympäristön ajallinen ulottuvuus kattaa vuosisadat keskiajalta nykypäiviin. Kartanon rakennuskantaa leimaa vahvasti arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnittelema muutosvaihe 1910-luvulta. Kartanoympäristön historiallisia elementtejä ovat kartanon päärakennus, puisto, tuotantorakennukset, kaksi talouspihaa lukuisine talousrakennuksineen sekä hieman loitommalla sijaitsevine työväenasuinrakennuksineen. Kartanorakennuksen alapuolisessa joessa on kivirakenteinen mylly ja kaksi kiviholvisiltaa. Kartanon pää- ja siipirakennus sekä niihin liittyvä muotopuutarha ja maisemapuisto muodostavat edustuksellisen kartanoympäristön, jonka nykyilme on peräisin pääosin 1910- ja 1920-luvulta. Kartanon tuotantoympäristö, jossa on mylly, pato- ja sulkurakenteita sekä 1900-luvun alussa rakennetun sahan rauniot, on muotoutunut pihapiirin eteläpuolella sijaitsevan Myllykosken itäpuolelle. Kartanon vanhempaa talouspihaa pihapiirin kaakkoispuolella hallitsee maamerkin tavoin kartanon entinen talli sekä sirkkelisaha, paja ja kaksi työväenrakennusta. Uudempi talouspiha kartanon länsipuolella muodostuu 1910- ja 1920- luvuilla rakentuneesta Navettamäen alueesta, jota hallitsee 1910-luvun puolivälissä rakennettu suuri tiilipilarinavetta. Navetan ympärille on sijoittunut väljästi neljä arkkitehti Palmqvistin 1920 suunnittelemaa kahden perheen noppamaista asuinrakennusta sekä kaksi suurempaa, kaksikerroksista tiilirakennusta, joista toisessa oli maitohuone/meijeri. Navettamäelle näkyy kartanon koillispuolella sijaitseva, vuosina 1903-1904 rakennettu huvila Holken. Finnsinmäkeä Navettamäen länsipuolella hallitsee 1897 rakennettu kansanopiston päärakennus ja 1909 valmistunut oppilasasuntola. Pihan itäosassa sijaitsee Finnsin entinen kestikievarirakennus 1860-luvulta rakennusten eteläpuolitse kulkevan Suuren Rantatien varressa. Finnsinmäen idänpuoleisella rakentamattomalla alueella tehdyissä arkeologisissa tutkimuksissa on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja. Espoon suurimman keskiaikaisen kylän Esbobyn sekä Mankbyn kylistä on pääosa liitetty 1556 perustettuun Espoon kuninkaankartanoon. Mankby on erinomaisesti säilynyt keskiaikainen kylätontti, jolla on lukuisia rakennuksen pohjia. Esbobyn kylätontti on todennäköisesti sijainnut kartanon nykyisen tontin ja Parkskogen-puiston alueella. Kartanoon kuuluneet torpat ovat metsävyöhykkeellä kartanon pohjoispuolella. Maisemallisesti Espoonkartano on samaa kokonaisuutta Järvikylän ja Peringin (Sperrings) kylien kanssa. Maisemakuvalle on ominaista laaja ja yhtenäinen viljelysmaisema, jonka yhtenä keskeisenä tekijänä on ollut kartanossa 1550-luvulta lähtien harjoitettu maatalous. Suuren Rantatien linjauksen lisäksi alueen historialliseen rakenteeseen kuuluu myös säilynyt kylä- ja tilustiestö.
Kuningas Kustaa Vaasa perusti Espoonkartanon 1556. Kartanon vanhemmasta rakennuskannasta on säilynyt kartanon 1797 ja 1801 valmistuneet symmetriset sivurakennukset ja 1770-luvvulla valmistunut mylly. Kartanon nykyinen päärakennus on osa maaherra Ramsayn 1790-luvulla aloittamaa rakennusvaihetta. Läntistä sivurakennusta jatkettiin ja sen klassistinen ulkoasu muutettiin 1908-1910 arkkitehti W.G. Palmqvistin piirustusten mukaan. Toimenpide oli ensimmäisiä ns. tyylihistoriallisia kartanorestaurointeja. Todellinen valtioneuvos August Ramsay hankki Espoonkartanon omistukseensa 1914. Hän käynnisti kartanolla samana vuonna mittavat laajennustyöt. Muutostöistä vastasi arkkitehti W. G. Palmqvist. Merkittävimpiä vanhan rakennuskannan uudistamisista oli päärakennuksen (läntinen siipirakennus) saattaminen 1914-1915 nykyiseen klassistiseen asuunsa. August Ramsay antoi puutarha-arkkitehti Paul Olssonille 1921 tehtäväksi puiston laajennusta ja kunnostusta koskevan suunnitelman laatimisen. Tyylillisesti Olssonin suunnittelema muotopuutarha edustaa 1900-luvun alun geometrista tyylisuuntaa, joka oli leimallista hänen 1910- ja 1920-luvuilla suunnittelemilleen puutarhoille. Suunnitelma toteutettiin lähes täydellisesti. Olsson uudisti puistoa myös 1940-luvun puolivälissä.
Espoonkartano
Tsaplinskin huvila
Esikuntakapteeni Tsaplinski osti vuonna 1914 talonpoika Saulinilta lautahuvilan, mutta muutti sen vajaksi ja rakensi vuokra-alueelleen uuden hirsisen huvilan, joka on nykyinen C 53. Kapteeni Tsaplinski aitasi alueen ja istutti puita ja pensaita. Suomen itsenäistymisen jälkeen rakennukset kuuluivat Therese ja John Lundinille, jotka myivät ne vuonna 1923 kauppias Charles Algot Hagelbergille. Hagelberg taas myi kiinteistön vuonna 1928 anopilleen Helmi Holmgrenille. Komentajakapteeni Antonio Veltheim osti rakennukset vuonna 1961 hallikauppias Einar Karejärveltä, joka oli hankkinut ne vuonna 1951. Alueelle vuonna 1983 tehdyn vuokrasopimuksen jälkeen on rakennukset peruskorjattu: vesi- ja viemärityöt tehtiin 1986-87 ja kaukolämpö asennettiin 1989. Vuokra-alueella sijainnut vanha sauna- ja vajarakennus purettiin maisemaan sopimattomana ja rakennettiin uudelleen (B 62) Muinaistieteellisen Toimikunnan osoittamalle paikalle vuonna 1969. Tsaplinskin huvila kuuluu Susisaaren kaakkoisosan puutaloalueeseen. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Yksityisillä rakennuksilla ei ollut venäläistä numeroa Vuonna 1927 rakennusnumero B I 9 Yleisesikunnan topografikunnan kartassa vuodelta 1932 numero on B I 12. Lähteet: MV SL Rakhist Heiskanen, Seppo, 1977. Puutaloalue IV. MV SL Tutkimusasiakirjat. Veltheim, Kerttu, 14.11.1994. Kirjallinen tiedonanto. MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. VA VSA 15972. Kuva: MV SL Valokuva.
Pohjois-Karjalan hovit (Voiniemi)
Kaivopiha
Lassi Nummi: "Helsinki ja elämä. Laulu Munkkivuorelta". Nummi on asunut Munkkivuoressa vuodesta 1959. Artikkeliin liittyy "Viisi laulua talosta, ajasta, villiviinistä".
Kirjassa esitellään Presidentin odotussali ja rautatieaseman torni.
Tallgrenin villat
Puolustusvoimien 1930-luvun arkkitehtuuri Helsingissä (Sotilassairaala Tilkka)
MC Bastardosin päämaja
Lennätinasema/Tullin venetukikohta
Ryssänkärjen siirtolamökeistä tauluja maalaava Henrik Olof Svensson löytää ruumiin erään mökin kuistilta.
Snettansin ja Rödskogin tiiviit ja rakenteeltaan yhtenäiset kylät muodostavat rakennuksineen ja vuosisatoja viljelyksessä olleine peltoineen hyvin säilyneen, Uudenmaan rannikkoseudulle tyypillisen kylä- ja viljelymaiseman. Peltovainion reunojen mäkiosuuksille sijoittuvat lukuisat kivikautiset asuinpaikat kertovat asutukselle suotuisista olosuhteista jo esihistoriallisella ajalla, jolloin peltolaakso on ollut osa merenlahtea. Bodomjärven pohjoispuolella avautuvan peltomaiseman pohjoisreunalla lähekkäin olevat kylät ovat vanhan maantien yhdistämät. Parhaiten säilyneitä ovat Rödskogin kylän Hovgårdin, Neppersin, Nybysin ja Buusin rakennusryhmät perinteisine asuin- ja talousrakennuksineen. Maantien ja kyläteiden varsille keskittyneiden tilojen lisäksi kyläkuvaa tiivistävät pienemmät asuinrakennukset ja torpat. Kylän eteläosassa, pellolle työntyvän puustoisen niemekkeen kärjessä olevan Hovgårdin huvilamainen, suuri päärakennus on valmistunut 1894 (A.W.Aspelin). Pihaa rajaavat siipirakennukset 1700-luvun loppupuolelta. Snettansin taloryhmän päärakennus on saanut nykyasunsa Väinö Vähäkallion suunnitelmin tehdyssä korjauksessa 1920-luvulla. Pihapiirin toinen asuinrakennus, Mommos villa, on vanhimmilta osin 1870-luvulta, mutta sen nykyinen ulkoasu taitekattoineen ja frontoneineen on 1920-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluu vanhoja talousrakennuksia ja vanha puutarha. Tilan työväenasunnot sijaitsevat Nettaantien varrella.
Snettansin ja Rödskogin kyläasutus sai alkunsa jo keskiajalla. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, Rödskogin kylässä oli kahdeksan taloa ja Snettansin kylässä kaksi. Kyliä yhdistävät ja etelään suuntautuvat maantiet olivat linjaukseltaan samat jo 1700-luvulla. Snettansin keskiaikaisista taloista, Östergårdista tuli 1600-luvulla ratsutila ja Västergårdista Hovgårdin augmenttitalo. Talot yhdistettiin 1880-luvulla yhdeksi tilaksi. Rödskogin taloluku laski 1600-luvulla neljään taloon, jotka olivat edelleen olemassa olevat Hovgård, Nybys, Buus ja Neppers. Suurin taloista, Hovgård muodostettiin 1660-luvulla yhdistämällä kaksi taloa rälssisäteriksi ja 1682 tilasta muodostettiin säteriratsutila.
Snettans-Rödskogin kylä- ja viljelymaisema
Argelander oli Suomessa 1823-1837, ensin Turussa observaattorina ja sitten Helsingissä observatorion johtajana ja tähtitieteen professorina. Hän suunnitteli yhdessä Engelin kanssa Helsingin observatorion.
Muistivirhe kuvaa osuvasti sisarkateutta sekä naisen alkoholismia. Perhesalaisuudet ja viha-rakkaussuhde omaa kaksoissisarta kohtaan ajavat tarinan päähenkilöt epätoivoisiin ratkaisuihin.
Menneisyyden piinaamat kaksossisaret etsivät selitystä erilaisille muistikuvilleen ”Me olemme yksi ja sama. Ja silti erilaiset kuin yö ja päivä. Systeri ja minä.” Helsingissä asuva Meri Aalto on alkoholiongelmaansa peittelevä, eronnut juristi ja Berliinissä asuva Tuuli Aalto-Werner leskeksi jäänyt kotirouva. Kaksosina Meri ja Tuuli ovat identtiset, mutta ihmisinä täydellisen erilaiset. Ja erilaiset ovat heidän muistonsakin. Tuulin talvilomalla Suomessa vanhat asiat nousevat pintaan ja tilanne kärjistyy. Miten saman tapahtuman voi muistaa kahdella täysin vastakkaisella tavalla? Kun toinen naisista katoaa salaperäisesti, ei kukaan tiedä, onko kyseessä rikos, onnettomuus vai tahallinen katoamistemppu. Löytyykö vastaus menneisyydestä? Ainakin ratkaisua miettiessä valmistuu maailman paras bataattikeitto. Sen takaa mysteeriä sivusta seuraava graafikko ja mainio kotikokki Anna Laine. (www.otava.fi)
venevajat
Pulkkinen, Tero
Elokuvan vaunuajelu- ja ratsastuskohtaukset kuvattiin kartanon mailla.
Arvo Turtiaisen runo Stadin Arskan laulu
Lavian kirkonkylässä lehtipuiden reunustama raitti, joka kulkee Lavijärvestä nousevien rantapeltojen yläreunalla järven suuntaisesti, on säilyttänyt hyvin vanhan raittirakenteensa. Raitin varrella on länsitornillisen, tasavartisen ristikirkon (1823) ja pappilan (1870-luku) lisäksi rakennuskannaltaan hyvin säilyneitä maatiloja, pitäjän virkamiessäätyläisten taloja sekä raitin varren tonttien takana joukko mäkitupalaisten asuntoja mm. Konimäen ja Kaivopuiston mäkitupalaisalueet. Yksittäisistä rakennuksista voidaan mainita lainajyvämakasiini, Rankosen, Yli-Antilan, Roikan ja Markkulan tilakeskukset ja talot. Kirkonkylässä on myös Katajiston plikkojen mökit, Ala-Pekkalan luhti ja entinen Forsvikin kuparitakomo. Viime vuosikymmeninä rakennettu kevyen liikenteen väylä on toteutettu korotettuna jalkakäytävänä niin, ettei raitin rakenne ole rikkoutunut.
Lavian seudun pysyvä asuttaminen alkoi myöhäiskeskiajalla. Karkun pitäjään kuuluneessa Lavian kylässä oli 1560-luvulla kahdeksan taloa. Kylä muodosti tällöin ainoan kyläasutuksen Karhijärven ympäristössä. Ensimmäiset asukkaat olivat todennäköisesti Karkusta. Tiivis ryhmäkylä rakentui Karhijärven, Naarasen ja Lavijärven väliselle maakannakselle. Lavia kuului ensin Sastamalan kirkkopitäjään ja myöhemmin 1639 perustettuun Mouhijärven seurakuntaan. Kappeliseurakunnaksi Lavia muodostettiin 1823. Lavian kirkko valmistui 1823. Alustavat piirustukset teki rakennusmestarina toiminut Juho Köykkä. Lopulliset, Carlo Bassin allekirjoittamat, piirustukset laadittiin Intendentinkonttorissa. Tornin ulkoasu muuttui 1800-luvun lopulla korjaustöissä. Suunnitelman laati arkkitehti Helge Rancken.
Lavian kirkonkylän raitti
Rapolan perhe muutti Vanhaistentielle vuonna 1959. Solja Kievari kuvaa uutta asuinaluetta.
Turun läntinen ylioppilaskylä edustaa 1960-luvun strukturalistista suunnittelua. Ylioppilaskylän vanhan osan rakentaminen liittyy Turun yliopiston laajenemiseen 1950-1960-luvulla. Ylioppilaskylän tiivis vanha osa sijaitsee Pyhän Katariinan eli entisen Kaarinan kirkon ja paloaseman läheisyydessä Aurajoen rannassa. Ylioppilaskylässä on havaittavissa kaikissa mittakaavoissa strukturalismille tyypillinen suorakulmainen verkosto, joka ilmenee kaupunkirakenteen ruutukaavassa, rakennusten pohjaratkaisujen suorakulmaisuudessa ja julkisivuissa näkyvissä rakenteen ruudukoissa. Kolmikerroksinen, pelkistetty talotyyppi opiskelijahuoneineen ja pihoineen toistuu samanlaisena korttelista toiseen. Jokaiseen kortteliin on ryhmitelty neljä taloa, jotka yhdistyvät sekä toisiinsa että toisiin kortteleihin parvekkeilla. Rakennukset ovat betonia, jonka verhona olevat puuelementit mahdollistavat värien käytön julkisivuissa.
Turun 1920 perustettu suomalainen yliopisto kasvoi 1960-luvulla ja Turun yliopiston ylioppilaskunta perusti Ylioppilaskyläsäätiön 1966 tavoitteenaan opiskelija-asuntojen rakentaminen. Arkkitehtien Jan Söderlundin ja Erkki Valovirran suunnitteleman Turun ylioppilaskylän vanhan, läntisen puolen rakentaminen aloitettiin arkkitehtikilpailun voittaneen ehdotuksen pohjalta 1968. Rakentamisessa haluttiin korostaa strukturalismin ihanteiden mukaan rakenteiden pelkistettyä kauneutta. Koko ylioppilaskylä rakentui 1969-1979 välisenä aikana ja sitä peruskorjattiin 2000-luvulla.
Turun läntinen ylioppilaskylä
Koroistenniemi
Silvennoinen, Oula
Kannelmäen kirjasto
Mikä mahtaa olla Suomen korkein asuinrakennus? Suomen korkein asuinrakennus on Cirrus Helsingin Vuosaaressa, 92 metriä. http://fi.wikipedia.org/wiki/Vuosaaren_tornitalo
Päävartio
Päivi Lipponen kertoo perheen elämästä Kesärannassa.
'Kesäterasseja alkoi ilmestyä vähän joka kortteliin vasta muutama vuosi sitte, mutta Eliten terassi on jo ikiaikainen legenda. Tuuhean pensasaidan suojassa sijaitseva ihanan varjoisa keidas, hyvin suojassa ohi kulkevalta meluisalta Runeberginkadulta. Viereisessä pikku puistikossa on erilaisia tunteita herättänyt Mika Waltarin muistomerkki; erinomainen paikka suurelle kirjailijalle, joka asui miltei naapurissa Tunturikadulla ja jolle Elite oli erittäin tuttu paikka.' (s. 135)
Hämeentie 153
Pasilan poliisitalo otettiin käyttöön 1982, ja se on siitä asti ollut yksi Joensuun dekkareidenkin näyttämöistä
Elias Lönnrotin Sammatti (Paikkarin torppa)
Korkeavuorenkatu
Siltasaari
Siipyyn kylä ja Kiilin kalasatama (Siipyyn kylä)
Turtiaisen äiti hankki Degerön Hålvikista (= Kruunuvuoren Kaitalahti) tontin, josta tuli perheen kesäpaikka
Porvoon saaristokylät (Österby)
Hämeentie 154
Mazzarella, Merete
Lucina Hagmanin koulu
"Pulkkamäessä käytiin Kaivopuistossa. Siihen aikaan eteläinen osa kaupunkia ei ollut sillä lailla rikas ja hieno kuin nykyisin. Silloin seudulla oli paljon vuokra-asuntojakin, ja siellä asui kaikenlaisia perheitä, köyhiäkin. Ja kaikkien lapset kävivät Kaivopuistossa. Valtavia vanhoja lehmuksia, vaahteroita ja villiintyneitä sireenipensaiden rykelmiä, leikkikenttä ja keinuja ja korkeat, jyrkät kalliot joiden laelta tähyiltiin kauas merelle ja lähisaariin ja joiden kielekkeillä loikittiin kuin vuorikauriit." (s. 28)
Kaivopuisto on Suomenlinnan ohella romaanin tapahtumien keskeinen näyttämö.
Myllykosken teollisuuslaitos Kymijoen itärannalla muodostaa teollisuusympäristön, johon kuuluu teollisuuslaitoksen lisäksi kokonainen yhdyskunta kirkkoineen, kouluineen, kerhoineen ja asuntoalueineen. Myllykosken teollisuusalueen rakentamista leimaa yhtenäinen, ennen kaikkea W.G. Palmqvistin 1920- ja 1930-luvulla luoma arkkitehtuuri. W.G. Palmqvist suunnitteli tehtaan vesi- ja höyryvoimalaitoksen, puuhiomon, paperitehtaan, korjauspajan, pääkonttorin, virkailijaklubin ja lukuisia asuinrakennuksia. Hiomo ja vesivoimalaitos ovat valmistuneet 1929 ja paperitehdas 1933. Punatiilisiä tuotantorakennuksia on myöhemmin laajennettu. Myös tehtaan asuntoalueet on rakennettu 1920-1930-luvulla. Myllykoskentien varrella on kaksikerroksisia asuintaloja sekä kaupunkikuvan kannalta tärkeä torialue, jonka reunamilla ovat seurantalo, kirkko ja joukko liikerakennuksia. Myllykosken päätytornillinen tiilikirkko ja suuri seurantalo ovat nekin Palmqvistin suunnittelemat. Pääkonttori ja virkailijaklubi Kerhola reunustavat yhteistä piha-aluetta. Teollisuusalueen keskustan puisto-ja istustussuunnittelusta on vastannut Paul Olsson. Kymijoen ylittävä Keskikosken silta sijaitsee Ummeljoki-Myllykoski maantiellä. Teräsbetonikantinen teräksinen sauvakaarisilta on valmistunut 1954. Keskikosken silta on tiehallinnon museosilta.
Kymijoen Nisankosken, nykyisen Myllykosken, vanhalle myllypaikalle perustettiin 1750-luvulla saha. Ummeljoen sahan sijainti oli edullinen, sillä sinne pystyi uittamaan puutavaraa Päijänteeltä asti ilman patoja. Kymijoen kosket olivat hankalakulkuisia, ja Kymijoen teollistuminen ja suuret puutavaran yhteisuitot alkoivat vasta 1800-luvun lopulla. Varsinainen Kymijoen teollistuminen laajeni Inkeroisilta virran yläjuoksulle Myllykoskelle 1880-luvulla joen molemmin puolin perustettujen pienten puuhiomoiden myötä. Myllykosken saha ja puuhiomo siirtyivät 1887 Träsliperi-yhtiölle. Myllykoski Oy aloitti paperin valmistuksen 1905. Ummeljoen hiomo lakkautettiin. Nykyisen Myllykoski Oy:n edeltäjänä pidetään Björnberg-suvun 1892 muodostamaa yhtiötä. Myllykosken, Simpeleen ja Jämsänkosken tehtaat yhdistettiin 1920 Yhtyneet Paperitehtaat Osakeyhtiöksi, johon myöhemmin liitettiin vielä Valkeakoski-Osakeyhtiö. Suuryhtiön keskuspaikka oli Myllykoskella. Myllykosken tehdas erosi Yhdistyneistä Paperitehtaista 1952 omaksi yhtiökseen.
Myllykosken teollisuusympäristö
Café Ursula
Koskivaara, Lauri
'Ratikka kääntyi pokkana kohti Katajanokkaa. Yleensä se survaisi Kurvin kautta Arabiaan, mutta nyt sitä vietteli meri.'
Katajanokalla Ratikka kohtaa kaupungilla vaeltelevat patsaat ja näkee jäänmurtajien häät.
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Asfalttitehdas
Herttoniemi
paviljongit
Ryberg, Ture
Voitteko suomentaa Kolmen sepän patsaan latinankielisen tekstin? Teksti on latinaksi MONUMENTUM - PONENDUM - CURAVIT - LEGATUM - J.TALLBERGIANUM - PRO HELSINGFORS A.D. MCMXXXII. Suomennettuna lause tarkoittaa: "J.Tallbergin testamentissa säädetyn muistomerkin pystytti Pro Helsingfors -säätiö vuonna 1932." Kolmen sepän patsas on yksi Helsingin tunnetuimmista patsaista. Se sijaitsee Mannerheimintien ja Aleksanterinkadun kulmassa. Patsas on myös Havis Amandan vahva kilpailija Helsingin symbolina. 1800-luvun lopulle asti Kolmen sepän aukiolla sijaitsi kaivo. Patsaan on veistänyt Felix Nylund ja se paljastettiin 1932. Rautakauppias Julius Tallberg oli perustanut Pro Helsingfors -säätiön, jonka korkotuloja sijoitettiin Tallbergin liiketalon edustalle pystytettävään veistokseen. Taiteilija Nylundin ideana veistosryhmälle oli Sammon taonta. Hänen mukaansa Sampo on runous, alkusanoista taottu. Veistoksen mestariseppä on siis Ilmarinen, Sammon luoja,runoilija. Siksi pään mallina oli elävä runoilija, suomenruotsalainen kirjailija Arvid Mörne. Seppien vartaloiden malleina Nylund käytti urheiluseura Jyryn jäseniä. Hahmojen päät hän muovaili eri esikuvien mukaan. Kirjailija Arvid Mörne siis lainasi piirteensä mestarisepälle, Nylundin apulainen, kirvesmies Aku Nuutinen oli toinen seppä. Lekansa kohottaneelle sepälle Nylundin sanotaan antaneen omat nuoruusvuosien piirteensä. Nylund itse kutsui teosta myös teollisuusmonumentiksi, joka symboloi työtä yleensä ja yhteistyötä erityisesti. Patsaan kolme hahmoa korostavat aukion kolmiomuotoa ja toimivat ympäröivien rakennusten jäykkien julkisivujen vastakohtana. Lähteet: Kruskopf Erik: Veistosten kaupunki: taidetta Helsingin katukuvassa, Schildts 2000 http://www.tallberg.fi/index_1_4.htm
Sydänkohtauksia, eli, kuinka tehtiin Kummisetä
"Sana teatteri tuo ensimmäisenä mieleeni tietyn tuoksun. Se leijuu Kansallisteatterin suuren näyttämön ja lavastevaraston välisellä käytävällä. Se koostuu pölystä, kulissiliimasta ja jostakin makeasta, puuterimaisesta." (s. 132)
Katriina Rinteen vanhemmat, Ansa Ikonen ja Jalmari Rinne, olivat Kansallisteatterin näyttelijöitä. Kirjassa luku "Teatterilla".
Parolannummen harjoituskenttä
Asianajaja Johanna Stenin aviomies, komisario Riku Sten on kuollut hämärissä olosuhteissa. Hänet löydettiin paimiolaisen motellin nukkavierusta huoneesta, ainoana johtolankana tuhruinen kuvanauha, joka osoitti, että huoneesta oli kuolinhetken aikaan poistunut korkeisiin korkokenkiin ja lyhyeen hameeseen pukeutunut nainen. Poliisitutkinnassa päädyttiin siihen, että nainen oli ulkomaalainen prostituoitu, joka oli halunnut varastaa vain asiakkaansa lompakon, mutta huumasi tämän vahingossa kuolettavasti. Johanna Sten elää ristiriitaisten tunteiden vallassa. Hän ei voi mitenkään ymmärtää miehensä ajautumista prostituoidun syliin. Toisaalta hänen on pakko muistuttaa itseään miehensä taustasta. Riku Sten oli ollut katujen kasvatti, joka oli ponnistanut upealle poliisiuralle olosuhteista, joista hän ei halunnut puhua edes vaimolleen. Johanna Sten saa vihjeen, jonka mukaan hänen miehensä kuolema oli murha. Ja vain pari päivää myöhemmin hän joutuu selvittelemään avioeron johdosta tehtävää ositusta, jonka toisena osapuolena on Suomen ex-pääministeri. Kuolemansyyn selvittely saa aikaan tapahtumien vyöryn, jossa toisistaan ottavat mittaa rahanahneus, poliittinen vallanhimo ja ihmissuhteet. Johanna Sten sukeltaa bisneksen ja politiikan armottomaan maailmaan. Helsingin lisäksi Johanna Stenin tutkimusten tapahtumapaikkana on kesäinen Naantali, jonka viehättävät rantabulevardit ja kuutamoyöt kätkevät koko Suomea hätkähdyttäviä salaisuuksia. (www.minervakustannus.fi)
"Talo oli synkkä, korkea talo Kruununhaassa kapean kadun varrella, jonne aurinko ei paljonkaan pilkistellyt." (S. 61.)
Rainion tytär, näyttelija Nina Rainio, asuu Kruununhaassa.
Peruskorjaus Asuntoihin rakennettiin wc:t suih­kuineen, keittiöi­hin vedet­tiin vie­mä­rit ja vesijoh­dot ja ra­kennus liitet­tiin kaukoläm­pöön. Kaikki van­hat uunit kuitenkin säi­lytet­tiin. Huoneistojakoa ei muutettu ja wc:t sijoi­tet­tiin siten, etteivät ne pilko komeita käytäväti­loja osiin. Asunnot ovat 34-113 neliömetrin kokoisia. Lämmönjakohuone ja muut tekniset tilat sijaitsevat viereisessä vajassa B 38, joka kunnostettiin Paikallismajurintalon (B 37) hankkeen yhteydessä. Julkisivun maalattiin ensin vaaleansiniseksi kimröökillä ja sen jälkeen kahteen otteeseen synteettisellä ultramariinilla, ryssän ­sinisellä, mistä johtuu nimi "Sininen talo". Vuonna 1925 talo sai kellertävän julkisivuvärityksen, jollaiseen perus­kor­jauksen yhteydes­säkin päädyttiin. Myös pääporraskäy­tävän seinien maaliker­rok­sia tutkit­tiin ja maalaus tehtiin alkupe­räisen väri­tyksen mukai­sek­si. Toteutusaika: 1990-1991 Huoneistoala: 545 m² Kerrosala: 912 m² Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunnan suunnitteluyksikkö LVI-suunnittelu: LVI-insinööritoimisto Eero Silén Oy Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto M. Pelkkikangas Ky Sähkösuun­nittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Oy Maalaustöiden suunnittelu: Asiantuntijamestarit Oy Värisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunnan suunnitteluyksikkö Museovirasto, porrashuone ja julkisivut Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokun­ta Rakennustyöt: Suo­menlin­nan hoitokunnan peruskorjaus­ryhmä Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Sininen talo rakennettiin vuosina 1881-1882 yliupseerien asuinrakennukseksi Susisaaren linnanpihan eteläsivulle Krimin sodassa raunioituneen bastioni Ekebladin paikalle. Sininen talo oli ratkaisu venäläistä insinöörikomennuskuntaa 1800-luvun alkupuolelta asti askarruttaneeseen ongelmaan siitä, miten nykyaikaistaa ruotsalaisaikainen barokkiklassistinen hallintoaukio. Sininen talo suunniteltiin vuonna 1881, jolloin Viaporin linnoituksen insinöörihallinnon päällikkönä oli Helsingin keisarillisen Aleksanterin teatterin suunnitellut insinöörieversti Benard. Sinisen talon suunnittelussa käytettiin apuna Nikolain Akatemiassa 1870-luvulla laadittuja mallipiirustuksia. Sininen talo maalattiin ensin kimröökillä vaaleansiniseksi ja myöhemmin synteettisellä ultramariinilla tummemman siniseksi. Rakennus on säilyttänyt nimensä huolimatta siitä, että se vuodesta 1925 lähtien on ollut keltainen. Sotavankileirin aikaan 1918-19 talo toimi siviilivartioston kasarmina. Myöhemmin 1900-luvulla Suomenlinnan Museon kirjasto oli talossa useita kymmeniä vuosia, mutta talossa oli myös asuinhuoneita. 1960-luvulla talo järjestettiin kokonaan asuinhuoneistoiksi siten, että venäläisen ajan yhteiskeittiöistä ja siviiliasumisessa hankalasta keskikäytävästä päästiin eroon. Nykyisin kaikkiin huoneistoihin kuljetaan porraskäytävästä. Pääosin talon huonejako on alkuperäisessä asussaan. Siniseen taloon asennettiin kuumavesipatterit ja vesi- ja viemärijohdot vuonna 1990, saarten asuintaloista lähes viimeisenä. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 20 Vuonna 1929 rakennusnumero B III 62 Lähteet: MV SL Rakhist Linnanmäki, Seija, 1989. Sininen talo. MV SL VIK B 1264-1265 1791-1803 1856 1858. VA VSA 15614 15798 17044 17058. Kuva: MV SL VIK B 1856 julkisivu, B 1795 pohjat ja leikkaus.
Rakennus valmistui vuonna 1882 yliupseereiden asunnoiksi. Suun­nitteli­jana toimi insinööriupseeri Petr Petrovits Benard, joka on suun­ni­tellut myös Helsingin Aleksanterin Teatterin. Apuna suun­nitte­lussa käy­tettiin Nikolain Akatemian mallipiirustuksia. Tyy­lillisesti ra­ken­nu­s edustaa uusrenes­sanssiin vivahta­vaa ­venä­läistä varuskunta­tyyliä. Alunperin asunnot muodostuivat neljän yhteis­keittiön ympärille siten, että kutakin keittiötä käyttivät saman käytävän kolmen asun­non asuk­kaat. Asunnoissa ei peruskor­jaukseen asti ollut mitään mu­ka­vuuksia. Vesi kulje­tettiin porraskäytävän saaveihin.­ Asuinhuoneiden ohella Suomenlinnan museon kirjasto oli talossa useita kymmeniä vuosia.
Brännon kylä on esimerkki Pohjanmaan rannikolle aikoinaan tyypillisestä, erittäin tiiviistä kylärakenteesta. Bränno on osa Maalahden toisen pääkylän Yttermalaxin asutusta, jossa asutus on ryhmittynyt Maalahdenjoen laaksoon useiksi tiheiksi taloryhmiksi. Maalahden kirkolta jokisuuhun kulkeva tieyhteys, johon kiinni pihapiirit on rakennettu, noudattaa viimeistään 1700-luvulla muodostunutta linjausta. Edustava ja hyvin säilynyt Alskogin taloryhmä sijoittuu Maalahdenjoen länsirantaa kulkevan maantien voimakkaaseen mutkaan. Talon pihapiirissä on kaksi asuinrakennusta, kaksi talousrakennusriviä talleineen, navetta, riihi ja kaksi pienempää ulkorakennusta. Päärakennus on muutettu yksinäistuvasta 1800-luvun lopulla parituvaksi. Bränno on osa valtakunnallisesti merkittävää Övermalax - Åminne -maisema-aluetta.
Maalahden asutuksen painopiste sijoittui Maalahdenjoen halkoman peltolaakson alueelle. Yttermalaxin kylässä, josta Bränno on osa, oli 1560-luvulla 26 taloa. Isojako suoritettiin Yttermalaxin alueella 1760-1780-luvulla ja uusjako valmistui 1920. Tuolloin kylän 237:stä talosta 110 eli 46,4 % siirrettiin.
Brännon kylä
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Yrjö Lindegrenin kanssa.
Löytyykö jostain enemmän tietoa Rahapajankadun varrella olevasta Dementjeffin Kivikartanosta? Eli kuka oli Dementjeff? Kartano on ilmeisesti rakennettu 1885, ja se on J. Brynolf Blomkvistin suunnittelema. Dementjeffin kiwikartanosta on kirjoitettu kokonainen teos, jossa kerrotaan paitsi talosta ja sen asukkaista myös talon rakennuttajan Grigori Dementjeffin elämästä. Seuraavat tiedot perustuvat tähän Lasse Raustelan kirjoittamaan kirjaan. Grigori Grigorjewitsch Dementjeff oli oman aikansa nimekäs helsinkiläisporvari, joka tunnettiin huomattavana talonomistajana ja vuokraisäntänä ja jota pidettiin yhtenä kaupungin varakkaimmista miehistä. Porvarinoikeudet Dementjeff oli saanut kauppiaana, vaikka toimikin lähinnä rakennusurakoitsijana. Valko-Venäjällä 1.1.1829 syntynyt Grigori Dementjeff päätyi alun perin Suomeen asevelvollisena. Hän toimi muun muassa kirjurina venäläisen sotaväen Viaporin insinöörikomennuskunnassa, joka vastasi saarten rakennustöistä. Suoritettuaan asevelvollisuuden Grigori Dementjeff jäi Suomeen ja asettui asumaan Helsinkiin. 1865 hän teki ensimmäiset kiinteistökauppansa ostamalla Kasarmikadun ja Ullanlinnankadun kulmatontin rakennuksineen, jonne perheineen muutti. Myöhemmin seurasi lisää kiinteistökauppoja, omistuksia oli niin Pikku Roobertinkadulla, Ullanlinnankadulla, Viaporissa (Suomenlinna) kuin Skanssinmaalla (Majakkasaari tai Aleksanterinsaari). Rakennusurakoitsijana Grigori Dementjeff toimi erityisesti 1870-luvulla ja 1880-luvun alussa, jolloin työmaata riitti varsinkin Viaporissa, jossa hän urakoi useimmat saarten uudisrakennuksista sekä merkittävän osan korjaus- ja huoltotöistä. Muista töistä mainittakoon muun muassa Pyhän Kolminaisuuden kirkon ja Uspenskin katedraalin isännöitsijän toimet. Viaporin suuret rakennustyöt, joilla Grigori Dementjeff teki omaisuutensa ja jotka mahdollistivat hänen yhteiskunnallisen nousunsa, sinetöivät kuitenkin ilmeisesti myös hänen kohtalonsa. 1880-luvun alussa näissä Viaporin urakkatöissä paljastui väärinkäytöksiä, joihin Grigori Dementjeffin uskottiin syyllistyneen. Ennen kuin asiaa ehdittiin tutkia tuomioistuimessa, Dementjeff kuoli äkillisesti kotonaan 7.3.1887. Myös jutun kolme todistajaa kuoli yhtä yllättäen. Grigori Dementjeffin perhehauta on Helsingin ortodoksisella kirkkomaalla. Lähteet: Raustela, Lasse:Dementjeffin kiwikartano 1885-1985 : kertomus Helsinki : Bostads ab Skatan, 1990
Ensi linja
Vasta avatussa kesäravintolassa istuvat Karinin muodikkaat ystävät juoruamassa tyhjänpäiväisiä. Neitosen katse harhaantuu viereisiin pöytiin.... Ensin hän huomaa silmälasit. Sitten haalistuneen, nuhruisen sadetakin, kuluneet kengät ja piipun. Tuo mies ei kuulu piireihin, Karin ehtii päätellä, kun häntä jo viedään...
Kulmapub
Tietoiskussa lyhyt puiston esittely, kuvassa perhe ostaa jäätelöä lankarullakioskista.
Chydenius, Kaj
Pesola, Sakari
Sepänkatu 15:n ja sen ympäristön historiaa
Puuska-Joki, Kaisu
Jörgen Petersenin kotikaupunginosa 1970-luvulta lähtien
Kosken kirkko
Topelius kuvaa kevätjuhlia Kumpulassa vuosina 1833, 1834 ja 1848.
Villa Johanna
Sundqvist, Gösta
Elite
Korvatunturintie
Sutinen, E.J.
Kontio
Kruunuvuorenkatu 1
"Pitkäsilta. Pätkä mies/ veteen tuijottaa./ Sillan alta sorsanpoika/ katsoo kurkkijaa./ Hetkisen he kuuntelevat/ samaa suhinaa.../ Kaisaniemenlahteen jostain tähti putoaa." (runosta Yhteinen tähti, s. 75)
Kalevankatu
Ehdoton suosikkini oli helakanviheriä talo Aabrahamin ja Eerikin kulmassa, se erottui totisemman värisestä ympäristöstä tehokkaasti. Oli mukava kuvitella, minkälaista noissa taloissa oli sisällä: suuria korkeita huoneita, tummaa parkettia ja pölyisiä kristallikruunuja varmaan. Ja asukkaat vanhoja, vanhoja, daameilla pitsipuserot ja kameekorut, herroilla damaskit ja hopeanuppinen kävelykeppi.
Päähenkilö työskentelee Kampissa ja aamuisin ja ruokatunneilla kiertelee Kampin kaduilla ja Hietalahden torilla.
Kaksi poikaa kokee vanhempiensa avioeron suomalaisessa lähiössä.
Muinainen Hämeen ja Savon maakuntaraja on kulkenut Pielaveden Kirkkosaaressa, jossa saaren keskeisen sijainnin ja vesireitin merkityksen takia ovat sijainneet myös Pielaveden ensimmäiset kirkot. Kirkkojen paikalla on muistomerkki, vanha hautausmaa sekä Anders Brofallin johdolla rakennettu solakka kolmikerroksinen pohjalainen renessanssitapuli vuodelta 1748. Kirkkosaaren maisemaan liittyy vanhalla pappilan paikalla sijaitseva kappalaisen pappilan rakennusryhmä. Peltojen keskellä sijaitseva, nykyisin yksityisomistuksessa oleva pappila talousrakennuksineen kuvastaa vielä papiston maanviljelykseen perustuvaa elämäntapaa. Pappilan runsain listoituksin koristellussa, jugendpiirteisessä päärakennuksessa on karoliininen pohjakaava.
Iisalmen ja Rautalammin emäseurakuntien harvaanasutulla rajaseudulla sijaitseva Pielavesi perustettiin Iisalmen kappeliksi 1683 ja seurakunnan ensimmäinen kirkko rakennettiin Pielaveden Lammassaloon, myöhempään Kirkkosaareen 1692. Kappelikunta hankki puolet Lammassalo n:o 1 tilasta 1705 kappalaisen virkataloa varten. Omaksi seurakunnaksi Pielavesi itsenäistyi 1811. Kappeliseurakunnan perustamisen aikaan asutus muodostui järven rannoille levittyneistä kalastajista ja kaskeajista. Kirkon paikan valintaan vaikutti saaren keskeinen sijainti ja erityisesti vesistön merkitys liikumiselle. Seurakunta säilyikin väkiluvultaan ja tieoloiltaan vaatimattomana koko 1700-luvun. Kirkkosaareen rakennettiin vielä uudet kirkot 1760- ja 1790-luvulla. Vasta väkiluvun kasvu ja tieyhteyksien paraneminen johtivat kirkon siirtämiseen nykyisen kirkonkylän Hiekkaniemeen, johon kirkko valmistui 1878. Kirkkosaaren kirkko purettiin 1882 ja hirret käytettiin kansakoulun rakentamiseen. Kappalaisen pappilan suunnitteli rakennusmestari P.J. Pitkänen ja se valmistui 1909 edellisen palossa tuhoutuneen paikalle. Sotien jälkeen pappilan maat ja rakennukset luovutettiin siirtolaisille.
Pielaveden Kirkkosaari
Villensaunassa lausuttiin Helsingin Työväenyhdistyksen syntysanat 1883.
Esihistoria
toimistot_kooste
toimistot (kooste)
Vuojoen kartanon päärakennus siipirakennuksineen on yksi empirekauden vaikuttavimmista kartanorakennuskokonaisuuksista maassamme. Kartanoarkkitehtuuri on arkkitehti C.L. Engelin käsialaa. Vuojoen kartano sijaitsee Eurajoen alajuoksua ympäröivällä tasangolla. Kartanossa on kolmikerroksinen päärakennus sekä kaksi samaan linjaan rakennettua yksikerroksista siipirakennusta. Kartanoon johtaa nelinkertainen puukujanne. Päärakennuksen vieressä on alkuaan vaunuvajana ja tallina toiminut puinen, pilasterein jäsennelty rakennus. Päärakennusta ympäröivä puisto rajautuu jokeen, joka on alkujaan ollut kartanopuiston vesiaihe. Puiston reunassa on Engelin suunnittelema kasvihuone. Kartanorakennuksen pääakselissa pitkän puukujan päässä on arkkitehti Charles Bassin ja P.J. Gylichin suunnitelmien mukaan rakennettu talousrakennuskompleksi Pistola.
Vuojoen maatila tunnetaan jo 1500-luvulta. Seuraavalla vuosisadalla tilan omisti mm. Åke Tott. Ruukinpatruuna vuorineuvos Lars Magnus Björkman osti Vuojoen 1829. Björkman aateloitiin 1830-luvulla nimellä Björkenheim. Hänen aikanaan Vuojoen kartanosta tuli yksi aikansa uudenaikaisimpia suurtiloja. Kartanon päärakennuksen rakentamiseen liittyi mielenkiintoinen suunnitteluprosessi. Ensimmäisen suunnitelman teki arkkitehti Charles Bassi. Italialaissyntyinen Bassi oli ensimmäinen Suomessa vakinaisesti toiminut ammattikoulutuksen saanut arkkitehti ja julkisia rakennuksia valvovan Intendentinkonttorin esimies. Bassin Vuojoen kartanosuunnitelmaa muokkasi 1930-luvun alussa P.J. Gylich. Gylich oli nimetty Turun kaupunginarkkitehdiksi 1827 tulipalon jälkeen. Lopullisen muodon päärakennukselle ja kahdelle sivurakennukselle antoi arkkitehti C.L. Engel. Engel nimitettiin 1824 Bassin tilalle Intendentinkonttorin päälliköksi, missä virassa Engel toimi kuolemaansa 1840 saakka. Vuojoen kartanon päärakennuksen ja siipirakennusten sijoittelu riviin perustuu Bassin suunnitelmaan ja Gylich on vaikuttanut pohjakaavaan. Varsinainen suunnittelija oli Engel. Kartanon rakennustyöt käynnistyivät 1830-luvun loppupuolella ja ylellinen empirekokonaisuus valmistui ammattinsa suvereenisti hallinneen suunnittelijan elämäntyön päättymisen aikoihin. Talouskeskuksen rakennuksiin kuului Engelin suunnittelema kivirakenteinen kasvihuone puutarhurin asuntoineen. Kasvihuoneessa Engel sovelsi mm. edistyksellisten lämmitysjärjestelmien osaamistaan. Björkenheimien jälkeen kartanon omistus siirtyi 1900-luvun alkupuolella liikemiesten ja maanviljelijöiden muodostamille ryhmille, joiden aikana kartanon metsiä hakattiin ja niistä muodostettiin pienempiä tiloja. Jakamisessa merkittävästi pienentyneen kartanon omistajaksi tuli 1934 Eurajoen kunta, joka perusti kartanoon vanhainkodin. Kaikkia kartanon rakennuksia muutettiin vanhainkotikäytön aikana 1936-2003. Kartanon päärakennus siipirakennuksineen valmistui uuteen käyttöön juhla-, koulutus- ja toimistotiloiksi 2005. Muutos- ja restaurointisuunnittelijoina olivat Arkkitehtitoimisto Schulman Oy:n arkkitehdit Sari Schulman ja Simo Freese. Kasvihuone toimi vanhainkodin mielisairasosastona 1930-luvulta vuoteen 1969. Kasvihuone muutettiin kokoustilaksi ja saunaosastoksi Arkkitehtitoimisto Timo Tuomolan suunnitelmien mukaan 2007. Kartanon talouskeskus Pistola on yksityisomistuksessa.
Vuojoen kartano
Renvall, Essi
Kruunuvuoren huvila-alueen pääomistaja vuodesta 1913. Hän teki sittemmin maakaupat öljy-yhtiöiden kanssa, ja ne johtivat Haakoninlahden huvilayhdyskunnan tuhoon.
Kaltsila, Uusikylä ja Vanhakylä ovat keskiaikaisia maarekisterikyliä. Kolmen lähekkäin sijoittuneen kylän muodostama hyvin säilynyt kylämaisema on syntynyt isonjaon jälkeen, jolloin talot rakennettiin lähemmäksi peltoja. Kaltsilan kylä sijaitsee Kotojärven rannalla. Uudenkylän taloja on Kotojärvestä Rautaveteen laskevan laskuojan, Harjastenojan, varrella. Vanhankylän talot jäävät alueen länsiosaan. Kylien maisemakuvalle ovat ominaisia korkeat, havumetsän peittämät mäet ja niiden väliin jäävät järveä kohti loivasti viettävät viljelysmaat, joita metsäsaarekkeet katkovat. Kantatilat sijaitsevat peltojen yhteydessä mäenkumpareilla ja maiseman muotoja seuraavien paikallisten hiekkateiden varsilla. Perinteistä rakennuskantaa on säilynyt mm. Vanhankylän ja Rosilan ratsutiloilla sekä Sallin ja Punton talonpoikaistiloilla. Kantatilojen pihapiirissa on säilynyt asuinrakennuksia 1800-luvun alkupuolelta ja talousrakennuksia 1700-luvulta. Uudet päärakennukset ovat pääasiassa 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Kylässä on säilynyt myös jonkin verran vanhoja mökkiläisasumuksia Rosilan ja Vanhankylän tienoilla. Kyläasutukseen liittyy myös perinteisellä paikallaan seisova Rosilan jalkamylly 1820-luvulta.
Tyrvään pitäjän Kaltsilan kylä asutettiin viimeistään varhaiskeskiajan kuluessa. Kaltsilassa oli 1560-luvulla viisi taloa. Tiivis ryhmäkylä peltoineen sijaitsi Kotojärven (ent. Rudasjärvi) rannalla olevalla matalalla harjantella. Uudenkylän tiivis kylä sijaitsi Kotojärveen laskevan Harjastenojan varrella olevalla pienellä mäellä. Kylässä oli 1560-luvulla kuusi taloa. Vanhassakylässä oli neljä taloa 1560-luvulla. Kylien pohjoispuolelle raivattiin 1600-luvulla Tyrväästä Vesilahdelle vievä ns. Narvanmatkantie. Tiivis kylämaisema hajosi isonjaon jälkeen kantatalojen muuttaessa lähemmäksi peltovainioitaan. Kaltsilan taloista Rosila jäi vanhaan kyläkeskustaan. Kaltsilan kansakoulu valmistui 1910. Vanhankylän päärakennus rakennettiin 1925 (H. Tiitola) ja pirttirakennus 1800-luvun alkupuolella. Rosilan päärakennus valmistui 1898, pirttirakennus 1827 ja vilja-aitta 1779. Sallin päärakennuksen hirsirunko rakennettiin 1877, ulkoasu valmistui 1913 muutoksessa ja aitat rakennettiin 1700-luvulla. Punton tilan päärakennuksen runko valmistui 1800-luvun alussa. Nykyasuun rakennus saatettiin 1914, jolloin rakennettiin myös toinen asuinrakennus. Tilan aitoista kaksi valmistui 1793 ja yksi 1804. Rosilan jalkamyllyä uusittiin 1895 ja 1930.
Kaltsilan, Uudenkylän ja Vanhankylän viljelymaisema
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Valter Thomén kanssa.
Iisalmella on poikkeuksellisen laaja ja paljon eri ikäisiä rakennuksia sisältävä asema-alue. Hyvin säilynyt asemapuisto kokoaa rakennukset omaleimaiseksi asemanseuduksi. Paloisvirran rannalla sijaitsevan rautatieaseman asemarakennus on rakennettu Oulun radan III luokan asemasuunnitelmien mukaisesti. Sen ohella asemapuistossa on asemapäällikön koristeellinen asuintalo, veturitalli, makasiinit, vesitorni ja useita asuinkasarmeja talousrakennuksineen eri vuosikymmeniltä sekä suurista kivilohkareista ladottu ns. vara-asema sotavuosilta. Radan itäpuolelle jäävät veturitallit ja koneiden huoltoon liittyvät muut rakennukset. Rautatieasema sijaitsee Poroveden rannalta lähtevän Savonkadun itäpäässä.
Kuopioon asti 1889 valmistunutta Savon rataa jatkettiin Kajaaniin 1898-1904. Rautatie osoitti tarpeellisuutensa erityisesti viljan kuljetuksissa, mutta sen nähtiin parantavan alueen mahdollisuuksia myös voin, tervan ja puutavaran kuljetuksen nopeuttajana. Rataosan ainoa III luokan asema valmistui 1902 Iisalmeen. Asematyyppi oli Bruno Granholmin suunnittelema. Rakennusta laajennettiin 1904 ja 1930. Iisalmesta tuli risteysasema, kun rata Ylivieskaan valmistui 1926. Tässä yhteydessä Iisalmeen rakennettiin uusi veturitalli ja vesitorni radan itäpuolelle. Asemalta Iisalmen satamaan Poroveden rantaan vienyt pistoraide valmistui 1907.
Iisalmen rautatieasema
Kemijoen varteen Kemijoki Oy:n valtakunnallista sähköntuotantoa varten rakennuttama Pirttikosken voimalaitos yhdyskuntineen on ollut laajuudeltaan ja rakennustekniikaltaan yksi Lapin merkittävimmistä rakennushankkeista. Pirttikoski on yksi Suomen kolmesta tunnelivoimalaitoksesta, jonka konesali kallioseinineen on erityisen vaikuttava. Pirttikosken jyrkkäpiirteinen luonto on määrännyt rakennusten sijoittelua, mutta on antanut toisaalta mahdollisuuden Kemijokivarren voimalaitossuunnitteluun kokonaisuutena. Pirttikosken 1957-60 rakennettu betoninen voimalaitos sijaitsee metsäympäristössä, korkeiden rantatöyräiden välissä. Maisemaa hallitsevat voimalaitoksen puoleisen rannan louhitut kallionleikkaukset ja Kemijoen uoma. Kemijoen länsirannalla on voimalaitoksen työntekijöiden asuma-alue 1950-luvulta. Toistakymmentä rivitaloa käsittää kaikkiaan 65 asuntoa. Tiilikatteiset, valkeat rivitalot on ryhmitelty ja porrastettu maaston mukaan pitkärunkoisten mäntyjen katveeseen. Voimalaitoksen 1950-luvulla rakennettu seuratalo, Luusuanpirtti, on voimalan länsipuolella, maantien varressa.
Pirttikosken voimalaitos oli Kemijoen kahdeksan voimalaitoksen sarjassa aikajärjestyksessä toinen. Rakennustyöt käynnistyivät kevättalvella 1956 ja kestivät kolme vuotta. Voimalaitoksen pääsuunnittelijan toimi Harry Sistonen. Niemen läpi louhittiin kallioon 2500 metriä pitkä tunneli. Sen alkupää laajennettiin aaltoilutilaksi, loppupäähän muodostui alakanava, jonka pituus on 590 metriä. Pirttikosken voimalaitos kytkettiin valtakunnanverkkoon joulukuussa 1959 ja toinen koneisto saatiin käyntiin keväällä 1960. Luusuanpirtti valmistui 1958 ja sen suunnittelivat Kai Blomstedt ja Birger Stenbäck.
Pirttikosken voimalaitosyhdyskunta (Luusuanpirtti)
Hemmo tanssii Kaivopihan suihkulähteessä.
On kaikki mennyt pieleen, osoitetta mieleen en millään saa, ja nämä hesalaiset nauraa kun hevonen syö kauraa, ja minä piirakkaa, ei täällä kukaan sua tunne mutta löytää sinut tahtoisin, koska lupasin mä niin mä tulin hevosella Helsinkiin
'Kuljettuaan Dagmarinkadun koirapuistikon läpi ja välteltyään parhaansa mukaan innokkaan karjalankarhukoiran lähentely-yrityksiä Linda pysähtyi katselemaan Nervanderinkadun kulmassa komeilevaa muhkeaa okranväristä niin sanottua Merrimiesten taloa, jonka edessä oli aikoinaan tehty maan ainoa sisäpoliittinen murha.' (s. 49)
Linda liikkuu Merkkimiesten talon tienoilla.
Suvorovin kanavat (Kukonharju)
Ruuth, Alpo
Hämeenmäen ja Hurrilan mäenlakikylissä on säilynyt niiden ikivanha rakenne ja tilojen sijoittelu. Savolaiskylät sijaitsevat Vahvajärven ja Joutsaan ulottuvan Suonteen välisellä korkealla kannaksella, hyvien vesireittien vaikutuspiirissä, syrjässä nykyisiltä valtateiltä. Kylät edustavat tyypillistä savolaista mäenlakiasutusta. Kylän rakenne viestii vanhasta yhtämittaisesta asutuksesta samalla paikalla. Kylän perinteinen leima perustuu talouskeskusten sijoitteluun, pihapiirin tiiviiseen rakentamiseen, koivukujiin ja puustoon sekä maantien vanhaan linjaukseen ja peltoja rajaaviin kiviaitoihin. Tilakeskukset ovat loitolla toisistaan, mutta avoin viljelysmaisema sitoo kylän visuaaliseksi kokonaisuudeksi.
Hämeenmäki on alueen vanhimpia kyliä. Hämäläisten ja savolaisten tilat kohtasivat Hämeenmäessä, jonka ensimmäisen talon perusti 1440-luvulla piispa Maunu II Tavast. Kirkon maaomaisuus siirtyi 1549 Suur-Savon voudille ja kruunulle. Hämeenmäessä ja Hurrilassa oli 1664 kolme maakirjataloa, jonka jälkeen taloluku ei ole suuresti muuttunut.
Hämeenmäen ja Hurrilan kylät
Smedslund, Tor
Pohjanmaan teollisuuden kartanot (Nyby)
Valiolan linnamainen ulkonäkö viesti työväenasumisen statuksen noususta samaan tapaan kuin Armas Lindgrenin hieman myöhempi Kone ja Sillan kortteli. Valiolan lähellä Hämeentien itäpuolella oli nousemassa sarja teollisuuslaitoksia ja Hakaniemen tori oli kehittymässä uusine kauppahalleineen.. Suuri, komea elokuvateatteri ja myymälärivistö kertovat osaltaan työväen mahdollisuuksista kuluttaa hieman entistä enemmän.
Hämeentie 8 on Valiola, vuonna 1913 valmistunut Väinö Vähäkallion suunnittelema talo.
'Makaan tarhassa, joka on paikka, jonne työtätekevät tuovat lapsensa säilöön. Sitä en tiedä, että tarha on vanha, kristillinen, köyhille lapsille perustettu ja sen nimi on Ebeneser. Se (heprean Eben-ezer, apukivi) tarkoittaa Raamatussa muistokiveä, jonka Samuel pystytti filistealaisista saamansa voiton kunniaksi. Apukivi on hyvä nimi tarhalle Kalliossa, joka sijaitsee Helsinginkadulla, Hesarilla, kuten me sanomme; Stadarillakin joskus.' (s. 8)
Ennen kouluikää Mäkelä viettää päivänsä Ebeneserin tarhassa.
Kuka maalasi Kaisaniemen Opintoputken? Mikä on teoksen nimi? Kaisaniemen metroaseman jalankulkutunnelin Opintoputken seinämaalaus on tehty kuuden taiteilijan yhteistyönä heidän omasta aloitteestaan. Työryhmään kuuluivat Viva Granlund, Tapani Hyypiä, Pirjo Malkki, Anu Miettinen, Mikko Rantanen ja Riikka Wesamaa. Teoksen värimaailma ja muotokieli perustuvat vanhoihin kalliomalauksiin ja -piirroksiin. Teoksella ei ilmeisesti ole varsinaista nimeä, ainakaan sitä ei mainittu teoksesta kertovien artikkelien yhteydessä.
Tohmajärven Kirkkoniemen maisema rakennuksineen edustaa hyvin sitä historiallista vaihetta, joka vallitsi kirkonkylissä ennen maakaupan vapautumista. Vesitse hyvin saavutettava Kirkkoniemi on ollut vuosisatoja pitäjän kirkollisen ja julkisen toiminnan keskittymä. Tohmajärven keskustasta, Kemiestä, syrjässä oleva kirkkomaisema on kirkon, pappilan, pitäjäntuvan ja vanhan tielinjan muodostama. Kirkkoniemen kumpuilevassa maastossa sijaitseva puukirkko on rakennettu 1751. Sitä ympäröi järveen viettävä kirkkomaa, jonka keskellä, aiemman kirkon paikalla, on kellotapuli. Vanha Kirkkoniemeen johtava maantie päättyy Tohmajärven 1841 valmistuneen kirkkoherranpappilan pihapiiriin. Kirkkotupa eli pitäjäntupa on vuodelta 1856. Kirkkoniemen maisemaan tuovat oman lisänsä vesistöön liittyvät kumpuilevat pellot.
Tohmajärven ensimmäinen luterilainen kirkko rakennettiin 1600-luvulla Kirkkoniemeen, joka oli alun perin ortodoksisen tsasounan paikka. Nykyinen kirkko rakennettiin 1751 Eskil Colleniuksen johdolla ja se sai nykyasunsa 1911 kun sitä korotettiin ja sen ristivarsia jatkettiin. Pappila on ollut Kirkkoniemessä 1600-luvulta lähtien. Kirkkoniemestä oli hyvä yhteys lahden yli Peijonniemeen, missä on ortodoksinen kalmisto ja kappalaisen pappila. Luterilaisena aikana vainajat pyrittiin hautaamaan Kirkkoniemeen, mutta erillinen hautausmaa perustettiin jo 1700-luvulla Turusenniemeen johtavan tien varrelle ja uusi hautausmaa 1842 entiselle pappilan pellolle kirkon länsipuolelle. 1900-luvun kuntakeskusrakentaminen keskittyi Kemien mäelle, jolloin kirkon ympäristö säästyi rakennuspaineilta.
Tohmajärven Kirkkoniemi
Hietamies, Eve
ohjaaja
Bastioni Scheffer
Bastioni Scheffer rakennettiin vuosina 1751-1753. Bastionimuuri toteutettiin suoraan kalliolle ilman sisätiloja. Maaston muotoa hyväksi käyttäen tehtiin vasempaan kylkeen yksi kasematti. Tykkiaukkoja oli vasemmalla puolella viisi: niistä kolme sijoittui siipeen ja kaksi kylkeen. Bastionit Scheffer ja Stiernroos yhdistettiin tenaljilla, joka suojasi ruotsalaisena aikana saarta etelästä aivan rantaa pitkin, koska eteläpuolista luotoa ei vielä ollut yhdistetty Pikku Mustasaareen. Tenaljissa oli kaksi linnoitusporttia ja kivääriaukot. Nykyisen D 13:n paikalla ollut tykistöverstas muodosti osan tenaljimuurista. Vuonna 1769 tenaljiin tehtiin ampumatasannetykistöverstaan ja bastioni Stiernroosin väliselle osuudelle. Bastioni Schefferin toisessa rakennusvaiheessa 1773-74 vasempaan siipeen tehtiin kasematit. Oikean kyljen ja tenaljin liittymästä purettiin linnoitusportti tarpeettomana ja muurattiin tenalji siltä kohden umpeen. Tenaljin rintavarustus turvetettiin. Ampuma-aukkoja tenaljissa oli vain muurissa. Bastionimuurin edusta oikean siiven ja kyljen kohdalta oli eskarpoitu. Venäläisen varuskunnan alkuaikoina, esimerkiksi vuonna 1811 bastioni Schefferin holvatuissa kasemateissa säilytettiin ruutia. 1830-luvulla kosteita kasematteja kuivatettiin ja korjattiin. Pihan kiveyssuunnitelmaa ei toteutettu. 1844 yleisen sairaalasuunnitelman mukaan kasematit otettiin Merisotasairaalan keittiön ja leipomon käyttöön. Vuonna 1851 Viaporin insinöörikomennuskunnan luovuttaessa koko alueen komendantin hallintaan tenaljissa oli kaksipuoliset portit. Vuonna 1853 ikkunoihin pantiin rautaristikot, kasematteihin tehtiin lattiat, ampumatason yläpuolelle vedettiin tuuletushormi ja ovet ja ikkunaluukut maalattiin öljymaalilla. On epäselvää, mitä tarkoitusta varten tämä remontti itse asiassa toteutettiin. 1865 kunnostettiin yksi kasematti ammusten säilytykseen sopivaksi. 1873 oikean siiven sortunut seinämä muurattiin uudelleen. Vuonna 1900 kaksi kasemateista muutettiin pajoiksi. Pajoissa myös varastoitiin rautaa ja hiiltä ja sen lisäksi bastionia käytettiin kerosiinivarastona. Pajojen suuria tulisijoja varten muurattiin kaksi savupiippua. Ensimmäisen maailmansodan vuosina oikea siipi ja osa oikeasta kyljestä purettiin sairaalan D 23 työmaan tieltä. 1920-luvun vaihteessa bastionissa oli talli ja vaja. Suomalaisena aikana bastioni on ollut puolustuslaitoksen, lähinnä Merisotakoulun hallinnassa ja sitä on käytetty varastona ja traktoritallina. Tenaljissa olevaa porttia, joka johtaa Pikku Mustasaaren keskusaukiolle, korjattiin 1980-luvun lopulla ja 1995 aloitettiin tenaljimuurin suojaava kunnostus. Seija Linnanmäki 1994
"Mies astui metrovaunuun aamuruuhkassa Siilitiellä, avopäin, musta parransänki ja kauhtunut ulsteri. Se jäi seisomaan keskikäytävälle, tarrautui kaksi käsin tukitankoon ja alkoi kailottaa heti kun metro ynähti liikkeelle." (s. 73)
Lehto, Olli
Kai Pahlman asui aikuisiällään Jollaksessa, osoitteessa Jollaksentie 37. Kirjassa hän tosin keskittyy peliuransa tapahtumiin, Jollas jää maininnan tasolle.
Naantalin kirkko Ailostenniemessä on keskiajan hengellisessä elämässä tärkeää osaa näytelleen birgittalaisjärjestön luostarikokonaisuudesta säilynyt osa ja Turun tuomiokirkon jälkeen suurin keskiaikainen kirkko maassamme. Naantalin kaupunki on perustettu birgittalaisluostarin viereen. Kirkon runkohuoneen itäpäässä ulkonee kaksikerroksinen itäsakaristo jonka eteläpuolella on 1600-luvulla tehdyt porrashuone ja viinikellari. Runkohuoneen länsipäähän liittyy 1790-luvulla rakennettu barokkihuippuinen länsitorni. Seinissä näkyvät umpeen muuratut aukotukset liittyvät luostariaikana kirkkoon kuuluneisiin rakennuksiin. Kolmilaivainen kirkkosali on viisitraveinen. Keskilaivan tähtiholvit ja sivulaivojen ristiholvit ovat 1800-luvulta, mutta seurannevat holvauksen keskiaikaista muotoa. Etelälaivasta ulos johtava itäinen oviaukko "armon portti" on tallinnalaistyyppinen kalkkikiviportaali. Kirkkosalin sisustus on saarnastuolia lukuun ottamatta moderni ja sen järjestelyssä on haluttu mukailla luostarivaihetta korostetuin sivulehterein. Kirkon keskiaikaiseen esineistöön kuuluu alttarikaappi, jonka pääryhmänä on Neitsyt Marian taivaallinen kruunaus, Pyhää Birgittaa ja Pyhää Katariinaa esittävät veistokset sekä kotimaista alkuperää oleva krusifiksi, Pietà-ryhmä, kasteallas ja kahdeksankulmainen piscina-kivi sekä kirkon länsiosassa seisova korkea sakramenttikaappi. Saarnastuoli vuodelta 1622 on Henrik Flemingin ja hänen vaimonsa lahjoittama. Muuta 1600-luvun esineistöä ovat hautavaakunat. Turun seudun lähes kaikissa kirkoissa oleva kaappikello on vuodelta 1878. Kirkon itäpuolella on seurakunnan hautausmaa, kirkon pohjois- ja länsipuolella olevassa puistossa on säilynyt pintamaan alla Reinhold Hausenin 1872 ja 1879 tekemissään kaivauksissa dokumentoimat nunnakonventin ja veljeskonventin rakennusten fragmentit.
Päätös birgittalaisluostarin perustamisesta Suomeen tehtiin 1439 ja sen lopulliseksi sijoituspaikaksi varmistui 1443 Ailosten tila Naantalissa. Paikka sai nimen Vallis Gratiae, Armon laakso. Luostari vihittiin käyttöön 1462 ja se käsitti järjestön sääntöjen mukaan sekä nunnien että munkkien luostarit eli konventit. Sisarkonventin rakennukset olivat kirkon pohjoispuolella ja veljeskonventin sen länsi- ja eteläpuolella. Kirkko oli kummallekin yhteinen ja sen sisätilan jäsentely kaksine kuorineen ja sivulehtereineen poikkesi tavallisista seurakuntakirkoista. Luostari lakkautettiin vuoden 1544 jälkeen ja rakennukset rappeutuivat vähitellen. Vain kirkko jäi jäljelle toimimaan, vuodesta 1577 lähtien sekä kaupungin että sitä ympäröivän pitäjän seurakuntakirkkona. Kirkko vaurioitui 1600-luvun alkupuolella sattuneessa tulipalossa. 1860-luvulla kirkko uusittiin perusteellisesti, jolloin se mm. holvattiin uudelleen. Länsipäädyn torni rakennettiin 1790-luvulla Mikael Piimäsen johdolla. Kirkkosalin restauroinnin 1963-1965 suunnitteli arkkitehti Olli Kestilä.
Naantalin kirkko ja Ailostenniemi
Eläintarhan huvila 11
Emil ja Sofi piiloutuvat poliisilta Johanneksen kirkkoon.
Pengerkatu
Olsson, Claes
Helsingin eläintarha on Korkeasaaressa, mutta mistä Töölössä sijaitseva Eläintarha on saanut nimensä? Helsingin kadunnimet -kirjassa kerrotaan seuraavasti: Puistoa nimitettiin aluksi Töölön puistoksi, mutta kun sinne myöhemmin suunniteltiin eläintarhan perustamista, ruvettiin puistoa kutsumaan vähitellen Eläintarhaksi, ja 1880-luvulla tämä nimi oli jo yleisesti käytössä. Vaikka eläintarha sittemmin perustettiin Korkeasaareen, jäi kaupungille 1877 luovutetun puiston pysyväksi nimeksi Eläintarha-Djurgården, joka sai virallisen vahvistuksen 1909.
Luku "Suolamakasiinista keisarin palatsiksi"
Siikaisten talonpoikaisarkkitehtuuri (Starck)
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Pielpajärvi)
Päivittäin metrolla työmatkaa kulkiessani näen Sörnäisissä pyöreän rakennuksen jota tiedän kutsuttavan kaasukelloksi. Kiinnostaisi tietää, miksi sitä sanotaan kaasukelloksi, miksi se on pyöreä, ja mitä siellä on nykyisin sisällä? WSOY:n Webfacta kertoo että ”kaasukello on kaasulaitoksen yhteydessä oleva kaasusäiliö, johon paineessa olevaa kaasua varastoidaan kulutuksen vaihtelujen tasaamiseksi”. Seuraavasta osoitteesta löydät vanhan Pienen Tietosanakirjan osassa II olleen artikkelin kaasukellosta ja sen toimintaperiaatteesta: http://runeberg.org/pieni/2/0118.html Artikkelin mukaan puhdistettu kaasu kulkee suureen kaasusäiliöön eli – kelloon, josta se menoputken kautta painuu yleiseen putkiverkkoon. Kaasukellossa on vesiallas ja tässä alassuin useammista kaukoputken osien tapaan sisäkkäin liukuvista osista tehty kello eli kupu, joka nousee ja laskee kaasumäärän vaihtelun mukaan. Kaasun paine vaihtelee sen mukaan, miten täynnä kello on. Niinpä menojohdossa on paineensäätäjä, joka pitää paineen putkijohdoissa samana. Kaasua käytettiin Helsingissä alun perin valaistukseen. Ensimmäiset kaasulyhdyt sytytettiin Uuden Teatterin eli nykyisen Ruotsalaisen Teatterin edustalle marraskuun 14. päivänä 1860. Helsingin Kaasuvalaistusyhtiön ensimmäinen kaasutehdas sijaitsi Espoon tullissa, nykyisen pääpostin ja rautatieaseman tienoilla. Raaka-aineena oli aluksi puu. Vuonna 1882 siirryttiin käyttämään kivihiiltä. Pian kaasua ryhdyttiin käyttämään myös lämmityksessä ja vuodesta 1887 alkaen myös taloudessa. (kaasuliedet) Vuoden 1900 lokakuussa kaasulaitos siirtyi Helsingin kaupungille, jonka ensimmäisiä tehtäviä oli kaasulaitoksen laajentaminen. Uusi paikka löytyi Sörnäisten niemeltä, jonne kohosi uusi, moderni tehdas. Tämän suunnitteli arkkitehti Selim A. Lindqvist. Tehdas aloitti toimintansa syyskuun 1. päivänä 1910 ja toimi tällä samalla paikalla aina vuoteen 1994 saakka. Vuosina 1991-1994 toteutettiin kaasulajinmuutos eli siirryttiin kaupunkikaasusta maakaasuun. Yhtenä syynä oli mm. se, että viranomaiset halusivat kaasutehtaan pois läheltä tiheää asutusta.
Leena Arkio: Fosforitikkutehtailija Gottbergin tontti Hillerin korttelissa
Jarmusch, Jim
Sirkka perustaa ensimmäisen oman kodin kihlattunsa Erkin kanssa pakilalaisen omakotitalon vinttihuoneeseen.
Juolahti mieleeni, että mitäköhän tarkoittavat numerot paloautojen kyljessä? Tuskin se ainakaan juokseva numerointi on? Kirjain tai kirjaimet numeron edessä kertovat auton sijaintikunnan, Helsingissä tunnus on H. Kirjaintunnusta seuraavasta ensimmäisestä numerosta selviää minkä paloaseman alaisuuteen auto kuuluu. Toinen numero ilmaisee auton käyttötarkoituksen. Jos asemalla on useita autoja samassa tarkoituksessa, tulee kirjaimen ja kahden numeron jälkeen vielä kolmas numero. Siitä ilmenee ajoneuvon järjestysnumero. Otetaan esimerkiksi H193. Se on Keskuspelastusaseman, eli Kallion paloaseman, perustason sairaankuljetusyksikkö numero 3. Tässä siis H = Helsinki, 1 = Kallio, 9 = ambulanssi tai muu lääkinnällisen pelastustoimen ajoneuvo ja 3 = Kallion kolmas sairaankuljetusyksikkö. Helsingissä HS-kirjainyhdistelmä tarkoittaa sopimuspalokuntaa (VPK), esim HS-111 on VPK:n sammutusauto, Kallion paloaseman alaisuudessa, järjestysnumerolla yksi. HL puolestaan viittaa lääkintäesimieheen. Paloveneiden tunnuksissa käytetään lisätunnusta V tai M. Päällikön/palomestarin auton tunnuksessa on P-kirjain. Helsingin paloasemien tunnukset ovat: H1 Keskuspelastusasema (Kallio) H2 Erottaja H3 Haaga H4 Käpylä H5 Malmi H6 Mellunkylä H7 Herttoniemi H8 Suomenlinna Autojen tehtävätunnukset löydät Wikipedian artikkelista.
toilets
Ravintola Kolme Kruunua
'Koska kyse oli Temppeliaukion kirkosta, oli hautajaisten alkamisaika jouduttu laittamaan jo kello yhdeksäksi. Turistiryntäys alkaisi kymmeneltä. -- Kirkon ovi oli yhtä painava kuin aina ennekin. Hanneksen sieraimiin tulvahti tuttu tuoksu. Siinä oli yksi osa vanhaa keskiaikaista kirkkoa, yksi osa vanhaa kellaria ja yksi osa jotakin tuntematonta, kenties kynttilöiden tai joidenkin pesuaineiden raikasta tuoksua.' (s. 173 - 174)
Vainajan toivomuksesta hautajaiset vietetään Temppeliaukion kirkossa.
Salminen, Ville
open air theatres
sommarteatrar
kesäteatterit
Hälvä - Torday
Gullichsen, Kristian
Kustavin kirkkoympäristö on 1700-luvulla perustetun kappeliseurakunnan pienimuotoinen ja hyvin säilynyt keskus. Kokonaisuuden muodostavat kappeliseurakunnan perustamisen aikaan 1700-luvulla rakennettu lounaissuomalainen pitkäkirkko, kirkon läheisyydessä sijaitseva pappila sekä näiden välillä kulkeva vanha maantie, Suuri postitie. Kustavin puukirkko sijaitsee kirkonkylän etelälaidalla. Muodoltaan se on pitkäkirkko, johon liittyvät runkohuonetta matalammat sakarat. Satulakattoinen kirkko on katettu paanuilla. Kirkon länsipäädyssä on matala eteisrakennus ja vastaava rakennusosa on myös eteläisen kylkiäisen päädyssä. Pieni sakaristo on itäsakaran pohjoissivulla. Kirkkosalia kattaa tynnyriholvi. Kirkon kiinteästä sisustuksesta alttarilaite ja parvekkeet ovat 1800-luvulta. Saarnatuoli on 1640-luvulta. Esineistöön kuuluu saaristopitäjäläisten kirkkoon lahjoittamia votiivilaivoja. Erillinen paanuilla vuorattu kellotapuli on mahdollisesti 1600-luvulta ja samaa tyyppiä kuin Lokalahden tapuli. Kirkon ja tapulin ympärillä on vanha hautausmaa. Kirkon aitta on länsiportilla ja leikkaushuone vuodelta 1929 kirkkomaan pohjoislaidalla. Sankarihaudalla on Jussi Vikaisen suunnittelema patsas. Kivimuurin ympäröimän kirkkomaan vieritse kulkee Suuri postitie, joka on valikoimassa myös erillisenä kohteena. Vanha tielinja kaartaa kohti 1880-luvun alussa rakennettua ja edelleen kirkkoherran asuntona toimivaa pappilaa, joka sijaitsee kirkon itäpuolella. Pihapiiriin kuuluu vastapäätä pappilarakennusta sijaitseva väentupa sekä talouspihalla 1939 rakennettu kivinavetta. Kirkon ja pappilan eteläpuolella on vanha viljelysaukea. Kustavilaissyntyisen kirjailija Volter Kilven (1874-1939) romaani Alastalon salissa alkaa kuvauksella Kustavin kirkkomaalta. Kustavilla on merkittävä rooli myös Kilven Saaristo-sarjan muissa osissa.
Vanhin Kustavin kirkoista oli Vartsalassa, joka mainittiin 1554 Taivassalon kappelina. Vartsalan ja 1675 perustetun Kunnaraisten kappelikirkko yhdistettiin 1783 yhdeksi kappeliksi. Kappeliseurakunta sai nimekseen Gustaf, Kustavi kuningas Kustaa III:n kunniaksi. Nykyinen kirkko rakennettiin uudelle paikalle Kivimaalle 1783 J. Höckertin johdolla käyttämällä hyväksi Kunnaraisten vanhan kappelikirkon hirsirunkoa. Kirkkoa korotettiin ja siihen lisättiin sivusakarat. Myös tapuli siirrettiin nykyiselle paikalleen Kunnaraisista 1793. Kirkkosalia uusittiin 1876-1879 lääninarkkitehti C.J. von Heidekenin ja 1928 lääninarkkitehti G. Wahlroosin suunnitelmin. Kirkkorakennusta korjattiin ulkoa 1988. Kirkko sijaitsi alun perin kirkkomaan pohjoislaidassa. Hautausmaata laajennettiin 1850-luvulla ja 1922. Kustavi oli Taivassalon kappelina vuoteen 1865, jolloin se erotettiin omaksi seurakunnaksi. Vanhan kappalaisenpappilan eli Pietilän pihapiiriin rakennettiin 1880-luvun alussa uusi pappila talousrakennuksineen.
Kustavin kirkkoympäristö
Christian Schwindt Quintet
Vanha Poli
Puutarhan kasvihuoneiden, palmuhuoneen ja instituuttirakennuksen arkkitehti
Immonen, Jukka
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Keminmaan kirkot ja Valmarinniemi)
Vanhempi herra muistelee elämänvaiheitaan ja havannoi nykypäivää. Sarjakuva ilmestyy myös Helsingin Sanomissa sunnuntaisin.
Torkkelinkuja
"He menivät mäkeä ylös... Kettutien koulun ohi..." (s. 135)
'Malmin lentokentän ja koko Tattarisuon yllä leijui kevyt aamu-usva, kun Karlsson pysäytti korjatun Citroënin pyöreän asemarakennuksen eteen.' (s. 177)
Lentokentällä odotetaan tärkeää valtiovierasta.
Jyväskylän yliopistoalueen kulttuurihistoriallisesti ja arkkitehtonisesti merkittävään kokonaisuuteen kuuluvat myös Jyväskylän seminaarivaiheessa syntynyt Älylän jugendvaikutteinen huvila-alue puistoineen, Alvar Aallon suunnittelemat museorakennukset sekä Seminaarimäen pientaloalue puistoineen. Älylän aluetta rajaavat Kramsunkatu, Keskussairaalantie ja Seminaarinkatu. Varsinaisia Älylän huviloita ovat kaksi Oksalan taloa, Heiskan talo, Jussilan talot, Karpion talo, Salervon talo ja Mikkolan talo. Älylän taloille ovat tunnusomaisia jugendkauden yksityiskohdat ikkunakoristeluissa, kuisteissa ja parvekkeissa. Pihapiirit ja puisto ovat osittain 1920-luvun puutarhakaupunki-ideaalien mukaisia. Älylä-nimitys lienee ollut yleisesti käytössä 1960-luvulle asti. Älylän alueella ovat myös Alvar Aalto museo (Alvar Aalto 1973) sekä Keski-Suomen museo (Alvar Aalto 1961). Seminaarinmäen alue käsittää kaksi korttelia, joissa on yhteensä 17 tonttia. Aluetta rajaavat Lounaispuisto, Vapaudenkatu, Haarakatu ja Seminaarinkatu. Alue liittyy luontevasti osaksi yliopistoaluetta ja Seminaarikadun alapäässä Älylän huvila-aluetta. Alueen rakennuskanta on säilynyt suhteellisen hyvin. Rakennuksia ovat muiden muassa entinen kruununmakasiini, VPK:n ja Heinosen talot, Jyväskylän juomatehdas, Stooren, Ojalan, Beckerin ja Laitakarin talot, Wivi Lönnin oma talo ja Ville Lönnin talo sekä Parviaisen kaupunkitalo. Monet rakennuksista ovat arkkitehti Wivi Lönnin suunnittelemia. Seminaarinmäen alueeseen liittyy myös seminaarin oppilaiden alun perin 1869 istuttama puisto, Lounaispuisto, jonka ensimmäiset 100 puuta istutettiin talkoilla tuolloin vielä avoimena olleelle pellolle. Ensimmäisiä puulajeja alueella olivat koivut, tuomet, pihlajat sekä lehmukset.
Seminaarinmäen ja Älylän asuinalueet syntyivät Jyväskylän seminaarin lehtoreiden ja kaupungin muiden kulttuurihenkilöiden asettuessa asumaan Mattilan tilasta erotetuille tonteille seminaarin välittömään läheisyyteen. Puutarhamaiset huvilatontit perustuvat 1910 laadittuun asemakaavaan. Ensimmäiset rakennuksista ovat 1900-luvun alusta. Vilkkain rakennusvaihe oli 1920-luvulla. Seminaarimäen vanhin rakennus on 1851 valmistunut kruununviljamakasiini, joka muutettiin Lönnin piirustuksilla 1914 kirjastoksi, nykyisin se on virastokäytössä. Lounaispuistoon rakennettiin laululava 1880-luvulla, ja puustoa harvennettiin laulu- ja soittojuhlia varten. Kiinteä kesäkahvila valmistui 1887. Se korvattiin kaupunginarkkitehti Olavi Kivimaan suunnittelemalla kioskilla 1954. Myös nykyinen laululava on Kivimaan suunnittelema vuodelta 1954. Molempia rakennuksia on kunnostettu 2000-luvulla niiden alkuperäistä ilmettä kunnioittaen. Puisto on kunnostettu 1990-luvulla kulttuuritilaisuuksien pitopaikaksi.
Älylän ja Seminaarinmäen asuinalueet
Bastioni Seth
Bastioni Seth kuuluu Susisaaren vanhimpaan linnoitusvaiheeseen. Bastionin vasen siipi ja kylki rakennettiin lähes valmiiksi vuosina 1750-53. Samanaikaisesti rakennettiin sittemmin puretut kurtiinimuuri Seth-Ekeblad ja bastionipihalle Thunbergin mylly. Oikea siipi (17a) jäi keskeneräiseksi. Koko bastionirakenne muuttui 1770-luvulla tehdyssä J. M. Sprengtportenin uudessa, arkkitehtonisesti kunnianhimoisessa linnoitussuunnitelmassa, jossa esitettiin rakennettaviksi bastioni Sethin oikean kyljen paikalle puolibastioni Hjärne sekä bastionin oikean kyljen jatkeeksi tenalji von Fersen. Koko varustusketju katettiin vesikatolla. Nykyisen asunsa Bastioni Seth sai Krimin sodan pommitusten jälkeisissä korjauksissa vasemman siiven ja kyljen jäätyä raunioiksi. Bastioni Seth ja puolibastioni Hjärne toimivat vankilana1820-luvulta lähtien. Saman vuosisadan lopulla bastioni Seth muutettiin asuinkäyttöön. Koko varustusketju toimi lyhyen aikaa punavankileirinä Suomen kansalaissodan jälkeen. Bastioni Sethin tehtiin 1960-luvulla kolme asuntoa arkkitehti Osmo Mikkosen suunnitelmien mukaan. Asunnot on sijoitettu kuuteen samankokoiseen holvattuun kasemattiin. Holveihin rakennettiin maanvarainen alapohja sekä lattiakanaali putkiasennuksia varten. Bastionin vasen siipi ja kylki katettiin suojakatolla vuonna 1988.
Peruskorjaus Bastioni Sethin asunnot peruskorjattiin kolmessa vaiheessa vuosina 1996-97. Ongelmina asunnoissa olivat puutteellinen varustetaso ja huono ilmanvaihto. Asunnon suunnittelussa uudet rakenteet pyrittiin minimoimaan ja tekemään kalusteenomaisiksi, jotta kauniit holvatut tilat säilyisivät tilallisesti ehjinä. Rakennuksen ilmanvaihto säilytettiin painovoimaisena. Peruskorjauksen yhteydessä julkisivuun tehtiin uudet raitisilmaventtiilit ja vanhoja uuninhormeja avattiin poistokanaviksi. Kylpyhuoneet ja keittiökalusteet uusittiin kokonaan. Lämmitystä parannettiin lisäämällä pattereita ja asentamalla kylpyhuoneisiin lattialämmitys. Holvit maalattiin temperamaalilla ja entuudestaan lakatut lattiat lakattiin pellavaöljylakalla. Bastioni = Linnoituksen ympärysmuurista ulkoneva viisikulmainen varustus, joka on takaa avoin. Muodostuu kahdesta siivestä ja kyljistä. Siivet yhtyvät bastionin kärjessä. Kurtiini= Bastionien välinen suora varustus. Linnoitusportti on tavallisesti kurtiinissa. Toteutusaika: 1996-97 Kerrosala: 400 m2, asuntoja 3 kpl á 52-67 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Leena Häkli Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Jouko Piilola, Leena Häkli Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Markku Kallio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Jikkon Oy/ Juhani Ikonen Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta/ Kari Takala Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Bastioni Sethin ensimmäinen rakennusjakso kuuluu Susisaaren vanhimpaan linnoitusvaiheeseen, vuosiin 1750-53. Tuolloin rakennettiin bastionin oikean eli pohjoisen siiven ja kyljen matalat puolustusmuurit ja telakan läntiselle sulkuportille suuntautunut kurttiinimuuri. Nämä jäivät keskeneräisiksi ja katettiin väliaikaisella puukatolla. Vasemman siiven rakennustyöt saatiin sen sijaan lähes valmiiksi kyseisenä aikana. Bastionin vasen siipi oli kaksijakoinen siten, että sen lähimpänä kärkikulmaa olevassa osassa oli kolmikerroksinen ampumagalleria, joka oli väliseinin jaettu kuuteen yhtäsuureen osastoon, ja tämän osaston jatkeena oli kolme pihalle avointa, holvattua kasemattia, joissa jokaisessa yksi tykkiaukko. Koko siiven päällä oli avoin ampumatasanne rintasuojineen, joka oli umpinainen lukuunottamatta siiven itäisintä osaa ja vasenta kylkeä, joissa kummassakin oli kaksi tykkiaukkoa. Bastionin olkakulmassa oli ampumatasanteelle johtava tiilinen kierreporras ja vasemmassa kyljessä jälleen kolme pihalle avointa kasemattia tykkiaukkoineen.Bastionin kärkikulmassa oli tiilinen, marmorijalustainen vartiokoju, joka oli katettu puukatolla. Tornin tiiliosat olivat rapatut. Bastionin ensimmäisessä rakennusvaiheessa rakennettiin myös sittemmin, 1830-luvulla purettu kurttiinimuuri Seth-Ekeblad. Tämä oli yksinkertainen puolustusmuuri, jonka keskellä oli holvattu portti, jossa oli hiekkakivikehys. Bastionin rakennustöiden kanssa samanaikaisesti rakennettiin bastionipihan keskelle Thunbergin tuulimylly, joka pumppasi vettä myös työn alla olleista telakka-altaista. Bastioni Sethin seuraava rakennusvaihe ajoittui vasta 1770-luvulle, jolloin alettiin toteuttaa J.M. Sprengtportenin laatimaa uutta linnoitussuunnitelmaa. Tämän suunnitelman mukaan bastionin oikean kyljen ja telakan pumppuhuoneen välille alettiin rakentaa tenalji von Fersenin läntistä osaa ja sen länsipuolelle, bastioni Sethin vasemman kyljen puolustusmuurin sisäpuolelle uutta kaksikerroksista varustusta, joka nimettiin Hjärneksi. Näin bastioni Sethistä "hävisi" oikea kylki kokonaan. Bastionin oikean siiven 1750-luvulla keskeneräiseksi jäänyt puolustusmuuri korotettiin vasemman siiven tasolle ja sen sisäpuolelle rakennettiin tiilinen siipirakennus. Tähän rakennukseen tuli kuusi holvattua, uunein varustettua tilaa, jotka oli tarkoitettu miehistötuviksi. Rakennuksen päälle muodostettiin ampumatasanne, jonne päästiin eteläpäädyn portaikon kautta. Koko bastionipiha sai arkkitehtonisesti viimeistellyn leiman linnake Hjärnen rustikoiduin kehyksin varustetun linnoitusportin ja tämän pariksi muotollun valeportin sekä Sethin oikean siiven uuden siipirakennuksen hiekkakivikehyksisten oviaukkojen ansiosta. 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa koko varustusketju Seth - Hjärne - Fersen katettiin vesikatolla, jolloin maapeitteet ampumatasanteilta poistettiin ja rintavarustusten tykkiaukot holvattiin. Bastioni Sethin oikea siipi ja vasemman siiven läntisin osa korotettiin tässä yhteydessä täysikerroksiksi, jolloin niihin saatiin lisää majoitustiloja. Bastionin vasemman siiven itäosa jäi edelleen avoimeksi ampumatasanteeksi. 1820-luvulla bastioni Sethin ja puolibastioni Hjärnen tilat otettiin vankilakäyttöön. 1829 rakennettiin bastioni Sethin vielä avoimena olleen ampumatasanteen päälle kaksikerroksinen keittiörakennus, jossa oli myös joitakin työpajoja. Uuteen rakennukseen päästiin kivisen ulkoportaan kautta. Vuoden 1855 pommituksessa bastioni Seth kärsi pahoja vaurioita. Uusin keittiöosa tuhoutui lähes kokonaan ja bastionin muissa osissa kaikki ylimmät kerrokset paloivat pahoin. Oikean siiven ylempi kerros purettiin heti sodan jälkeen ja ensimmäisen kerroksen suojaksi rakennettiin pulpettikatto. Rakennuksen vasemman siiven päällä olleet myöhemmät rakennukset purettiin kokonaan 1860-luvulla ja pohjakerroksen kasematit muutettiin käymälä- ja varastotiloiksi. Holvit peitettiin hiekalla ja osa vanhaa puolustusmuuria purettiin. Vankila lakkautettiin 1890-luvulla, jolloin oikean siiven huoneet muutettiin jälleen asunnoiksi. Vankila-aika toistui vielä kerran vuonna 1918, jolloin kaikki Seth-Hjärne-Fersenin rakennukset olivat käytössä vankikasarmeina. Sethin oikean siiven asunnot peruskorjattiin 1964 arkkitehti Osmo Mikkosen suunnitelmien mukaan. Bastionin vasen siipi ja kylki katettiin suojakatolla vuonna 1988. Katoksen suunnitteli arkkitehti Are Öyasaeter. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumeroiden käyttö 1800-luvun lopulla vaihtelevaa, välillä kirjaintunnuksella H, välillä numeroilla 36 tai 27. Vuonna 1918 Vankikasarmi 9 B 48 Vuonna 1927 rakennusnumero B III 45 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Översiktskartor, V 15 21 22 37 44 216 231 239 273 282 291 347 369 370 380 381 382. MV SL Rakhist af Hällström, Olof, 1976. Bastioni Seth. MV SL VIK B 545-564.
Husholmen kuuluu parhaiten säilyneisiin Ruotsin valtakunnan 1300-luvun jälkipuoliskon linnojen paikkoihin. Poikkeuksellisen arvokkaaksi Husholmenin tekee se, että paikka on säilynyt hylkäämisensä jälkeen lähes täysin koskemattomana. Pienen Pernajanlahden pohjukan maisema on säilyttänyt linnankäytönaikaisen ilmeensä. Husholmenin linnalta avautuu laaja näkymä, joka kuvastaa alueen keskiaikaista asutusrakennetta, maisemassa näkyy yksinomaan jo 1300-luvulla lopulla olemassa olleita kyliä pienine viljelyalueineen. Porvoon Husholmenin keskiaikainen linnasaari sijaitsee Pienen Pernajanlahden pohjukassa noin kilometrin päässä Ilolanjoen suulta. Linnan uloimpana varustuksena on kolminkertainen vedenalainen paalu-/ estevarustus. Jyrkkäpiirteinen kalliosaari jakaantuu esi- ja päälinnaosaan. Kallion alemmalla tasanteella sijaitsevaan esilinnaan on päästy rannassa olevan porttivarustuksen kautta. Esilinnasta erottuu maanpinnalle ainoastaan 20 x 15 metriä laaja terassi ja pienen rakennuksen pohja. Kallion laella sijaitsevasta päälinnasta on jäljellä 20 x 20 metriä laaja linnanpiha, jonka yhteydessä on tornin perustus ja kolme rakennuksen pohjaa. Husholmen tarjoaa erittäin suuria mahdollisuuksia nykyiselle ja tulevalle linna-arkeologialle.
Husholmenin linnasaari on ollut varmuudella käytössä 1300-luvun jälkipuoliskolla, todennäköisesti 1380- ja 1390-luvuilla. Ajoitus perustuu arkeologisissa kaivauksissa 1996 talteen saatuun esineistöön ja paaluvarustuksesta 1998 otettujen dendrokronologisten näytteisiin. Linnaan ei voida liittää varmuudella keskiaikaisia asiakirjalähteitä, mutta paikka on mahdollisesti muutamassa 1390-luvun puolivälin kirjeessä mainittu Wartholm, "uusi linna Uudellamaalla".
Husholmenin keskiaikainen linnasaari ympäröivine maisemineen
Lautamies Jopin katu
Granatenhjelm, Fredrik
Birgittalaisluostarin kupeeseen syntynyt keskiaikainen Naantalin kaupunki kuvastaa suomalaisen puukaupunkirakentamisen monisatavuotista historiaa. Topografiset lähtökohdat, merellinen sijainti, vapaamuotoinen, osin keskiaikaisperäinen asemakaava katuineen, kujineen ja tonttijakoineen sekä 1700- ja 1800-luvuilta peräisin oleva rakennuskanta ovat Naantalin vanhan kaupungin omaleimaisia piirteitä. Naantalin vanhaan kaupunkiin kuuluvat keskiaikaisperäisen kaupungin lisäksi myös vanha satama näkötorneineen sekä kirkon eteläpuolelle muodostunut 1800-luvun kylpyläkauteen liittyvä rakennusten rivistö. Vanhankaupungin vanhimmat rakennusrungot ovat todennäköisesti 1700-luvun loppupuoliskolta. Varsinkin rinnetonteilla on useita luultavasti keskiajalta peräisin olevia holvattuja kellareita. Pienikokoiset aidoilla rajatut tontit on rakennettu ahtaasti ja niillä kasvaa suurikokoisia havu- ja lehtipuita. Päärakennukset on sijoitettu kiinni katulinjaan ja talousrakennukset tonttien sivuille. Pääosa rakennuskannasta on 1800-luvulta, jolloin vanhempiin rakennuksiin on liitetty lisärakenteita kuten kuisteja, ulokkeita ja näköalatorneja. Rakennusten rungon ja nykyisen ulkovuorauksen eri-ikäisyys on nähtävissä poikkeavina mittasuhteina esimerkiksi joissakin Mannerheiminkadun varrella olevissa taloissa. Rakennuksissa on Naantalille ominaisia rakennusdetaljeja, kuten ikkunanpuitteiden pyöristetyt kulmat. Keskiaikaisperäisen kaupungin lisäksi Naantalin vanhaan kaupunkiin kuuluvat vanha satama näkötorneineen sekä 1800-luvun kylpyläkaudella kirkon eteläpuolelle, vanhan kaupungin viereiselle ruutukaava-alueelle, rakennettujen kaksikerroksisten huviloiden rivistö. Oman lisänsä kaupungin ilmeelle antavat paljaat Kuparivuoren kalliot.
Naantalin kaupunki sai kaupunkioikeudet 1443. Kaupunki perustettiin Birgittalaisluostarin viereen luostarin ja pyhiinvaeltajien tarpeita varten. Tie 1570-luvulle asti toimineeseen luostariin kulki kaupungin halki, mikä vaikutti asuintonttien ja rakennusten sijoittumiseen. Nykyisen Mannerheiminkadun varteen syntyi 1600-luvun puolivälin jälkeen torina käytetty laajenema. Kaupunki paloi suurelta osin 1628 kirkossa syttyneestä tulipalosta. Katuverkosto suoristettiin suurelta osin 1649 tapahtuneessa reguloinnissa, joka loi pohjan kaupungin rakentumiselle 1800-luvulle saakka. Tuolloin rakennettuja kortteleita oli kuusi, pääosin torilta satamaan ulottuvalla alueella pääkadun, sataman ja Kuparivuoren (aik. Raumanvuoren) tuntumassa. Uudessa asemakartassa korttelialue laajeni tuntuvasti. Turun akatemian professori Petter Elfvingin toimesta avattiin Naantalin terveyslähde 1723 ja 140 vuotta myöhemmin avatulla kylpylälaitoksella oli voimakas vaikutus kaupungin vaurastumiseen. Naantali tuli suosituksi kylpyläkaupungiksi, mikä vilkastutti rakentamista. Hugo Liliuksen ja Walter Thomén laatima, 1915 vahvistettu Naantalin asemakaava oli voimassa vuoteen 1979 asti. Tuolloin vanhaan kaupunkiin laadittiin historiallisen rakennuskannan huomioon ottava asemakaava, joka oli ensimmäinen lajissaan Suomessa. Siinä pyrittiin säilyttämään historiallinen kaupunkirakenne ja arvokkaat rakennukset ja katunäkymät.
Naantalin vanhakaupunki
Kulosaaren kasino
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Patteri nro 8 , Venäjänkari)
Katajanokka
"Aurinko paistoi nyt suoraan Helsinginkatua pitkin ja näytti kaiken vähän elokuvamaisesti niin kuin jonkin suotimen läpi. Ja niin tuli vähäksi aikaa taas se tunne että oli jossain ulkomailla, ikään kuin vähän hohdokkaammassa maailmassa, lehmukset alkoivat näyttää palmuilta ja kuhmuiset nissanit joiltain eroottis-äveriäisiltä amerikanraudoilta ja siinä kohdassa oli pakko ajatella, että kyllä tästä se vuosisadan ryöstö sukeutuu." (s. 124)
Tätä pitkää katua toverukset tarpovat useaankin otteeseen tarinan kuluessa.
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Taivalkoski)
"Stadi, sanon Stadi,/ Röba, Heruli, Skatta, Tölika, Gräsa, Brunssa,/ rundaan strantsut - pilattu!/ dokaan kolinat Alppiksen bärtsillä - pilattu!" (s. 34)
Kokoelman nimirunossa "Puhetta Porthaninrinteellä" puhuja pohtii Helsinkiä.
Puuskaranta
Liuttu, Pentti
Oulun rantakortteleiden julkinen kaupunkitila muodostaa merkittävän kaupunkihistoriallisen kokonaisuuden, joka kuvastaa sekä Oulun 1870-1880-lukujen vaurastumisesta kaupalla ja merenkululla että 1960-luvun monumentaalista keskustasuunnittelua. Oulun rantakorttelit on rakennettu Oulun vuoden 1882 palon jälkeen. Ranta-, Oja- ja Hallituskadulle sijoittuva kokonaisuus kantaa myöhäisen klassismin ja historismin leimaa. Rakennukset ovat pääosin uusrenessanssia, mutta niissä on myös jugendin ja nikkarityylin piirteitä. Konsuli J.F. Svendelinin rakennuttama kivirakennus vuodelta 1884 toimii Oulun yliopiston arkkitehtuurin osaston päärakennuksena. Alun perin kaksikerroksiseen uusrenessanssitaloon on lisätty kolmas kerros 1920-luvulla Pakkahuoneenkadun puolelle. Arkkitehti John Lybeckin 1883 suunnittelemien kahden yksikerroksisen puutalon sekä piharakennuksen jugendhenkisen muutoksen on suunnitellut lääninarkkitehti V.J. Sucksdorff 1909. Piirustussalina toimiva voimistelusalirakennus piharakennuksineen on vuodelta 1895 (J. Tötterström). Rantakadun kokonaisuuteen kuuluu edelleen merikapteeni J.F. Petrellin rakennuttama ja arkkitehti Hugo Neumannin suunnittelema kaksikerroksinen ns. Teräksen talo vuodelta 1884. Opiskelija-asuntoina toimiva Jurveliuksen talo on rakennettu 1900 ja muutettu nykyiseen asuunsa 1910. Höckertin talo Kauppurienkatu 2:ssa on rakennettu 1880-luvulla. Ainoa Oulun 1882 palossa säästynyt puutalo on 1834 rakennettu Pakon talo eli Mathlinin salonki Aleksanterinkatu 12:ssa. Matalampi siipi on A. Mannelinin suunnittelema 1883. Rantakortteleiden alue jatkuu tyylillisesti yhtenäisenä Oja- ja Hallituskadulla, missä on edelleen Oulun palon 1882 jälkeistä rakennusmiljöötä. Arkkitehti C.Th. Höijerin suunnittelemaan Oulun kauppaklubin yksikerroksiseen puiseen uusrenessanssitaloon vuodelta 1884 on liitetty tiiliosalla samanaikaisesti rakennettu, arkkitehti F.H. Ranckenin suunnittelema piharakennus. Torikatu 10:ssä on Oulun paloa edeltäville muureille arkkitehti Th. Deckerin suunnitelmin rakennettu kaksikerroksinen uusrenessanssityylinen kivirakennus. Oja-, Aleksanterin- ja Hallituskadun rajaaman korttelin rakennukset ovat merikapteeni Otto Ravanderin 1882 palon jälkeen rakennuttamia. Myöhemmin pihapiiri siirtyi Byströmin suvulle, jonka mukaan pihapiiriä nykyisin kutsutaan. Päärakennus on yksikerroksinen, koristeellinen uusrenessanssitalo. Kaksikerroksinen kivitalo vuodelta 1883 on myös uusrenessanssia. Sivurakennus on osittain kivirakenteinen. Torikadun ja Ojakadun kulmassa on korttelin mittainen entinen kauppakartano, jonka rakentamisen aloitti kauppias G.F. Granberg 1883 arkkitehti John Lybeckin suunnitelmien mukaan. Alun perin kaksikerroksiseen uusrenessanssirakennukseen on sen muututtua kaupungintaloksi 1893 lisätty kolmas, uusgotiikkaa edustava, kerros. Myöhemmin rakennus on toiminut mm. puhelinlaitoksena ja 1980-luvulle asti poliisilaitoksena. Rantakortteleiden alueella, lähellä tuomiokirkkoa, sijaitsee tuomiokapituli, jonka uusrenessanssityylisen kaksikerroksisen kivirakennuksen on suunnitellut vt. lääninarkkitehti J.L. Lybeck 1884. Rakennuksen muurit edeltävät 1882 paloa. Tuomiokapitulin nikkarityylisen puurakennuksen on suunnitellut lääninarkkitehti F.W. Lüchow 1883. Lisäksi pihapiirissä on puinen arkkitehti J. Lybeckin 1884 suunnittelema piharakennus. Samassa korttelissa on muureiltaan Oulun paloa 1822 edeltävä entinen Tervosen talo. Kauppatorilla on Karl Lindahlin ja Walter Thomén 1901 suunnittelema punatiilinen kauppahalli ja hirrestä salvottuja kaksikerroksisia makasiineja 1700-1800 -luvuilta. Ranta-aitat ovat edelleen varasto- ja myymäläkäytössä ja ne on ryhmitelty uudelleen säännölliseen muodostelmaan torin etelälaidalle. Toriaukion edustalla, suorakaiteisella saarella, ovat kaupunginteatteri ja -kirjasto sekä toriaukion pohjoislaidalla suurhotelli, jotka ovat toteutuneita osia arkkitehtien Marjatta ja Martti Jaatisen laatimasta 1960-luvun monumentaalikeskustasommitelmasta. Jaatisten Vänmanninsaarelle suunnittelemat teatteri vuodelta 1972 ja kirjasto vuodelta 1981 ovat niukkaa modernia betoniarkkitehtuuria.
Rantakadun sekä Oja- ja Hallituskadun vanhojen rakennusten vyöhyke rakennettiin lyhyessä ajassa 1882 kaupunkipalon jälkeen. Oulun talouselämä eli nousukautta 1870-luvun lopulla ja 1880-luvulla, ja kauppiaiden vauraus heijastui myös rakentamiseen. 1970-1990 -luvuilla alueella tapahtui purkamista ja uudisrakentamista. Rantakadun ja Aleksanterinkadun välisten korttelien suojeluajatus johti asemakaavan muutokseen 1986. Oulun torinrannan monumentaalikeskus syntyi kaupungin 1962 järjestämän kulttuuri- ja hallintokeskuksen suunnittelukilpailun pohjalta. Kilpailun voittaneiden arkkitehtien Marjatta ja Martti Jaatisen asemakaava vahvistettiin 1965. Suunnitelma, jonka tieltä olisi pitänyt purkaa Rantakadun korttelit, toteutui vain osin. Jaatisten saarelle suunnittelemien teatterin ja kirjaston lisäksi toriaukion pohjoisreunaa rajavaa hotellia pidetään suunnitelman osana, vaikka paikka oli Jaatisten suunnitelmassa varattu valtion virastotalolle.
Oulun rantakortteleiden julkinen kaupunkitila
"- Käydään Ruskeasuon Teboililla kahvilla, Salmela ehdotti kun auto pääsi uudelleen Hakamäentielle. - - . - Ei mennä kahvilaan. Voidaan hakea sulle safkaa jostain drive-innistä. - Miksei Tebis käy? Mä tykkään Tebiksestä." (s. 169-170)
Suhonen tapaa usein informanttejaan Ruskeasuon Teboililla kahvikupin äärellä. Prikaatin kostossa Suhonen ja Eero Salmela tapaavat siellä, vaikka loppupeleissä sekin paikka on operaatiolle liian näkyvä.
Koskinen, Kerkko
Auto kolisten Krunikkaan ajaa. Aamu herännyt töin ja tuskin kevät kaipaisi lohduttajaa, tuskin lohtua roskakuskin.
Rikostarkastaja Martti Konosella on taas kerran kotikenttäetu. Etu-töölöläisen pubin vessasta löydetään puukotettu mies. Lukitun huoneen arvoitus ratkeaa nopeasti, mutta huussimurha on vasta alkusoittoa. Taustalta paljastuu väärennettyä rahaa, IKL:stä erotettuja nuoria nahkapäitä ja suuruudenhullu varttunut maailmanparantaja. Kononen saa huomata, että joukkomurha on mahdollinen muuallakin kuin Kosovossa tai rapakon takana. (takakannen teksti)
Strömbergin Vaasan tehtaan tuotantolaitoksen eri yksiköt ja työntekijöiden asuintalot Huutoniemessä sijaitsevat väljästi puistomaisessa metsäluonnossa arkkitehti Alvar Aallon 1940-luvun puolivälissä laatimien asemakaavojen mukaan. Teollisuusalueella eri arkkitehtien suunnittelemat tuotantorakennukset ovat kaartuvan tiestön varrella. Teollisuusalueen suunnittelussa on työntekijöiden viihtyvyyttä pidetty tärkeänä: iso tehdas on rakennettu inhimillisen kokoisiin yksikköihin tuoteryhmittäin ja sijoitettu väljästi maastoon. Asuinkerrostaloja muistuttavat nelikerroksiset teollisuusrakennukset ovat soveltuneet hyvin kappaletavaratuotantoon. Alueen rakennetta tiivistäneet matalat teollisuushallit ovat 1960-1970-luvuilta. Asuinalue on erillään tehdasalueesta. Alkuperäisen 1940-luvun rakenteensa säilyttäneen, nyttemmin Aaltopuistoksi nimetyn asuinalueen talot ovat kaartuvien teiden varsilla viuhkamaisesti. Rakennuksia ympäröivä puusto on luonnonvaraista. Asuntoihin liittyy pieni oma piha sekä runsaasti yhteisiä piha-alueita harrastusmahdollisuuksineen. Alueella on lähes parikymmentä Alvar Aallon suunnittelemaa asuintaloa. Rivitalojen perusmalleina ovat puinen kaksikerroksinen rivitalo ja kivirakenteinen kaksikerroksinen rivitalo. Suurin osa asuintaloista on säilynyt.
Insinööri Gottfried Strömberg perusti 1889 Helsinkiin sähkökonetehtaan. Yhtiö osti 1940 Vaasan Huutoniemeltä noin 70 hehtaarin tehdastontin rautatien ja maantien läheisyydestä. Sotatarviketuotantoon osallistunut yhtiö sijoitti näin toimintojaan pääkaupunkiseutua turvallisemmaksi katsotulle alueelle. Arkkitehti Alvar Aalto laati 1945-46 asemakaavan Oy Strömberg Ab:n Vaasan teollisuusalueelle. Hän suunnitteli tehdasalueelle varastorakennuksen sekä joitakin pieniä rakennuksia ja rakenteita sekä ohjasi Strömbergin suunnittelutoimintaa 1940-luvulla. Tuotanto Vaasassa käynnistyi 1945. Vanhimmat tuotantorakennukset rakennettiin kahdessa päävaiheessa eri arkkitehtien suunnittelemana. Konetehdas A1, moottoritehdas A2, keskusvarasto ja sekä kontaktoritehdas A3 valmistuivat 1941-1948. Seuraavassa vaiheessa 1950-1956 rakennettiin toimisto ja porttirakennus sekä muuntajatehtaat A4 ja A5, liesitehdas A6 sekä korkeajännitelaboratorio. 1960-luvulla ja sen jälkeen tehdasalueelle rakennettiin yksikerroksisia teollisuushalleja. Osa tuotannosta siirrettiin Kauhajoelle 1975-1976. Vuonna 1945 Strömberg osti asuntorakentamista varten 32,5 hehtaarin alueen tehtaan läheisyydestä. Alvar Aallon toimiston suunnittelemana alueelle valmistui 1946 yhteensä 12 puurakenteista kaksikerroksista rivitaloa, joissa kussakin oli kahdeksan huoneistoa. Talojen pihoille rakennettiin myös liiteri-käymälä-rakennukset, jotka on myöhemmin purettu. Vuosina 1948-49 valmistui Aallon suunnitelmien mukaan viisi kivirakenteista kaksikerroksista rivitaloa, joissa kussakin oli 12 huoneistoa. Alueelle valmistui myös kahdeksankulmainen muuntamo 1946 ja sauna-pesutupa 1949. Asuinaluetta kutsuttiin Neekerikyläksi Aallon puutaloille valitseman tumman värityksen vuoksi. Talot on myöhemmin maalattu vaaleiksi. Strömberg myi alueen ja rakennukset 1980-luvulla. 1980-luvun alussa purettujen kolmen puisen rivitalon tilalle rakennettiin 1987-1990 neljä samankokoista rivitaloa Aallon suunnitelmia mukaellen. Alue nimettiin Aaltopuistoksi 1996. Nykyään rivitalot ovat asunto-osakeyhtiöiden omistuksessa. Strömbergin Vaasan tehdas työllisti parhaimmillaan lähes 5 000 työntekijää ja se on ollut kaupungin merkittävimpiä työnantajia.
Strömbergin teollisuus- ja asuinalue (Strömbergin teollisuusalue)
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Ruikan kylä)
"Mutta etäällä, melkein autovirran keskellä, kuitenkin kadun turviin sijoittuneena, seisoi ylisihteeri ja katseli värähtelevin sieraimin ja hitaasti liikkuvin silmäterin tuota outoa kaistaletta graniittilinnan kyljessä. Ihmislaumat parveilivat siellä kuin jollakin järjettömällä pyhiinvaellusmatkalla. Jäykistyneet tököttinaiset ja lasisilmin tuijottavat lapset saarsivat koko kaupungin..." (s. 55)
Novellissa "Kuvanveistäjätär" kuvanveistäjä Riina Nevalainen pitää veistoksista koostuvan taidenäyttelyn Eduskuntatalon vieressä.
Jean ja Aino Sibelius asuivat Sibeliuksenkatu 11:ssä (silloin Kammionkatu) kesäkuusta 1939 joulukuuhun 1942.
Khalifa, Amira
Romaani kuvaa fragmentaarisesti Vili Perhon elämää nuoruusvuosien, ratsastusuran, teatterikoulun ja teatterimaailman kiemuroissa.
Auroran koulu
Tillander-Godenhielm, Ulla
viemärit
avloppsledningar
Kaponieeri 1
Ison Mustasaaren pohjoisrannan puolustamiseksi suunniteltiin vuodesta 1756 lähtien bastionirintamaa, jota kutsuttiin nimellä Pohjoinen polygoni. Sitä ei kuitenkaan toteutettu vaan pohjoisrannan puolustus yritettiin hoitaa J. M. Sprengtportenin yleissuunnitelman mukaisella koko rannan pituisella muurilla, jonka edessä oli kaksi kaponieeria lähipuolustusta varten. Nykypäivään asti on säilynyt kaponieeri on varhaisempi, itäinen kaponieeri nro 1, jonka kivityöt tehtiin vuosina 1787-88. Vuotta 1788 voidaan pitää valmistumisvuotena, vaikka maatäyttö ja turvetus tehtiin vasta vuonna 1797. Kaponieerissa oli 3 ristiholvattua kasemattia, oviaukko L-muotoisen rakennusrungon sisänurkassa ja tykit kasemateissa sekä rintamuurilla. Läntisen, kaponieeri nro 2:n rakentaminen aloitettiin vuonna 1792 ja se holvattiin 1802 ja turvetettiin 1803. Venäläiset kutsuivat kaponieereja reduteiksi. Vuonna 1812 venäläisen varuskunnan alkuaikana reduttia N 1 käytettiin tykistön ammusten ja tarvikkeiden säilyttämiseen, sen jälkeen se oli apteekin ja marketentti Soltikovin kaupan varastona. Ravistunutta reduttia kunnostettiin 1863 rakentamalla kasemattien holvien ylle kolminkertainen hirsipatja, maatäyttö ja porrastettu turvetus. Läntisen kaponieerin kylkeen suunniteltiin Krimin sodan jälkeen 1850-luvulla kivistä päävartiota arvokkaaksi vastaanotoksi linnoitukseen, lopulta päädyttiin Rantakasarmin C 1 rakentamiseen vuosina 1868-1870. Näiden hankkeiden seurauksena läntinen kaponieeri lopulta purettiin. Kaponieerin lähellä sijaitsi venäläisten upseereiden kasinopuisto, jossa 1800-luvun lopulta 1920-luvulle asti oli upseerikerhon keilarata, keittiö ja kesäravintola. Suomalaisena aikana kaponieeri C 44 on ollut Suomenlinnan Verkkopalloseuran käytössä. Kaponieerin ja polygonimuurin kylkeen rakennettiin 1920-luvulla tenniskenttä, jonka pieni puinen huoltorakennus sijoittuu kaponieerin kainaloon. Ampuma-aukkoja on saaren sisäosan puolelta myöhemmin muurattu tiilellä umpeen. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: 1700-luvulla Capounieren No 1 1800-luvulla Redutti N 1 Lähteet: KrA ö 34 39 41 43 45 47 54 56 59 60 62-64 SÖS 65 77 84 92 104 129 134 136 140 144-147 149-158 164. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1983. Suomenlinnan rantakasarmi. MV SL VIK C 139-143 158-159 197 670-671 (toteutumaton päävartiosuunnitelma). VA VSA 14905. Kuva: MV SL VIK C 162.
Jakomäen ostoskeskus
Olen antanut kertoa itselleni, että Ville Vallgrenin merenneitopatsaan nimi alun perin olisi ollut pilkkanimi, joka liittyisi Havin saippua- ja kynttilätehtaan mainoksessaan käyttämään Amanda-nimiseen kuvaan/hahmoon. Onko näin, ja jos on löytyisikö kyseinen mainos jostakin? Epäillessäsi Havis Amanda -nimen alkuperää saatat olla hyvinkin oikeassa. Kysyin asiaa Valtion Taidemuseon intendentiltä Leena Ahtola-Moorhouselta, joka on toimittanut Ateneumin taidemuseossa esilläolleen Ville Vallgren -näyttelyn näyttelyjulkaisun ”Ville Vallgren 1855-1940”. Hän vahvisti kuulleensa saman, kansan suussa kulkevan huhun. Hän totesi, että tätä sinänsä kiintoisaa väitettä ei ole tutkittu eikä siis vakuuttavasti todistettu. Alunperinhän Havis Amanda oli nimeltään yksinkertaisesti Helsingin suihkukaivo tai Vallgrenin suihkukaivo. Tämä virallinen nimi esiintyi pitkään esimerkiksi korteissa. Taiteilija itse käytti teoksestaan myös nimeä ”Merinymfi” (Sjönymf”). Suihkukaivo paljastettiin 20.5.1908. Mutta mahdollisesti jo seuraavana vuonna eli 1909 se oli saanut lempinimen/pilkkanimen ”Havis Amanda”. Valitettavasti ei tiedetä, kuka ja koska tarkalleen otti nimen ensimmäisenä käyttöön. Havin kynttilä- ja saippuatehdas on vanha viipurilainen yritys, jonka J.F. Hackman nuorempi oli ostanut vuonna 1866, joten on aivan mahdollista, että tehdas olisi esimerkiksi käyttänyt patsaan kuvaa mainoksissaan ja samalla lanseeranneet nimen Havis Amanda (Havin rakastettu). Leena Ahtola-Moorhouse kertoi Ville Vallgrenin mainitsevan kirjassaan ”Mat och dryck med roliga gubbar”, 1917, laulunrenkutuksen nimeltä ”Herman och Havis Amanda”. Taiteilija ei kuitenkaan käsittele asiaa sen perusteellisemmin. Vuonna 1921 ylioppilaat lakittivat ”Havis Amandan” ensimmäisen kerran ja tuona vuonna Ville Vallgren runoili tyttärelleen laulun isällisen varoituksen muodossa. Laulun ensimmäinen säkeistö kuuluu: Havis-Manta, miksi ilkkuu silmäsi, kun vuoroin vilkkuu julkeasti tuolle, tälle tulijalle, menijälle. Ja laulu päättyy:Toivokin jo meni meiltä, tyttäreni – mutta kas sentään ylioppilas! ”Tyttärelleni” on luettavissa teoksen ”Pariisin Villen ruokasaarna”, 1994, sivulla 25. Mahdollista mainosta en valitettavasti ennättänyt etsimään, mutta koska asia sinua kiinnostaa, neuvoisin sinua pistäytymään esimerkiksi Pasilan kirjaston (= Helsingin pääkirjaston) uutisalueella, jossa voit lukea 1900-luvun alun sanomalehtiä mikrofilmeiltä. Uskoisin mainoksen löytyvän esimerkiksi Helsingin Sanomien tai Hufvudstadsbladetin numeroista.
Närpiön useaan kertaan laajennettu keskiaikainen kivikirkko, sen lähiympäristön pitkät kirkkotallirivit, lainamakasiini, pitäjäntupa sekä pappila tekevät alueesta ainutkertaisen historiallisen kirkkomiljöön Suomessa. Ulkoviistein ja täyskorkein eteishuonein varustettu ristikirkko on valkeaksi rapattu. Kirkon sisätila on matalan ja laakean lautaholvin kattama. Ristiinnaulittua esittävä alttaritaulu vuodelta 1803 on 1700-luvun lopun tunnetuimman ruotsalaisen kirkkomaalari Per Högbergin maalaama. Rokokootyylisesti kaartuva saarnastuoli on 1730-luvulta ja Johan Kyntzellin tekemä. Kirkossa on säilynyt kuusi hautakiveä 1600-luvulta. Tilava sakaristo vanhoine sisustuksineen ja tauluineen kuuluu maamme tyylikkäimpiin. Rovasti Henrik Carlborgin muotokuva on J.H. Scheffelin, ja Johan Laihianderin muotokuva Ulla Paschin maalaama. Kellotapuli vuodelta 1757 on rakennettu Matti Hongan johdolla ja se on tyypiltään pohjalainen renessanssitapuli. Kirkkotarhassa on kaksi hautakappelia, joista toinen on 1700-luvun lopusta ja kuulunut kirkkoherra rovasti Johan Laihianderille (1718-1794) ja toinen 1930-luvulta ja kuulunut rovasti K.I. Nordlundille (1855-1937). Kansalaissodan sankarihauta vuodelta 1921 on John Munsterhjelmin piirtämä klassillinen arkkitehtuurisommitelma ja viime sotien sankaripatsaana on Matti Hauptin haavoittunutta sotilasta esittävä pronssiveistos vuodelta 1952. Punamullatut noin 150 kirkkotallia sijaitsevat tiiviisti vieri vieressä kirkon ohittavan maantien molemmin puolin. Pienten, yksihuoneisten rakennusten pääty on tielle päin. Päädystään pidennetty, päreillä katettu harjakatto muodostaa suojan sisäänkäynnin ylle. Useimmat tallit ovat 1800-luvulta. Kirkkomiljööseen ovat 1880-luvulta alkaen kuuluneet lainamakasiini ja 1700-luvun pitäjäntupa. Pappila sijaitsee kirkon pohjoispuolella. Päärakennuksen lisäksi pihapiiriin kuuluvat renkitupa ja talousrakennus.
Närpiön kirkko on yksi Pohjanmaan keskiaikaisista kivikirkoista ja lienee rakennettu 1500-luvun alussa. Sitä on laajennettu useaan otteeseen. 1650-luvun alussa kirkkoa pidennettiin itäpäästä. 1730-luvulla runkohuoneen eteläpuolelle rakennettiin ristivarsi, 1770-luvun alussa kirkkoon rakennettiin ristivarsi pohjoispuolelle ja runkohuoneen itä- ja länsipäihin tiilestä muuratut kolmitaitteiset lisäykset. Kirkon vesikatto ja kattotuolit uusittiin ja kirkko holvattiin yhtenäisellä lautaholvilla. Rakennusmestarina toimi Matti Honka ja muurarimestarina David Olander. Kirkon ulkoseinät rapattiin ja kalkittiin valkeaksi 1834, eteishuoneet ristivarsien päihin rakennettiin 1898. Kirkon sisustukseen tuli epätasapainoa, kun itäiseen ristivarteen sijoitettiin kookkaat urut kuorotiloineen. Närpiön ensimmäinen pappila valmistui 1679, ja nykyinen, järjestyksessään seitsemäs 1888-1889. Talo korjattiin 1960-luvulla seurakuntataloksi. Kirkkotallit ovat entiseen laajaan emäpitäjään kuuluneiden kylien ja suurtalojen rakennuttamia. Tallit rakennettiin pitkän matkan päästä jumalanpalvelukseen tulleiden ihmisten ja heidän hevostensa suojaksi ja levähdyspaikaksi, kookkaimmat tallit isojen talojen hevosille. Enimmillään niitä oli oli lähes 350. Kirkkotallit ovat muualta maasta lähes hävinneet. Lainamakasiini rakennettiin 1889 ja otettiin museokäyttöön 1967. Pitäjäntupa rakennettiin 1700-luvulla ja siirrettiin nykyiselle paikalleen 1882. Pitäjäntupakin on museokäytössä.
Närpiön kirkko ja kirkkotallit
Pääkaupunkimme kanta-asukkaille oma kaupunginosa on kokonainen kotiseutu. Juha Lehti kertoo Kalliosta ja sen Töölönlahden Linnunlaulua esittelee Minna Haapkylä. Itä-Helsingin Kontulasta puhuu Tomi Kontio.
Insinööripatterin ammusvarastot B68-70
Insinööripatterin ammusvarastot B68-70 Susisaaren ns. Insinööripatteri eli patteri I käsittää saaren luoteisosan läntisen ranta-alueen entisen pursisataman luota bastioni Polhemin oikeaan kylkeen. Patterin rakentaminen alkoi keväällä 1855. Patteri muodostui harmaakivimuurin eteen luiskatusta maavallista ja sen taakse maasta muodostetusta ampumatasosta, jolle oli tarkoitus sijoittaa kymmenen tykkiä. Patteri jäi kuitenkin keskeneräiseksi ennen Krimin sodan pommitusta ja viimeisteltiin vasta sen jälkeen. Patteria vahvistettiin 1860 luvulla ja sen yhteyteen rakennettiin kolme hirsistä, maalla peitettyä ammusvarastoa. Nämä kaikki korvattiin vuonna 1869 kivisillä ruutivarastoilla (B 68-70) ja lisäksi rakennettiin vielä yksi kellari patterin eteläosaan ( B 26 b). Ammuskellarit olivat kaikki samankaltaisia rakenteeltaan. Ne olivat kaikki harmaakivisiä, sisäpuolelta tiilellä revetoituja, tynnyriholvattuja tiloja, jotka oli katettu sinkkipeltikatolla. Alkuvaiheessa ne oli rakennettu erilleen tykkipatterin maavallista. Vuosina 1877-78 kaikki kellarit uudistettiin siten, että sinkkipeltikatto korvattiin tulitusta paremmin kestävällä kivi- ja maapeitteellä. 1880-luvulla suoritettujen patterin vahvistustöiden yhteydessä myös ruutikellareiden maapeitteitä vahvistettiin ja ne liitettiin tiiviimmin patterin maavallin yhteyteen. Vuonna 1897 ruutikellareiden B 26 b ja B 68 välille rakennettiin uusi betonoitu ammusvarasto B 26 a (Ks. erillinen selostus). Insinööripatteria täydennettiin vielä vuonna 1912 ns. Pietari Suuren linnoituksen rakennustöiden yhteydessä, jolloin sinne rakennettiin betonoidut tykkiasemat neljää tykkiä varten. Nykyään osa kellareista on käytössä varastokellareina, osa kosteuden vuoksi tyhjillään. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläiset rakennusnumerot : B 68 =ruutikellari I, B 69 = ruutikellari III, B 70= ruutikellari IV B 26 b = ruutikellari II Lähteet: KA VSA 17044 MV SL Rakhist. Rosén, Helena, Suomenlinnan linnoitusmaisema, 1985 MV SL VIK B 1021-1041,1083-1090 Talvio, Paavo : Viaporin linnoitus ja sen tykistö vuosina 1808-1855. Sotahistoriallinen seura ja Sotamuseo . Vuosikirja X. 1978 Viaporin linnoitus ja sen tykistö Krimin sodasta vuosisadan vaihteeseen.Sotahistoriallinen aikakauskirja 1.1980. Viaporin linnoitus ja sen tykistö vuosisadan vaihteesta vallankumoukseen. Sotahistoriallinen aikakauskirja 2. 1982
"Hän kertoo, että tytär opiskelee kemiaa ja asuu Oranssin valtaamassa puutalossa Kumpulan kiilassa. Sanon tietäväni ne puiset kerrostalot, joita lämmitetään aurinkoenergialla." (S. 15.)
Juhanin tytär asuu Kumpulassa. Alma käy päivällisellä ja ristiäisissä Malvan luona.
Helsingin ortodoksinen seurakunta 1827-1977
Helsingin höyrylaivareittien kesähuvila-asutus (Vartiosaari)
Jartti, Tero
"Kerran pääkirjastossa Rikhardinkadulla isä oli vähän hiprakassa. Siellä tuli jotain känää hänen ja vahtimestarin välille. Isä sanoi hyvin retevästi: -Kuulkaas, minä olen tämän kaupungin veronmaksaja. Tekin olette, mutta te olette tämän laitoksen vahtimestari. Minä ilmoitan teille, että minä olen ollut mukana pystyttämässä tätä laitosta, en vain veronmaksajana vaan Helsingin Työväenyhdistyksen valtuutettuna jäsenenä kirjastolautakunnassa. Älkää te minulle ruvetko puhumaan kirjastoasioista mitään." (s. 17)
Turtiaisen lapsuudenkodissa kaikki olivat ahkeria kirjastonkäyttäjiä, koko lapsikatras meni usein isän johdolla kirjastoon. Koti oli Korkeavuorenkadulla.
Tyttönormaalilyseo
Teuvan umpipihaiset talonpoikaistalot (Latva-Komsi)
Helsingin Kellariteatteri
Kansan ihailemat tähtinäyttelijät Arttu Jaala ja Gitta Gröhn harjoittelevat nuoren ohjaaajan johdolla uudenlaista Shakespeare-produktiota. Ennen ensi-iltaa tapahtuu murha.
W.B.Luho: Työväenosakeyhtiö Alku. Helsingin ensimmäinen asunto-osakeyhtiö. Artikkeli kirjassa.
Itäkeskuksen metroasema
Malmi, Pete
Helsingin pitäjän kirkonkylä edustaa Uudenmaan rannikon jokilaaksoihin keskiajalla syntynyttä kyläasutusta. Kylä on hyvin säilynyt 1700-1800-lukujen taitteen asussa. Suuri Rantatie kulkee Keravanjokilaaksossa olevan Helsingin pitäjän kirkonkylän läpi. Kylän keskuksena on 1400-luvun lopulla rakennettu harmaakivikirkko, jota ympäröi kirkkotarha. Kirkon edustan aukiolla on kaksi taitekattoista viljamakasiinia. Pyhälle Laurille omistettu keskiaikainen kivikirkko on vuoden 1893 tulipalon jälkeisessä asussa. Arkkitehti Theodor Höijerin suunnittelemana ja hyvin säilyneenä se kuuluu Suomen kirkkojen restaurointihistorian merkittävimpiin esimerkkeihin. Kirkon länsipäädyn tiiliornamentiikka noudattaa itäuusmaalaisten keskiaikaisten kivikirkkojen päätykoristelua. Itäpäädyn yläosa risti- ja ympyräsommitelmineen on 1890-luvulta, kuten myös ulkonurkkien kontreforien porrastetut yläosat, ikkunoiden reunusmuuraukset, länsipään eteishuoneen portaali sekä asehuoneen pääty. Kolmilaivaisen, viisitraveisen kirkkosalin keskilaivassa on tähtiholvit, joista itäisin edustaa ns. suomalaista holvityyppiä. Sivulaivoissa on ristiholvit. Nelikulmaiset kulmista lovetut pilarit ovat poikkeuksellisen ohuet. Holveissa ja pitkittäisissä arkadikaarissa oleva maalauskoristelu sekä tummasävyinen kiinteä sisustus lehterinkaiteineen, saarnastuoleineen, alttarikaiteineen, penkkeineen sekä urkufasadeineen ovat kaikki Höijerin suunnittelemia. Kirkon pohjoispuolella sijaitsevan kellotapulin pohjakerros on keskiaikainen, punatiilestä muurattu poikkipäätyinen suippohuippuinen yläosa on rakennettu palon jälkeen. Kiviaidan ympäröimän kirkkotarhan parhaiten säilynyt vanha osa on kirkon itä- ja kaakkoispuolella, jossa on 1700-luvun ja 1800-luvun alkupuolen hautamuistomerkkejä. Itäpuolella olevat kaksi hautakappelia ovat aikanaan liittyneet kiviaitaan. Cronstedt-suvun uusklassillinen hautakappeli on 1820-luvulta ja slagitiilistä rakennettu von Wendt-suvun kappeli 1840-luvulta. Puiston ympäröimän kirkkoherrapappilan päärakennus on leveärunkoinen ja aumakattoinen. Pappilan pihapiirissä on myös talousrakennuksia. Kirkonkylän pohjoislaidalla on 1800-luvun alkupuolella rakennettu koulutalo, jossa on pidetty myös kunnankokouksia. Kirkonkylän muu rakennuskanta muodostuu vajaan kymmenen kantatilan talouskeskuksista, joiden rakennuskanta on vanhimmilta osiltaan peräisin 1700-luvun lopulta ja 1800-luvun alusta. Olofs, Danis, Nygrannas, Riddars I ja II, Juuns, Hannusas, Nedre Rutars ja Nyknapas sijaitsevat tiiviinä ryhmäkylänä vanhan maantien varressa. Keravanjoen rannalla kylän myllypaikalla sijaitseva mylly on rakennettu 1898.
Helsingin pitäjä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1351. Helsingin pitäjän harmaakivikirkko rakennettiin 1400-luvun lopulla. Kirkon keskiaikaiseen perusmuotoon tehtiin ensimmäiset muutokset 1800-luvulla. Kirkkoon tehtiin uusi edellistä suurempi sakaristo 1829. Seuraavana vuonna länsiportaalin eteen muurattiin harjakattoinen eteishuone. Kirkon nykyasu on peräisin kirkon toukokuussa alussa 1893 tapahtuneen tulipalon jälkeisestä, arkkitehti Theodor Höijerin suunnittelemasta restauroinnista. Tämän säilyttäminen oli lähtökohtana 1974 tehdyssä kunnostuksessa, jossa seinä- ja holvipinnat puhdistettiin ja konservoitiin sekä penkit korjattiin. Tapulin harmaakivestä muurattua alaosaa pidetään keskiaikaisena. Kirkkoaukiolla sijaitsevat viljamakasiinit rakennettiin 1797 ja 1822 ja kirkonkylän entinen kansakoulu kylän pohjoisosassa 1837. Kirkkoherranpappila rakennettiin 1897 arkkitehti Theodor Höijerin suunnitelman mukaan edellisen tuhouduttua tulipalossa 1896.
Helsingin pitäjän kirkonkylä
Liikanen, Erkki
Vähäkallio, Väinö
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Arabian posliinitehdas
This is the main tourist route in Suomenlinna. The tour consists of 42 stops, and each stop consists of one Suomenlinna building (POI) and various information related to this building.
Suomenlinna Blue Route
Meilahden kartano
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Itä-Villinki)
sjöbevakningssektioner
merivartiostot
coastguards
Kariluoto, Asko A.
'Aurinko kimposi ikkunoista silmiin, kun kiipesin Flemaria kohti Karhupuistoa. Ajattelin, että käyn kotona Viidennellä linjalla ennen kuin lähden Fridan kanssa Uimastadionille. Karhupuiston penkillä, vastapäätä rappuani, törmäsin Kustiin. Olin juonut sen kanssa joskus. Nyt se joi siideriä ja näytti olevan krapulassa tai muuten sairas.' (s. 120)
residential homes
internat
asuntolat
Corney, Jay
Jopa on laiska, kepeämpi päivä, sellainen, kun ei viitsi edes viheltää. Jo pari iltaa vahingossa alla: Lostarin kantisjuhlat pääsivät venymään.
Mäntyluodon luotsi- ja satamaympäristö (luotsiasema)
Wessman, Kerttuli
Erityisesti kirjan luvut: Yhteinen saari, yhteinen seurakunta - Kulosaari varustaa kirkon ja Antti Salmenlinna Kulosaaren, Paavalin ja Kallion kirkkojen sisustajana
Bastioni Stiernroos
Bastioni Stiernroos rakennettiin vuosina 1753-1756, mutta rakennustyötä viimeisteltiin vielä vuosina 1770-1773. Bastionin muoto on tavanomaisesta poikkeava, koska se rakennettiin niin lähelle Apteekkitaloa D 11, että kärkikasematti ja vasen siipi ja kylki yhdistyivät. Kärkikasematin lisäksi bastionissa oli yksi kasematti oikeassa siivessä ja yksi oikeassa kyljessä. Oikeaan olkakulmaan rakennettiin porras. Ampuma-aukkoja koko varustuksessa oli yhteensä neljä. Vuonna 1851, kun Viaporin insinöörikomennuskunta luovutti Pikku Mustasaaren linnoituslaitteet komendantin hallintaan, bastionissa oli edellä mainittujen kolmen kasematin ja kivisen portaan lisäksi puinen ampumatasolta rintavarustukselle johtava porras. Vuonna 1854 varustauduttaessa Krimin sotaan rakennettiin Apteekkitalon ja bastioni Stiernroosin vasemman kyljen välille ampumatason leventämiseksi puinen lava, jotta tykkimiehet voivat toimia ilman putoamisvaaraa. Rintavarustuksen ampuma-aukot on muurattu umpeen myöhemmin. Suomalaisena aikana bastioni on enimmäkseen ollut käyttämättömänä tai puolustuslaitoksen hallinnassa sekalaisena varastona. 1960-luvulla bastionin ampumaltason vesieriste uusittiin professori Heimo Rahtun kehittämän menetelmän mukaan, jota pidettiin "käytännöllisesti katsoen ikuisena". Holvit päällystettiin vesitiiviillä betonilla ja holvien syvänteisiin rakennettiin betoniset tarkastuskaivot. Sadevesien johtamiseksi pois käytettiin vanhoja vedenheittäjiä. Seija Linnanmäki 1994
"Rakennus oli vanha ja hiukan rapistunut, mutta sitä korjattiin parhaillaan. Portti oli auki eikä pihalla näkynyt ketään. Neliön muotoinen piha oli tyhjä lukuunottamatta muutamia kukkaistutuksia. - - - Hoitajan ystävällinen, rauhoittava ääni kaikui kuin hammaspora Lenen korvissa. Häntä olisi toisaalta naurattanut kaikki se fraseologia, mitä mielisairaalaan kirjoittautumisessa tarvittiin. Sillä tosiasia mikä tosiasia: laitos oli Lapinlahti, vanha tunnettu mielisairaala Helsingissä. Hourula mikä hourula. Täällä oltiin." (S. 13, 15.)
Yksi romaanin päähenkilöistä, sairaanhoitaja Lene Auer, saapuu potilaaksi Lapinlahteen.
Jalmari Mäkelän ystävä Kalle Lindbäck oli etsivä Pengerkadun poliisiasemalla. Kirjassa kuvaus ryöstäjän kiinniotosta.
Sääksmäki on Sydän-Hämeen keskeisimpiä muinaispitäjiä ja Sääksmäen Rapolan muinaislinna on hallinnut aikanaan Hämeen tärkeimpiä vesistöreittejä. Asutus ja maanviljely ovat jatkuneet Rapolanharjun etelärinteellä rautakaudelta asti. Vanajaveden vesistö jakaa Sääksmäen maantieteellisesti kolmeen osaan: Kirkonpuoli, Saarioispuoli ja Pohjois-Sääksmäki. Rapolanharjun laelta avautuu näkymä erittäin edustavaan kulttuurimaisemaan, josta erottuu yksittäisinä kohteina Sääksmäen kirkko, Voipaalan ja Rapolan kartanot, Rapolanharjun eteläpuolelle sijoittuva Huittulan kylä sekä ympäröivät viljelykset ja vesialueet. Rapolanharjun laella sijaitseva Rapolan linna on maamme suurin esihistoriallisen ajan varustus. Linnavuoren länsi- ja luoteispuolella on laaja rautakautinen kalmistoalue. Rapolan muinaislinnan ympärille esihistoriallisella ajalla kasvaneen asutuksen jatkuvuudesta kertova keskiaikainen kirkko on maisemallisesti kiinteä osa alueen kulttuuriympäristöä. Kirkko noudattaa keskiaikaisen kirkon perustyyppiä. Pohjoispuolella on kuitenkin sakariston sijasta 1800-luvun laajennusosa ja eteläpuolella 1930-luvulla tehty asehuoneen muotoa mukaileva laajennus. Kirkon itäpäädyn tiilikoristelun muodostava kookas ristikomero toistuu länsipäädyssä ja siihen liittyvissä pyörö- ja nauhakomeroissa on myös maalauskoristelua. Kirkkosalia kattaa suippokaarinen betoniholvi, joka on koristemaalauksineen kiinteän sisustuksen tavoin 1930-luvun alusta. Kirkkotarhassa olevan kellotapulin kivinen alaosa kuuluu paikalle jo 1700-luvun loppupuolella rakennettuun tapuliin. Nykyasu, jossa tapulin yläosa on betonirakenteinen, on arkkitehti Kauno S. Kallion käsialaa. Hän on myös piirtänyt kiviaidan luoteispuolella olevan ruumiskellarirakennuksen. Rapolanharjun juurella sijaitsevat Rapolan ja Voipaalan kartanot. Rapolan kartanon pihapiirissä on 1813 rakennetun päärakennuksen lisäksi pirttirakennus, pitkä kivinavetta ja vanha aittarakennus. Englantilaistyylinen puisto on 1800-luvun keskivaiheilta. Idyllinen puukujanne johtaa Rapolanharjun etelärinteellä sijaitsevaan Voipaalan kartanoon. Voipaalan nykyinen, Heikki Tiitolan suunnittelema jugendtyylinen päärakennus on vuodelta 1912, mutta rakennusten ryhmittely ja rinteen geometrinen barokkipuutarha periytyvät 1700-luvun lopulta. Rapolanharjun etelärinteellä sijaitsevine rakennuksineen Huittulan kylä on yksi parhaiten säilyneitä hämäläiskyliä. Rakennukset sijaitsevat viljelyalueen reunalla ja kylän halki kulkee rinteen suuntaisesti vanha kylätie Ritvalan suuntaan. Tien eteläpuolella avautuvat laajahkot peltoaukeat, jotka rajautuvat Rautunselän Pappilanlahden rantametsiin. Rakennettuun kulttuuriympäristöön kuuluvat myös rinteen pengerrykset, rehevät puutarhapalstat, idylliset puuston reunustamat kylätiet sekä hyvin säilynyt vanha rakennuskanta. Rakennuksista merkittävimpiä ovat maamiesseurantalo Kelhi, Huittulan kylän vanha kansakoulu, Rauhala, entinen kappalaisenpappila Käläs ja Kiiliän vanha päärakennus. Saarioispuolella sijaitsevan Jutikkalan kartanon uusklassillisen päärakennuksen pohjoispuolella on 1860-luvulla rakennettu asuinrakennus ja näiden välissä on ns. käräjärakennus. Pihapiirissä on lukuisia talousrakennuksia, mm. pakarirakennus ruokakelloineen sekä harmaakivinavetta, jonka vanhimmat osat ovat vuodelta 1872. Ainoa 1839 tulipaloa edeltävä rakennus on suuri viljamakasiini. Kartanon englantilaistyylisessä puistossa on polttamattomista tiilistä muurattu viinarännirakennus. Maisemallisesti merkittävä on Rapolanharjun itäpuolitse kulkeva vanha maantie, jonka varrella sijaitsevat seurantalo Kelhi, Renvallin huvila sekä Kemmolan vanhainkoti. Rautunselkään pistävällä Niemenkärjellä on ollut keskiaikainen Vanha-Annilan kylän kylätontti. Annilan kylän vanhin paikka on nykyään laitumena. Kyläkumpu on autioitunut oletettavasti 1600-luvun alkuvuosikymmeninä. Historiallinen Sääksmäki sijaitsee Sääksmäen - Tarttilan valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Sääksmäen kihlakunta kattoi keskiajalta aina 1800-luvun lopulle asti koko läntisen Hämeen ja ulottui etelässä Somerolta kauas Päijänteen pohjoispuolelle saakka. Alkuaan kaksilaivaiseksi suunniteltu Sääksmäen kirkko lienee rakennettu aivan 1400-luvun lopussa tai 1500-luvun alussa. Kirkko laajennettiin ristikirkoksi Suomen intendenttikonttorissa laaditun ehdotuksen mukaan 1839-1841, uudistettiin sisustukseltaan 1920-luvun puolivälissä, mutta paloi pian tämän jälkeen toisen pääsiäispäivän iltana 1929. Kirkon ja palossa myös tuhoutuneen kellotapulin jälleenrakennus toteutettiin arkkitehti Kauno S. Kallion laatimien suunnitelmien mukaan 1932-1933. Uuden betoniholvin koristemaalauksista vastasi taidemaalari Kalle Carlstedt apunaan taiteilija Paavo Leinonen. Tämä kirkon 1930-luvulla saama asu oli lähtökohtana arkkitehti Ulla Raholan johdolla 1998-1999 toteutetussa restauroinnissa. Paavi Benediktuksen pannakirjeessa vuodelta 1340 mainittiin talonpoika Rapolan Kuningas, mikä viittaa muinaishämäläiseen päällikköperinteeseen. Ilmeisesti tällä tarkoitettiin 1500-luvulla ratsutilaksi muodostetun Rapolan kartanon silloista omistajaa. Rapola kuului 1700-luvulta 1800-luvun puoliväliin Svinhufvud-suvulle. Navetta rakennettiin 1860-luvulla ja se on seudun suurimpia kivinavettoja. Puisto istutettiin 1800-luvun keskivaiheilla. Presidentti Svinhufvud syntyi Rapolassa 1861. Voipaalan kartano muodostettiin ratsutilaksi 1588 ja myöhemmin rälssisäteriksi. Kartanoa ovat omistaneet mm. Stienkors-, Ruuth-, Ignatius- ja Grinpenberg-suvut. Huittulaan muodostui pysyvää asutusta todennäköisesti jo rautakaudella. Historiallisissa dokumenteissa Huittula mainittiin ensimmäisen kerran 1416, Anajala ja Liattula 1405. Nämä lähellä toisiaan sijainneet kylät kasvoivat 1600-luvun lopulla yhdeksi kyläksi. Huittulan, Anajalan ja Liattulan kylissä oli yhteensä 26 taloa 1640. Eri kylien talot olivat sekaisin toistensa lomassa ja samalla talolla oli useita erillisiä tontteja. Osa maasta oli jätetty jakamatta kylän yhteisiä tarkoituksia varten. Pellot ja niityt käsitettiin kylän yhteiseksi maaksi. Sarkajako suoritettiin 1400-luvun lopulla. Jutikkalasta muodostui rälssisäteri, kun se keskiajan lopulla joutui aatelisuvun haltuun. Kartano kuului mm. Hufvudsköld- ja Blåfield-suvuille. Kartanon päärakennus valmistui noin 1840. Puiston istutti Adam Ramsay 1840-luvulla.
Historiallinen Sääksmäki
Laakson ratsastuskenttä
Onko olemassa rekisteriä, josta näkisi luettelon Helsingin alueella toimivista osakeyhtiöistä? Patentti- ja rekisterihallituksen ja Verohallituksen yhdessä ylläpitämä yritys- ja yhteisötietojärjestelmä YTJ lienee ainoa mahdollinen rekisteri. Vapaasti käytössä oleva "Yritysten selaus" http://www.ytj.fi/yrit_sel2.asp?kielikoodi=1 ei valitettavasti anna osumia, jos hakutulos ylittää 200. Lisäksi osakeyhtiöosumiin listautuu myös kiinteistö oy:t. Kannattaa kysyä suoraan YTJ:n tietopalvelulta, onko tiedot mahdollista saada haluamallasi tavalla. Yhteystiedot sivulla http://www.ytj.fi/sivu.asp?path=1:566 YTJ:n tietosisältöön perustuvaa maksullista massatietopalvelua tarjoaa esimerkiksi Suomen Asiakastieto Oy (http://www.asiakastieto.fi/)
Muistelimme menneitä serkkuni kanssa ja eteen tuli kysymys : Minkäniminen ravintola oli Snellmanninkatu 19 kohdalla Säätytalolta tultaessa kadun oikealla puolella? Serkkuni kanssa myimme sinnekin jotain koulusta myytäväksi saamiamme merkkejä , noin vuosina 1949-1952. Nykyään sillä paikalla on uudenpi rakennus eikä mitään ravintolaa. Serkkuni asui tuohon aikaan Säätytalossa, viikko sitten tapasimme Tukholmassa ja asia jäi vaivaamaan meitämme. Onkohan mahdollista löytää tietoa asiasta? Odotan mielenkiinnolla. Olette varmaankin myyneet merkkejä legendaariseen ravintola Haitiin, joka sijaitsi asuintalossa Snellmanninkatu 19:ssä. Talo sai levottoman maineen, ja viranomaiset alkoivat vaatia ravintolalta laatua. Tällöin nimi muuttui Laatu-Haitiksi. Talo purettiin 1960-70 -luvulla, tarkkaa aikaa ei tähän hätään löytynyt.
Patteri 2 E27
Patteri on rakennettu ruotsalaisaikaisen bastioni Gyllenborgin päälle. Vuonna 1862 siitä alettiin käyttää nimitystä patteri 2. Vuonna 1857 ruotsalaisaikaisen bastionin rintavarustusta korotettiin ja sen taakse rakennettiin puinen ampumataso. Vuonna 1863 puiset ampumatasot korvattiin maapenkereellä ja seuraavana vuonna kivisen puolustusmuurin eteen rakennettiin maavalli. v.1877 patteriin rakennettiin kaksi maaperustaista tykkiasemaa 24 puudan tykkejä varten. Patteri uudistettiin v.1877-79 kahta 11" tuuman tykkiä varten. Patteri rakennettiin jälleen uudelleen 1880-luvun lopussa, jolloin sitä vahvistettiin kivimuurilla ja sinne rakennettiin kolme puista alustaa 9 tuuman mörssäreitä varten. Patterin maavallit ja luiskat kunnostettiin samassa yhteydessä. Venäläisen kauden lopussa patterilla oli yhä kaksi 11" tykkiä ja kolme 9" mörssäriä. Patterin nykyinen muoto noudattaa pitkälti 1880-luvulta periytyvää rakennetta. Patterin yhteydessä on kaksi ruutivarastoa (E 26 ja E 27), joista erillinen selostus. Helena Rosén 1995
Kallio, Oiva
May you tell me some very interesting places in Helsinki, please? Perhaps some insider tips. I will come to Helsinki on my summer holidays. The following Internet address contains many useful links about Helsinki and Finland: http://www.hel.fi/hki/Helsinki/en/Etusivu By and large, Helsinki is a beautiful city to visit during the summer months. There are many interesting museums, art galleries and churches, all of which are listed in the above address. On a sunny day, the place to go to is the Suomenlinna fortress-island. Also, the Helsinki Zoo, which is situated on an island, is likewise a nice place to visit if the weather permits.
Kaisaniemenkatu 2 a
Manninen, Kirsti
Museosilta (Haarajoen silta)
'Tarkiainen hyppäsi kiskoille. Seurasin sitä. Pudottauduin laiturilta ja tunsin maitohapon jo jäykistäneen lihaksiani. Laskeutuminen ei ollut joustava, vaan tömähtävä ja horjuva. Pysyin kuitenkin pystyssä ja kuulin metallisen kuulutusäänen, joka kertoi lähtevistä ja saapuvista junista ja tunsin pienipisaraisen sateen ihollani. Vasemmalla kohoavien toimistotalojen lasiset, mustat pinnat kiilsivät kuin vesi jään päällä.' (s. 211)
Loppuratkaisu käydään rautatieaseman ratapihalla.
Kotkan kirkko kuuluu suunnittelijansa arkkitehti Josef Stenbäckin runsaan kirkkotuotannon parhaimmistoon. Kirkkopuistoa ympäröivä historiallinen kaupunkikuva on muodostunut kaupungin perustamisesta lähtien. Kotkan 1800-luvun saksalaisvaikutteista tiiligotiikkaa olevan päätytornillisen kirkon on suunnitellut kirkkosuunnittelijana erityisen tuottelias Josef Stenbäck. Kirkkosalia reunustaa holvien kimppupilareiden kannattama lehterikerros. Taidemaalari Pekka Halosen maalaama alttaritaulu Kuninkaitten kumarrus on vuodelta 1900. Kirkkosalin sisäväritys on palautettu alkuperäiseen asuun vuosien 1988-1998 välisenä aikana tehdyissä korjauksissa. Kirkon kookkaat, holvia hipovat barokkiurut ovat vuodelta 1998 ja niiden esikuvana on ollut Freibergin tuomiokirkon urut 1700-luvun alusta. Kirkko sijaitsee puistomaisella tontilla, jossa myös on viime sotien sankarihauta-alue. Kirkkopuistoa ympäröivät arkkitehtonisesti merkittävät rakennukset muodostavat kirkolle kaupunkikuvallisen kehyksen. Niistä mainittakoon entinen kauppaoppilaitos, joka on toiminut myös Kymenlaakson maakuntamuseona, Kotkan lyseo, Ahlqvistin talo, entinen Svenska Samskola, Suomen ensimmäisiin kuuluva paloasema sekä modernia asuntosuunnittelua edustavat Merikotkan ja Vuorelan kulma.
Kotkan kaupunki perustettiin 1878 ja se kuului alkuaan Kymin seurakuntaan. Kaupunkiseurakunta perustettiin 1892 ja arkkitehti Josef Stenbäckin piirtämä kirkko vihittiin käyttöön adventtisunnuntaina 1898. Sankarihauta-alue toteutettiin arkkitehti Erik Bryggmanin yleissuunnitelman pohjalta, kuvanveistäjä Emil Filénin sankaripatsas valmistui 1951. Entinen kauppaoppilaitos toteutettiin arkkitehtikilpailussa voittaneen arkkitehtitoimisto von Essen-Kallio-Ikäläinen tekemän ehdotuksen mukaan 1911. Lyseon suunnitteli Nyström-Petrelius-Penttilä -arkkitehtitoimisto 1905, paloasema valmistui 1898 ja Ahlqvistin talo 1879. Svenska Samskolan suunniteli Th. Höijer 1898. Arkkitehdit Armas Laitinen ja Antero Pernaja suunnittelivat Kirkkopuiston laidan asuinkerrostalot 1927 ja 1938.
Kotkan kirkko ympäristöineen
Helsingin poliisisoittokunnan juhlamarssi
Saisio, Pirkko
Tällä kadulla Märta tyttärineen aloitti uuden elämän Märtan jätettyä miehensä.
Pielisjoen kanavat (Kaltimon kanava)
Katri Veltheim asui yhden opiskeluvuotensa Jennin täysihotolassa Merimiehenkatu 20:ssä ja kertoo siitä kirjan luvussa Täysihoitola Meritullinkadulla.
Dokumentti on syntynyt Vuosaaren ala-asteen kansainvälisyys- ja mediakasvatusprojektin tuloksena.
Teatteri Jurkka
Siltasaarenkatu 6
Pääkaupunkiin 1828 siirretyllä, tuolloin maan ainoalla yliopistolla on keskeinen asema maan sivistyshistoriassa ja Helsingin monumentaalikeskustassa. Helsingin yliopiston laajaksi muotoutuneen keskustakampuksen rakennuskanta on keskeinen osa koko korkeakoululaitoksemme rakennusperintöä ja ilmentää korkeakoulurakentamisen kehitystä ja muutoksia 1800-luvun alkupuolelta 2000-luvulle. Vanhin yliopistorakentaminen, joka on tärkeimmiltä osiltaan arkkitehti Carl Ludvig Engelin käsialaa, asettuu Unioninkadun varrelle tai sen välittömään ympäristöön. Unioninkadun - varhaisen pääkaupungin pääakselin - päätteinä ovat Kaisaniemen kasvitieteellinen puutarha ja tähtitieteellisen laitoksen observatorio Tähtitorninvuorella. Kadunvarren rakennuksista ensimmäisiä yliopistorakennuksia ovat päärakennuksen ja kirjastorakennuksen ohella lääketieteelle rakennetut sairaalarakennukset nk. Vanha ja Uusi klinikka. Kirjastorakennuksen kanssa samassa korttelissa on anatomian ja kemian laitosten rakennus, nykyinen Fabiania. Entinen kantonistikoulu 1800-luvun alkupuolelta on nykyinen humanistisen tiedekunnan laitoskompleksi Topelia. 1800-luvun loppupuolella rakennettuja tiloja on patologisen anatomian laitoksen rakennus (Snellmaninkatu 12). Tieteenalojen ja tiedekuntien jatkuva eriytyminen ja erikoistuminen samoin kuin henkilökunnan ja opiskelijoiden määrän moninkertaistuminen ovat olleet syynä keskustakampuksen jatkuvaan rakentamiseen ja rakennusten käyttötarkoituksen muuttamiseen. Kruununhaka on ollut keskustakampuksen ensimmäinen laajentumisalue. Snellmaninkadun päätteeseen, 1700-luvulla linnoitettavaksi kaavaillulle Siltavuorenpenkereelle on rakentunut noin vuodesta 1900 yliopiston laitosalue. Laajojen 1930-luvun rakennushankkeitten taustalla on mm. lukiokoulutuksen yleistyminen ja opiskelijamäärien kasvu. Suurimmista uudisrakennushankkeista mainittakoon päärakennuksen laajennus korttelin kokoiseksi sekä Metsätalon rakentaminen metsätieteiden opetusta varten. Yliopistokadulla sijaitsee 1950-luvulla rakennettu Porthanian instituuttirakennus, jonka toteuttamisessa sovellettiin innovatiivisesti uusinta rakennustekniikkaa. Uudempiin laitosrakennuksiin kuuluu myös biokemian laitos 1960-luvulta, sittemmin valtiontieteellisen tiedekunnan kirjasto Unioninkadun varrella Metsätaloa vastapäätä. Metsätalo ja Porthania on valittu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernismin merkkiteosvalikoimaan.
Uuteen pääkaupunkiin Helsinkiin 1828 siirretty, vuonna 1640 perustettu Turun akatemia jatkoi toimintaansa Keisarillisena Aleksanterin yliopistona, vuodesta 1919 Helsingin yliopistona. Ensimmäisten vuosikymmenten ajan opetus tapahtui yliopiston 1828-1832 rakennetussa päärakennuksessa, lukuun ottamatta lääke-, tähti- ja kasvitieteitä. Yliopiston kirjastorakennus rakennettiin 1836-1840 ja otettiin käyttöön 1845. Vanha klinikka eli Suomen ensimmäinen opetussairaala ja myöhempi iho- ja sukupuolitautien klinikka rakennettiin 1829 ja 1835. Opetussairaalan synnytyslaitos valmistui 1833. Kaikki yliopistorakennukset suunnitteli arkkitehti C.L. Engel. 1840-luvulla kirjaston kanssa samaan kortteliin valmistui Jean Wikin piirtämä anatomian ja kemian laitos, Unioninkadun varteen arkkitehti E.B. Lohrmannin suunnittelema Uusi klinikka. Senaatintorin koilliskulmaan rakennettiin kemian laboratorio- ja museorakennus 1869 C.A. Edelfeltin sekä sen naapuriin uusi talo kemian laitokselle 1887 Gustaf Nyströmin suunnittelemien mukaan. Yliopiston anatomisen patologian laitos valmistui Snellmaninkadun varteen 1878 Ruotsin hovi-intendentti Johan Erik Söderholmin suunnittelemana. Kemian laitosta laajennettiin 1880-1890-luvuilla siipirakennuksilla ja kirjastorakennusta 1906 viisikerroksisella Rotundalla, Kruununhakaan Siltavuoren penkereelle rakennettiin 1903-1905 fysiologian laitos ja 1910 fysiikan laitos sekä laitoksen esimiehen asunto – kaikki arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnitelmin. Siltavuoreen rakennettiin anatomian laitos 1928 Jussi ja Toivo Paatelan suunnitelmin. Yliopiston päärakennusta laajennettiin 1934-1937 koko korttelin käsittäväksi (arkkitehti J.S. Sirén). Yliopiston päärakennuksen vanhalla puolella olevan juhlasalin nykyasu on peräisin toisen maailmansodan pommitustuhojen korjausvaiheesta. Metsätieteellisen opetuksen Metsätalo valmistui Unioninkadun varten 1939 (arkkitehti Jussi Paatela). Porthanian instituuttirakennuksen suunnittelusta järjestettiin yleinen arkkitehtikilpailu 1949, jonka jatkokilpailun voitti arkkitehti Aarne Ervi. Porthania valmistui 1957. Myös yliopiston kirjastorakennuksen sisätiloissa tehtiin muutoksia 1950-luvulla Ervin johdolla. Unioninkatu 35:een valmistui 1963 biokemian ja radiokemian laitosrakennus arkkitehti Einari Teräsvirran kutsukilpailun voittaneen ehdotuksen mukaan. Siltavuoreen valmistui fysiikan ja anatomian laitosten väliin suurenergiafysiikan laitos 1969 (arkkitehti Olof Hansson). Toisen maailmansodan jälkeen tiedekuntia ryhdyttiin hajasijoittamaan, lääketieteen opetus siirtyi Meilahteen ja maataloustieteiden opetus Viikkiin. 1970-luvulta alkaen keskustasta laitoksia ja tiedekuntia keskitettiin kolmelle kampusalueelle: lääketiede Meilahteen, luonnontiede Kumpulaan ja maatalous- ja metsätiede Viikkiin. Neljän kampuksen malli valmistui 2000-luvun alussa. Keskustan vanhasta yliopistoalueesta muodostettiin keskustakampus, jonne jäivät humanistiset tieteet ja yhteiskuntatieteet sekä yliopiston keskushallinto. Yliopiston keskustakampuksen rakennuksissa on 1980-luvulta alkaen tehty huomattavia korjauksia ja käyttöä koskevia muutoksia. Yliopiston kirjastorakennus korjattiin 1988-1990. Kirjastoon liitettiin 1990-luvulla saman korttelin 1844 valmistuneet anatomian ja kemian laitokset 1800-luvun lopun siipirakennuksineen. 1900-luvun lopulla Unioninkadun sairaalakiinteistöt yksi toisensa jälkeen peruskorjattiin yliopiston tiedekuntien käyttöön. Entisen anatomisen patologian peruskorjaus valmistui 1996, Metsätalon 2002 ja Porthanian 2006. Laitostilojen uudelleenjärjestelyt koskivat myös Siltavuorenpenkereen rakennuskantaa. Yliopistorakennusten peruskorjaukset toteutettiin rakennusten kulttuurihistoriallista arvoa vaalien.
Helsingin yliopiston rakennukset (keskustakampus)
Oulunkylän vanha kirkko
Karpalo kuulustelee ohjaaja Raimo Tarasta ja hänen vaimoaan Lauraa Kappelissa.
Puhelintyttö numerossa 43 021 - luku kertoo Minna Craucherin surmasta Mechelininkatu 23:ssa 8.3.1932.
Pikkarainen, Hannu
Oy Forcit Ab:n teollisuusalue liittyy Hangon varhaiseen teollisuushistoriaan ja sillä on merkitystä Suomen räjähdysaineteollisuuden kehityksessä. Räjähdysainetehdas sijaitsee Hankoniemen pohjoisrannalla noin 7 km kaupungista pohjoiseen harvaan asutulla alueella, hyvien rautatieyhteyksien varrella, Hangon ja Lappohjan satamien läheisyydessä. Hanko-Hyvinkään radalta poikkeaa tehdasalueelle ns. dynamiittivaihde. Tehtaan tuotantoalue jakautuu kolmeen pääosaan. Konttori-, laboratorio- yms. rakennukset muodostavat oman ryhmänsä. Tuotantolinja muodostuu kolmesta peräkkäisestä rannan suuntaisesta rakennusrivistä, jonka rakennuskanta on peräisin 1920-1930-luvuilta. Hieman sivussa on varastoalue. Useimmat tuotanto- ja varastorakennukset on suojattu maavalleilla ja sijoitettu pieniksi yksiköksi erilleen toisistaan. Useimmat rakennuksista on muurattu Tvärminnen kalkkihiekkatiilestä, mikä antaa alueelle omaleimaisen ja yhtenäisen ilmeen. Tehtaan maamerkkinä on tehdasalueelle johtavan suoran tien päässä sijaitsevan konttorirakennuksen korotettu torni, joka on aikaisemmin toiminut vesitornina, mutta joka on sittemmin muutettu kokonaan toimistotiloiksi. Tehtaan varastoalue sijaitsee tuotantolinjojen pohjois-koillispuolella ja sen rakennukset on hajautettu ja suojattu maavalleilla. Useimmat varastorakennukset ovat matalia, satulakattoisia, puurakenteisia ja vaakavuorattuja. Tehtaan asuntoalueet on rakennettu Björknäsin ja Furunäsin niemille. Björknäsin kärkeen 1883 rakennettu asuinrakennus toimii nykyään tehtaan vieraiden majoituspaikkana ja Furunäsin niemen kärkeen 1902 rakennettu tehtaan johtajan yksityishuvila on tehtaan omistuksessa. Tehtaalta Furunäsiin johtavan tien varressa on asuinrakennuksia vuosilta 1898 ja 1902 sekä kalkkihiekkatiilisiä taloja 1930-luvulta. Tien toisella puolella on kalkkihiekkatiilistä 1939 valmistunut tehtaan paloasema.
Alfred Nobelin kehitettyä 1860-luvulla dynamiitin ja räjäytyssytyttimet ryhdyttiin Suomessakin suunnittelemaan alan teollisuutta. Vuonna 1893 perustettiin Suomen Forsiitti Dynamiitti Osakeyhtiö Finska Forcit Dynamit Aktiebolaget belgialaisen Compagnie de la Forcit Dynamit:n ohjauksessa. Tehtaan sijoituspaikan valintaan vaikuttivat turvallisuustekijät ja liikenneyhteydet. Tehtaan laajentaminen aloitettiin 1920 ja se jatkui 1930-luvun lopulle. Pääosa rakennuksista rakennettiin Tvärminnen kalkkihiekkatiilistä. 1920-luvulla rakennettiin työpajoja, voimakeskus ja tuotantorakennuksia sekä lisääntynyttä henkilökuntaa varten myös työväen asuinalueet Björknäsin ja Furunäsin niemille. 1930-luvulla rakennettiin uusia tuotantorakennuksia ja varastojen määrä nousi talvisodan alkuun mennessä kolmeentoista. Toimisto- ja konepajarakennus, jonka torni on korotettu vesitorniksi, rakennettiin 1938-1939. Vuosina 1940-1941 neuvostoliittolaiset käyttivät aluetta sotilasmajoitukseen.
Oy Forcit Ab:n tehdasalue
Kun jotain sattuu : palo- ja pelastustoimi Helsingissä 150 vuotta
Tukeva luku- ja tietopaketti Helsingin palo- ja pelastustoimesta koostuu kolmesta eri luvusta: 'Palo- ja pelastuslaitos vuosina 1861 - 2010', 'Palomies-sairaankuljettajan työn arki ja työyhteisö ennen ja nyt' sekä 'Kaupungin pelastajat - Helsinki ja pelastuslaitos'. Teoksessa on runsas kuvitus ja sen on toimittanut Outi Ampuja.
Mikä on hööki? Millaista oli palomiesten arki ennen paloautoja ja millaista se on nykyään? Millaisia ovat "rankat keikat" tai mieleenpainuvimmat tilanteet, mihin palomiehet ovat joutuneet? Millaista on brankkarien huumori? Miksi pelastusasemissa on torni? Kolmen ammattitutkijan kirjoittamassa teoksessa sukelletaan maamme vanhimman palokunnan eli Helsingin kaupungin pelastuslaitoksen historiaan ja valotetaan sitä, missä kaikessa pelastuslaitos on ollut mukana 150-vuotisen toimintansa aikana. (Takakansiteksti)
Turun yliopiston laitosrakennukset Yliopistonmäellä muodostavat yhtenäisen arkkitehti Aarne Ervin 1950-luvulla suunnitteleman kokonaisuuden. Turun yliopiston opiskelu- ja tutkimustilat on keskitetty 1950-luvulla Turun tuomiokirkon läheisyyteen Vesilinnanmäelle, josta on muodostunut vähitellen Yliopistonmäeksi nimitetty yliopistokaupunginosa. Kokonaissuunnitelma on laatinut arkkitehti Aarne Ervi, jonka suunnittelemia ovat myös alueen ensimmäiset rakennukset. Kampuksen olennaisia osia ovat varsinaisten rakennusten lisäksi tuomiokirkon suunnasta nouseva puistokatu, yhdeltä sivulta avoin keskusaukio ja kampukselle sijoitetut taideteokset. Ervin suunnittelemat yliopiston päärakennus, kirjasto ja luonnontieteiden laitosrakennukset rajaavat keskusaukiota, josta avautuu näkymä lounaaseen kohti Turun tuomiokirkkoa. Rakennusryhmää yhdistävä piirre on klinkkerillä verhottu nauhaikkunajulkisivu, mikä antaa rakennuksille pidättyvyydessään laitosmaisen ilmeen. Ervi käytti nauhaikkunajulkisivua samaan aikaan myös Helsingin yliopiston laitosrakennuksessa Porthaniassa. Rakennuksissa keskeisiä elementtejä ovat avoimuus, avaruus, tilallinen ja visuaalinen jatkuvuus. Niitä on pyritty kunnioittamaan myös viimeaikaisissa peruskorjauksissa. Yleisten rakennusten ylihallituksessa 1890-luvulla suunnitellut, historialliset piirteensä hyvin säilyttäneet kuurojenkoulun rakennukset, koulutalo ja asunto, on 2000-luvun alkupuolella perusteellisesti kunnostettu uuteen käyttöön Turun yliopiston Didacticum ja Phoenix laitosrakennuksina. Arkkitehti Aarne Ehojoen suunnittelema Juslenian laitosrakennus on vuodelta 1975. Yliopistonmäen itärinteessä on arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelemat Ylioppilastalot A ja C, uimahalli ja ravintola (1952-1955) sekä arkkitehti Olli Kestilän Ylioppilastalo B vuodelta 1959.
Turkuun perustettiin 1640 yliopisto, kolmas koko Ruotsin valtakunnassa. Turun vuoden 1827 kaupunkipalon jälkeen oppilaitos siirrettiin pääkaupunkiin Helsinkiin, missä se jatkoi toimintaansa Keisarillisena Aleksanterin yliopistona. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Turkuun perustettiin kaksi yksityistä yliopistoa, ruotsinkielinen Åbo Akademi 1918 ja Turun Suomalainen Yliopisto 1920. Turun yliopisto toimi perustamisestaan alkaen tilapäistiloissa mm. keskustassa sijaitsevassa hotellirakennuksessa ja Heikkilän kasarmialueella. 1940-luvun lopulla saadun lahjoituksen turvin yliopisto siirtyi Ryssänmäelle eli Vesilinnanmäelle, jonka pohjoisrinteeseen oli valmistunut arkkitehtien Erik Bryggman ja Albert Richardtson 1933 suunnittelema vesitorni 1941. Yliopiston kampusta alettiin toteuttaa arkkitehti Aarne Ervin suunnitelman pohjalta lahjoitusvaroin 1950-luvulla. Rakennukset toteutettiin kahdessa vaiheessa; 1954 valmistuivat kirjasto sekä fysiikan ja kemian laboratoriot. Päärakennus ja luonnontieteiden talo valmistuivat 1959. Lisää laitosrakennuksia suunnitteli 1960-1970-luvulla arkkitehti Aarne Ehojoki. Turun yliopiston toiminta laajeni 1960-luvulla ja se valtiollistettiin 1974. Yliopistoa on laajennettu Vesilinnanmäen ulkopuolelle, mm. puolustusvoimien aiemmin käyttämälle kasarmialueelle.
Turun yliopisto
Merikatu 3
Katarina Haavion, Marja Itkosen, Irma-Riitta Simonsuuren, Maija Turusen ja Ulla Vuorelan koulu. Opettajina isät E.A. Saarimaa ja Aimo Turunen.
Nils Erik Wickberg: Yksityistaloja Helsingin Kruununhaassa empire-ajalla
358 on Kinaporin kortteli, kovat gimmat kulmilta saivat siellä kortteerin.
Salpalinja (Säkäjärvi)
elintarvikeliikkeet
food shops
livsmedelsaffärer
Räike, Kalle
'Kuntosali sijaitsi vanhan talon ullakkokerroksessa Uudenmaankasun päässä, melkein Sinebrychoffin puiston sylissä. Ikkunat avautuivat Jätkäsaaren ja Lauttasaaren yli kauas Espooseen. Rebecca oli käynyt salilla jo monta kertaa, mutta ei ollut vieläkään lakannut ihastelemasta upeaa näköalaa.' (s.30)
Ström ja Jokinen käyvät myös Kuntosali Kurvissa tiedustelemassa kuolemantapaukseen liittyviä seikkoja.
Turun linna on hallinto-, yhteiskunta- ja kulttuurihistoriallinen avainkohde. Vanhin Suomessa sijaitsevista Ruotsin kruunun linnoista on toiminut keskiajalta uudelle ajalle Varsinais-Suomen ja Ruotsin valtakuntaan kuuluneen Suomen hallintokeskuksena. Turun harmaakivilinna on Aurajokisuun huomattava maamerkki, jota ympäröi satama siihen liittyvine pienteollisuus- ja varastoalueineen. Turun linna kuvastaa Aurajoen suun ja Turun merkitystä Varsinais-Suomen keskuksena. Keskiaikainen linna on uudistettu renessanssilinnaksi 1500-luvun jälkipuoliskolla. Nykyinen ulkoasu on tulos eriaikaisista rakennusvaiheista. Suurin osa linnan huoneista holveineen on restauroitu alkuperäiseen asuunsa. Linnanpuiston alueella on näkyvissä osa ulompaa 1500-luvulta periytyvää vallihautaa. Linnan pohjoispuolella on neljä linnan alueeseen kuuluvaa 1880-luvun kauppiasmakasiinia.
Turun linna perustettiin Aurajoen suulla sijaitsevalle saarelle 1280-luvulla Ruotsin kruunun hallintolinnaksi. Muodoltaan linna oli avoin leirikastelli, jossa oli ympärysmuuri ja kaksi tornia. Ensimmäisen kerran linna mainittiin asiakirjalähteissä 1308. Leirikastellista muodostettiin 1300-luvun alussa suljettu linna, joka oli jaettu päälinnaan ja esilinnaan. Holvatut Kuninkaansali, Nunnakappeli ja Herrainkellari rakennettiin 1300- ja 1400-lukujen vaihteessa. Ruotsin valtionhoitaja Sten Sture vanhempi rakennutti 1480-luvulla itätornin kaksi ylintä kerrosta ja ns. Sturenkirkon. Vähitellen päälinnan edustalle muodostunut esilinna mainittiin lähteissä ensi kerran 1463. Juhana-herttuan aikana 1556-1563 Turun linna uudistettiin renessanssilinnaksi. Pohjoissiiven ylimpään kerrokseen rakennettiin uusi kuninkaansali ja sisäpihan keskelle valmistui uusi porrastorni. Samanaikaisesti täydennettiin myös esilinnaa päälinnan itäpuolella ja sen kaakkoiskulmaan rakennettiin pyöreä tykkitorni 1568-1574. Linnan ympärille perustettiin puutarha 1500-luvun jälkimmäisellä puoliskolla ja linnasta kaupunkiin johtanut tie reunustettiin puilla. Tie oli luultavasti ensimmäinen toteutunut puistokatu Suomessa. Viimeisen kerran linnaa piiritettiin 1597-1599, minkä jälkeen sitä käytettiin hallinto- ja asuinpaikkana. Turkuun 1623 perustettu hovioikeus aloitti toimintansa esilinnassa, josta tuli 1630-luvulla myös Suomen kenraalikuvernöörin, Pietari Brahen virka-asunto. Linnassa tehtiin laajoja muutostöitä maaherran ja lääninhallituksen muutettua kaupunkiin 1698. Esilinnan torni muutettiin vankilaksi 1770-luvulla ja 1800-luvun alussa koko esilinna otettiin vankilakäyttöön. Päälinnaa käytettiin vilja- ym. varastona. Suomen sodan aikana linna oli Suomen saaristolaivaston Turun eskaaderin asemapaikka. Vankilana linna oli vuoteen 1890 asti, minkä jälkeen Turun kaupungin historiallinen museo sijoittui esilinnaan. Linnan saaren ja mantereen välinen alue kuroutui umpeen 1500-luvun kuluessa. Vallihauta oli olemassa 1500-luvulla ja sitä kunnostettiin vielä 1700-luvulla. Linnan ja mantereen välistä aluetta on täytetty 1800-luvulta alkaen. 1901 linnan ympäristöön päätettiin perustaa ulkomuseo. Puiston suunnitelman laati Turun kaupunginpuutarhuri M. Hammarberg ja puisto ulkoilmamuseoineen avattiin 1906. Ulkomuseosuunnitelmasta luovuttiin sotien jälkeen, kun osa rakennuksista tuhoutui. Puistoa uusittiin 1920-1930-luvun taitteessa ja osin 1950. Linnan restaurointiin tähtäävät tutkimukset aloitettiin 1939. Kesällä 1941 päälinnan sisätilat tuhoutuivat ilmahyökkäyksessä. Restauroinnin valmistuttua päälinna avattiin yleisölle 1961. Esilinna korjattiin 1975-1987 ja päälinna 1986-1993.
Turun linna
Tarkas, Aarne
Kirkon arkkitehti yhdessä Lauri Silvennoisen kanssa
Inhan eli Gustafsforsin ruukki on yksi maan sisäosiin 1800-luvun puolivälissä perustetuista järvimalmia hyödyntäneistä rautaruukeista. Vanhat teollisuuslaitokset yhdessä ruukin asuinrakennusten kanssa, joihin lukeutuu komea patruunan "Pytinki", muodostavat mielenkiintoisen kokonaisuuden Inhajoen suussa. Vanhimmat työväenasuinrakennukset ovat tehtaalta koilliseen Hankaveden rantaan johtavan tien molemmin puolin. Myös ruukilta etelään suuntautuvan tien varrella, korkeahkolla mäellä on useita työväenasuinrakennuksia, mm. kasarmit "Lumppulinna" ja "Hurutlinna" sekä Inhan työväentalo. Inhan ruukin patruunan asuinrakennus "Pytinki" on valmistunut 1899 Vaasan lääninarkkitehti K.V. Reiniuksen suunnittelemana. Hankaveden rannalla oleva, tiilestä muurattu, rappaamaton uusrenessanssirakennus lukeutuu aikakautensa komeimpiin ruukinkartanorakennuksiin. Sisätiloja ja kiiteän sisutuksen alkuperäisiä yksityiskohtia paneeleineen, uuneineen ja kattokäsittelyineen on säilynyt. Kartanon puistomaisessa pihapiirissä on myös väentupa, huvimaja ja slagitiilinen talousrakennus.
Laamanni Erik Gustaf Roschier sai 1841 privilegion harkkohytin perustamiseen Hankaveteen laskevan Inhanjoen rannalle. Östermyran ruukinpatruuna Gustaf Adolf Wasastjerna osti ruukin ja harkkohytti rakennettiin 1851. Inhassa sulatettiin pääasiassa järvimalmia, myös suomalmia käytettiin. Seutu oli metsäistä, suo- ja järvimalmeja oletettiin olevan runsaasti ja tärkeänä pidettiin myös harkkohytin työllistävää vaikutusta syrjäisen, katojen vaivaaman pitäjän olojen parantamiseksi. Ruotsalaisen insinööri August Nilsson Keirknerin aikana, vuodesta 1884 alkoi Inhan todellinen kukoistuskausi. Lyhyessä ajassa suurtehtaaksi muuttuneen Inhan valmistamaa rautaa pidettiin viime vuosisadan lopulla parhaiden ulkomaalaisten rautojen veroisena ja sitä myytiin useimpiin maamme konepajoihin. Inhassa tuotanto ja valikoima monipuolistuivat Keirknerin aikana ja uusia tehtaita olivat pultti- ja niittitehdas, hevosenkenkätehdas, teräsvalimo ja höyrysaha. Raaka-aineissa siirryttiin käyttämään Ruotsista tuotavaa rautamalmia ja kotimaista romurautaa. Ruukin ympärille kasvoi Keirknerin aikana varsinainen yhdyskunta kouluineen ja kauppoineen. Raaka-aineen ja valmiiden tuotteiden kuljetusta helpotti 1883 valmistunut Tampereen ja Vaasan välinen rautatie sekä Inhan pysäkki, joka perustettiin Hankaveden rannalle. Vuonna 1917 Keirkner myi Inhan vuorineuvos Lindsay von Julinille osaksi Fiskars-yhtiötä. Tehtaan perinteiset tuotteet jäivät sotien jälkeen vähitellen pois tuotannosta ja uusiksi tuotteiksi tulivat mm. saranat ja alumiinista valmistetut Buster-merkkiset veneet, joiden tuotantoa varten rakennettiin Inhaan 1970-luvulla uusia tuotantotiloja. Inhan ruukki on harvoja järvimalmiruukkejamme, joissa teollinen toiminta on jatkunut keskeytymättä perustamisesta saakka.
Inhan ruukkiyhdyskunta
Ville kirkkopuistosta tuttua rataa aamiaiselle Ekbergille.
Hon tillät sig ett litet leende medan hon sneglade uppåt längs fasaderna på Nylandsgatan. Där, längre fram fanns deras hus och våning och hennes rum... (s. 31)
Bokföringsbyrån Cityaccount ligger på Nylandsgatan
Kirjan kertoja-minä, Johannes asuu Punavuoressa. Kirjassa liikutaan Uudenmaankadulla, Albertinkadulla, Iso Roobertinkadulla.
Ruskon kirkonmäki muodostaa keskiajalta periytyvän kirkkoympäristön Ruskonjokilaaksossa. Korkealla mäellä, keskiaikaisen asiakirjan mukaan "in monte Ruscho" sijaitseva kivikirkko kuuluu Suomen pienimpiin. Yksilaivaisen ja nelitraveisen kirkkosalin tähtiholvit on rakennettu kilpikaarien ja pilasterien varaan. Holvaus muistuttaa muodoltaan Turun tuomiokirkon keskilaivan tähtiholvisarjaa. Tynnyriholvattu sakaristo on runkohuonetta vanhempi. Kirkossa on säilynyt kaksi keskiaikaista tiilestä muurattua alttaria, itäseinään muurattu pääalttari sekä pohjoisseinustalla sakaristoon johtavan oviaukon itäpuolella sivualttari - todennäköisesti Maria-alttari, joka toimii saarnastuolin jalustana. Kiinteä sisustus on osin peräisin 1920-luvulla tehdystä restauroinnista. Harmonisen tunnelman kirkkoon luovat ovelliset penkkikorttelit, sivupenkit kuorissa ja papinpenkit alttarin kummankin puolen sekä seurakunnan poikamiesten 1781 lahjoittama kaappikello. Kirkon kaakkoispuolella sijaitseva punaiseksi maalattu kellotapuli on vuodelta 1744. Sen kivinen alaosa on sisustettu ruumishuoneeksi 1927. Kirkkotarhan vanha puusto osoittaa sen laajuuden 1800-luvulla. Ruskon Märttelän kylästä kotoisin olleen Piispa Maunu I muistomerkki on vuodelta 1929 ja Amos Andersonin lahjoittama. Kirkkoa ja tapulia ympäröi harmaakiviaidan rajaama hautausmaa, jonka lähellä on hirsinen 1874 rakennettu lainamakasiini. Kirkon eteläpuolella olevalla luonnontilaisena säilyneellä kallioisella katajamaalla on todettu olevan rikas keskiaikaisperäinen kasvillisuus. Kirkon kupeessa, Ruskonjoen itärannalla ovat Nissin kantatalo ja entinen kappalaisen pappila Keskikylä 1912 ja 1889 rakennettuine päärakennuksineen. Kirkolta Ruskonjoen yli johtaa 1898 rakennettu kiviholvisilta.
Rusko mainittiin seurakuntana ensimmäisen kerran 1337, mutta lienee vanhempi. Vuodesta 1340 lähtien se oli Turun tuomiorovastin anneksina. Rusko liitettiin kappelina Maskuun 1577 ja Ruskosta erotettiin 1638 perustettu Vahdon eli Puuruskon seurakunta. Itsenäinen seurakunta Ruskosta tuli 1907. Ruskon keskiaikainen kivikirkko rakennettiin pääosiltaan 1400-luvun keskivaiheilla ja holvattiin 1400-luvun lopulla. Kirkko restauroitiin 1927 arkkitehti A.W. Ranckenin laatiman suunnitelman mukaan.
Ruskon kirkonmäki
Saari, Sami
Vanhankaupunginkoski
Romaanissa löytyy ruumis Vanhankaupunginkoskesta.
puutavara
wood
trävaror
Tikkanen, Sallamaria
Riihikedon yhtenäinen asuinalue edustaa varhaista aravatuotantoa. Porin yhdeksännen kaupunginosan Riihikedon kolmikerroksiset lamellitalot ja seitsenkerroksiset pistetalot sijaitsevat viuhkamaisesti pienen keskuspuiston ympärillä. Riihiketo valmistui sotien jälkeen arkkitehti Jaakko Laaksovirran laatiman asemakaavan mukaan. Rakennussuunnittelusta vastasivat pääasiassa arkkitehdit Jussi Lappi-Seppälä ja Iikka Martas.
Sotien jälkeen kaupunkien, kauppaloiden ja maalaiskuntien väkiluku kasvoi siirtolaisten vaikutuksesta. Maaseudulla mahdollisuudet pienimuotoiseen uudisrakentamiseen olivat ratkaistavissa. Kaupungeissa nopean rakentamisen ongelmana oli pääomien ja teollisuuskapasiteetin puute. Asuntotuotannon valtuuskunta (Arava) perustettiin 1949. Se oli valtion elin, jolle keskitettiin sekä asuntotuotannon rahoitus, että rakennettavien asuntojen vuokraaminen. Järjestelmällä oli tarkoitus saada asuntotuotanto käyntiin erityisesti kaupunkitaajamissa. Arava myönsi valtion tukemia lainoja kaikille rakentajille, aina yksityisistä julkisiin rakentajiin. Porissa aravatuotannon alueeksi valittiin 9. kaupunginosa, Riihiketo. Alueella oli Harald Andersinin 1920-luvulla tekemä umpikortteliasemakaava, joka 1938 oli uudistettu. Ensimmäinen uudisrakennus valmistui 1947. Keskuspuistoa rajaavien pistetalojen ryhmä oli valmiina 1952.
Riihikedon aravatalot
"... Muukalaiskatu 2 C 16 oli paras helsinkiläiskotimme, ja pidimme siitä kovasti. Meidän talomme oli nimeltään Villa Luna ja viereinen talo Villa Solsken ja Villa Solskenin toisella puolella, Ullankadun varrella, oli talo nimeltä Villa Ulrika, ja kaikki kolme taloa olivat jyhkeitä ja vanhanaikaisia, niissä oli torneja ja holveja ja pieniä muureja kuin ritarilinnoissa. Vastapäistä taloa sanottiin Silitysrautataloksi, sillä se oli kolmikulmainen." (s. 135-136)
Poroerotuspaikat ja -aidat (Gárdemaras)
"- Itäkeskus, tämä juna jatkaa Vuosaareen. Östra centrum, tåget fortsätter... Brita Rakkola nousi oranssin väriseltä penkiltään." (s. 24)
Kirja perustuu YLE, TV 1:n tuottamaan tv-sarjaan "Kotikatu". Uusi kevät on kirjasarjan toinen osa ja kattaa televisiosarjan osat 18-37.
Kaisaniemenkatu 13
Kuhmoisten kirkonmäki puukirkkoineen ja -tapuleineen muodostaa kylän maisemallisen kohokohdan ja yhdessä kylätien varrella olevien muiden kirkollisten rakennusten kanssa edustavan kirkkomiljöön. Kuhmoisten kirkko on Suomen 1700-luvun jälkipuoliskon merkittävimpiin kirkonrakentajiin kuuluvan Matti Åkerblomin tuotantoa. Kirkko on pohjamuodoltaan sisäviisteinen ristikirkko. Suhteikkaan kirkkorakennuksen ulkoseinissä on empiretyylinen ulkovuoraus korostettuine kulmapilastereineen. Paanukaton keskeltä kohoaa korkea paanupeitteinen viirintanko. Kirkkosalia leimaa 1930-luvulla tehty uudistus. Lounaissuomalaista tapulityyppiä edustavan 1700-luvun loppupuolen kellotapulin huipussa ollut tyypillinen sipulikupoli on myöhemmin korvattu kahdeksankulmaisella kartiolla. Tapulissa on samanlainen empiretyyppinen vuoraus kuin kirkossa. Kirkonmäkeä vastapäätä, tien toisella puolella, on seurakunnan vanha hautausmaa. Kirkkotarhaan johtava leveärunkoinen porttihuone, ns. paarihuone, on rakennettu 1875. Kirkonmaisemaan kuuluu myös hirsinen 1860-1873 rakennettu lainamakasiini. Kylätien rinteellä on myös 1950-luvun kanttorila. Kirkon alapuolelle on valmistunut seurakuntakoti 1997.
Kuhmoinen mainitaan Padasjoen emäseurakunnan kappelina jo 1540. Oma kirkkoherrakunta Kuhmoinen oli 1639-1741. Sen jälkeen Kuhmoinen oli Padasjoen kappelina aina vuoteen 1860, jolloin se itsenäistyi omaksi kirkkoherrakunnaksi. Kirkko rakennettiin 1784-1785 Matti Åkerblomin johdolla ja erillinen, Matti Åkergrenin rakentama kellotapuli seuraavana vuonna. Kirkon ulkovuoraus on vuodelta 1828. Sisäseinien puuvuoraus tehtiin 1887 arkkitehti Alfred Cavénin suunnitteleman korjauksen yhteydessä. Koko sisätila uusittiin 1932 arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitelmien mukaan.
Kuhmoisten kirkonmäki
Eräänä varhaisena elokuun aamuna aivan Helsingin keskustasta löytyy murhatun naisen ruumis. Kaupunkia on kiusannut helleaalto, ja linja-autoaseman kohdalla on vain Kampin ammottava kuilu. Johtolankoja on vähän, ja poliisivoimat kamppailevat aikaa vastaan. Iskeekö murhaaja uudestaan? Oliko uhri sattumanvaraisesti valittu vai sarjan ensimmäinen? Miksi nainen murhattiin? Löytyykö selitys Helsingistä, Vantaalta vai pienestä pohjanmaalaisesta Purmon kunnasta? Ensimmäisessä dekkarissaan Ei valoa tunnelissa Marianne Peltomaa esittelee lukijalle komisario Heimo Partasen ja vanhemman rikoskonstaapeli Vera Gröhnin. Kun kuolleen naisen taustat selviävät, jännitys tiivistyy ja oikeat kysymykset alkavat erottua: Mikä rooli on uhrin sisarella ja opiskelutovereilla? Kuka on PK ja kenen sandaalit Ella Svahn näki linja-autoasemalla? Marianne Peltomaa on rakentanut jännityksellä ladatun rikosromaanin siitä, mitä voi tapahtua lämpimänä elokuun iltana, joka alkaa persikkasiiderillä ja kevyellä flirtillä. Ei valoa tunnelissa on myös romaani naisiin kohdistuvasta väkivallasta ja naisten pelosta. Teos on Suomen ehdokas pohjoismaisessa Lasiavain-dekkarikilpailussa vuonna 2005. (www.schildts.fi)
fångläger
vankileirit
prison camps
Ferdinand Salokankaan jälleenrakennusajan arkkitehtuuri Rovaniemellä (Inapolku 3)
ruokailupaikka
food court
Salomaa, Pauli
"Ikkunasta avautui näköala Eteläsatamaan: nostokurjet rautaisin käsivarsin syleilemässä taivasta ja talvisen meren yllä varhaisillan sinerrys. Huoneiston omisti British Council. --- Meillä on sama matka, sanoi Timothy nojaillessaan hiukan puoli kahdeksan jälkeen raskaaseen Laivasillankadulle johtavaan tammioveen päästääkseen Antonian edellään ulos." (S. 9, 70.)
Antonia osallistuu British Councilin järjestämälle englannin keskustelukursiille.
Herttoniemeläisenä olen ihmetellyt betonitolppaa, joka sijaitsee Peter Wetterin tiellä jalkakäytävällä. Ilmeisesti se on jätetty siihen tarkoituksella. Mikä on tolpan historia? Peter Wetterin tie 4:n kohdalla on siltanosturin osa. Jalkakäytävästä kasvava siltanosturin pilari 1960-70-luvulta on yksi kolmesta Herttoniemenrannan teollisuushistoriasta muistoksi jätetyistä rakenteista. Lähde: http://74.125.77.132/search?q=cache:QUQbIrXOJfgJ:www.herttoniemi.fi/index.php%3Foption%3Dcom_content%26task%3Dview%26id%3D525%26Itemid%3D890+herttoniemenrannan+muistot&hl=fi&ct=clnk&cd=7
Salmén, Leif
organisaatiot järjestäytymistavan mukaan
Kruunupyyn reservikomppania
Kaipaisin jonkinlaista lähdettä tiedolle, että Kampin metroaseman alle on kaivettu ylimääräinen luola 1970-luvun lopulla. Tietääkseni tuohon aikaan metron kuviteltiin kääntyvän Kampin asemalta pohjoiseen päin, eikä jatkuvan nykyisenä linjana Ruoholahden suuntaan, jolloin risteysasematunneli olisi ollut tarpeeton. Löytyisikö kirjallista tietoa? Helsingin kaupunkisuunnitteluvirastosta kerrottiin seuraavaa: Helsingin yleiskaavassa on varaus toiselle metrolinjalle, joka voi jatkua Kampilta edelleen Katajanokan kautta Laajasaloon ja mahdollisesti Santahaminaan, mikäli se joskus muuttuu asuinalueeksi. Kampilta Töölön kautta Pasilaan ulottuva metrolinja sisältyy Pääkaupunkiseudun liikennejärjestelmäsuunnitelman 2002 (PLJ 2002) kaudella 2020-2029 toteutettavaksi suunniteltuihin hankkeisiin. Kampin metroaseman laiturin alla on 1970-luvulla rakennettu ristikkäinen luola, joka mahdollistaa toisen metrolinjan toteuttamisen häiritsemättä metroliikennettä. Varauksesta on maininta metrotoimiston esiteraportissa "Helsingin metro 1982". Julkaisu löytyy Pasilan kirjaston Helsinki-kokoelmasta: http://www.helmet.fi/search*fin/tHelsingin+metro/thelsingin+metro/1%2C2%2C2%2CB/frameset&FF=thelsingin+metro+1982+helsingfors+metro+1982&1%2C1%2C
Katsoin kuvia Vuosaaren satamasta Helsingin Sanomista. Hienoa oli ja isoa. Jäi kuitenkin vaivaamaan, että kuvissa meri näytti olevan kovin lähellä laitureita korkeutensa puolesta. Kuinka mahdollinen merenpinnan kohoaminen, josta jauhetaan on otettu huomioon? Vuosaaren satamahankkeen tiedottajalta saimme seuraavan vastauksen: Laiturikorkeus merenpinnasta on 2,4 metriä. Se kyllä riittää aika pitkäksi aikaa, vaikka merenpinta nousisikin.
Mikael Agricolan kirkko
Pub Pete
'Olin ollut jossain Melkontiellä hakemassa pieniä keltaisia kiviä, ne olivat fosforia. En tiennyt oikeastaan, etä se olisi myrkyllistä.' (s. 84)
Lapsuuden aarteet ovat toisinaan yllättäviä löytöjä.
Aamulla Helsingissä (= If you're happy and you know it / Jos sull' lysti on).
Niskanen, Aino
Miss Universum kruunasi Vaakunan olympiavuoden-artikkeli
stable
talli
Mutta jos katsot ihan tarkkaan hietalahden rantaan tuo risteilijä on valmis kohta
Pyramiidikattoiset kesänavetat (Haapaniemi)
"Kaljan ääressä vanha Kellarissa valittaa miksei olla mukana tälläkertaa, on surkeeta kun 60-lukuun vertaa"
Satiirinen kuvaus Suomen suurimpien yliopistokaupunkien (Helsinki, Tampere, Jyväskylä, Oulu) akateemisesta maailmasta.
Muistojen Helsingissä. Kuva-albumi vuosilta 1900-1939.
Öst, Erik
Boucht, Charlotta
Aulanko on yksi maamme tunnetuimmista matkailukohteista ja Aulangon puisto yksi merkittävimmistä puistotaiteen kokonaisuuksista, mittavin 1800-luvun lopun puutarhataiteen edustaja. Aulangon maisemapuistossa yhdistyvät sekä arkeologiset, kulttuurihistorialliset, maisemalliset että luonnonarvot. 1930-luvulla rakennettu Hotelli Aulanko, yksi maan ensimmäisistä kongressihotelleista ja aikakautensa huomattavimmista funktionalistisista rakennuksista on valittu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia 1920-luvun lopulta 1970-luvulle. Aulangon puisto, jonka pinta-ala on noin 100 hehtaaria, on 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta. Aulangon hotellin ympäristössä on sekä ranskalaisen että englantilaisen puistotyypin piirteitä. Hotellin paikalla olleesta Karlbergin kartanosta on säilynyt arkkitehti Waldemar Aspelinin vierastaloksi suunnittelema puinen Kavaljeeri-rakennus. Luonnonpuistossa on paljon rakennettuja elementtejä, joista Vanajaveden tekosaarten lisäksi merkittävimpiä ovat kaksi tekolampea, Joutsenlampi ja Metsälampi sekä yksi alueen vanhimmista rakenteista, tekoraunio. Metsälammen rannalla on koristeellinen huvimaja Ruusutemppeli ja tiilinen Onnen temppeli. Aulangon linnavuoren laella on arkkitehti W. Aspelinin suunnittelema, 1907 valmistunut graniittinen näkötorni. Sen itäpuolella on arkkitehti Martti Välikankaan suunnitelmien mukaan 1934 rakennettu näköalaterassi, jonka alatasannetta koristaa Lennart Segerstrålen tekemä seinämaalaus. Aulangonjärven rannalla Karhuluola, jonka Karhuperhe -teoksen veisti kuvanveistäjä Robert Stigell. Hotellin pohjoispuolella olevan Luhtialan kylän vanhalla kylätontilla on säilynyt muutamia 1800-luvulta olevia rakennuksia, mm. Katajiston ratsutilan ja Kaalialan päärakennukset sekä kansakoulu. Funktionalistishenkinen Pikku-Aulanko on valmistunut 1939 hotellin palvelusväen asunnoksi. Lindgrenin huvila on 1900-luvun alkupuolelta. Koivisto ja Kuusisto on rakennettu 1952 olympialaisiin urheilijoiden majoitustiloiksi. Leirintäalueen asemakaavan suunnitteli Olavi Sahlberg. Kyläalueella on rautakautinen hautapaikka. Aulanko on osa Vanajaveden laakson kansallismaisemaksi luokiteltua valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta ja Hämeenlinnan kansallista kaupunkipuistoa.
Aulangon harju ja linnavuori ovat osa Janakkalan Hakoisista ja Unikonlinnasta alkavaa muinaislinnojen hämäläistä ketjua. Pohjoisessa linnavuorien ketju jatkuu aina Sääksmäen Rapolan linnavuorelle saakka. Keskiajalla alueen asutus keskittyi Metsäkylänlahden rannalla olevaan Luhtialan kylään. Vanhimmat historiallisen ajan rakenteet ovat puistometsässä sijaitsevat ruutikellarit, jotka rakennettiin 1877-1879. Töitä johti arkkitehti Alfred Caween. Aseteollisuudella suuret voitot tehnyt eversti Hugo Standertskjöld osti 1883 Karlbergin tilan Vanajaveden rannalta ja rakennutti siitä edustavan kartanomiljöön, johon liittyi yli 70 hehtaarin laajuinen puisto. Suunnittelusta vastasivat ruotsalaiset Erik ja Karl Zätterlöf. Puiston rakentaminen alkoi 1880-luvulla ja se saatiin päätökseen pääosin 1910. Puistoon valmistuivat mm. Aulangon näkötorni, Karhuluola, Joutsen- ja Metsälampi, Ruusulaakson paviljonki ja Onnentemppeli. Rakennustöihin kuului kartanon ja puiston lisäksi Luhtialan kansakoulu, joka valmistui 1890. Hämeenlinnan kaupunki osti Aulangon 1926, minkä jälkeen alueesta alettiin kehittää matkailukeskusta. Standertskjöldin rakennuttama päärakennus paloi 1928 ja myöhemmin paikalla ollut puinen ravintolarakennus siirrettiin pois 1930-luvulla hotellin tieltä. Aulangon matkailuhotelli valmistui 1938 arkkitehtien Märta Blomstedt ja Matti Lampén suunnitelmien mukaan. Hotellia laajennettiin ensimmäisen kerran 1963 ja edelleen 1970-luvulla. Kongressikeskus talvipuutarhoineen rakennettiin 1988-1990. Hotellin länsipuolelle rakennettu kylpylärakennus valmistui 2006. Aulangon puistosta muodostettiin luonnonsuojelualue 1930 ja 1963 puisto siirtyi valtion omistukseen ja Metsäntutkimuslaitoksen hallintaan. Hämeenlinnan kansallinen kaupunkipuisto, johon Aulanko kuuluu, perustettiin 2001.
Aulangon puisto
Koskinen, O.E.
Kuinka monta kilometriä Helsingissä on öljy- ja sorapintaisia tietä? Rakennusviraston mukaan Helsingissä olisi yhteensä 45 kilometriä sorapäällysteisiä ja sirotepintaisia teitä. Öljysorapintaisia teitä ei ilmeisesti ole.
Servaalin kortteli
Ursan tähtitorni
Villa Schwiegermutter
Kuopion satama-alue eri-ikäisine rakennuksineen ja satamarakennelmineen on erinomainen esimerkki sisämaan rantakaupungin satamasta, jolla on ollut keskeinen merkitys kaupungin synnylle ja kehitykselle. Tulli- ja pakkahuone, satamakonttori, laiturit ja Satamapuisto valottavat kaupungin historiallista merkitystä sisävesiliikenteen keskuksena. 1880-luvulta alkaen rakentuneet punatiiliset myllyrakennukset tuovat satama- ja kaupunkikuvaan teollistumisen ajan lisän. Myllyt olivat järviliikenteen valtakaudella keskeinen osa Kuopion sisääntulojulkisivua, jota nyt niiden eteen 1930-40-luvulla rakennetut mittavat osuusliikkeiden funkisrakennukset hallitsevat. Satama-alue rajautuu Satamakatuun, joka puolestaan on Kuopion vanhan ruutukaava-alueen rannan puoleinen raja. Satamakadulla on säilynyt yhtenäinen, vanhaa Kuopiota edustava puutalorivistö. Viime vuosikymmenille asti Satamakatu on erottanut asuinkorttelit satama-alueen liikenteelle, kaupankäynnille ja tuotannolle varatusta alueesta.
Kuopio perustettiin 1775 Kustaa III määräyksestä Koljonniemen paikalle. Kuopion ensimmäisessä asemakaavassa niemi oli osoitettu rantatorin tulevaksi paikaksi, sillä niemen ranta soveltui venerannaksi. Kallaveden rantaviiva ulottui nykyiselle Satamakadulle asti, kunnes satama-alue muodostettiin täyttämällä. Syynä täyttöön olivat Saimaan kanavan valmistuminen ja 1854 Kuopion saamat tapulikaupunkioikeudet. Täytetylle satama-alueelle toreineen ja altaineen nousi liikennettä ja kauppaa palvelevia rakennuksia: tulli- ja pakkahuone, makasiineja, satamakonttori. Koljonniemellä oli teollisuutta 1700-luvun lopulta asti, sillä sinne rakennettiin kruunun viinanpolttimo. Teollistumisen vaiheessa satama-alueelle kehittyneistä tuotantolaitoksista merkittävin on 1860-luvun lopulta alkaen paikalla toiminut Raninin mylly. Viinanpolttimon kivikellari on osa Raninin eri vaiheissa laajentuneita teollisuusrakennuksia. Rautatie hallitsi satama-alueen liikennettä vuoden 1900 vaiheilta alkaen. Satamatorilla käytiin etupäässä kesäkauppaa. 1920-luvun alussa kaupankäynti torilla päättyi ja 1930-luvulla Rantatori muutettiin Satamapuistoksi. Koljonniemen purjelaiva-aikakauden rantamakasiinit ja satama-allas väistyivät 1930-luvulta lähtien keskusosuusliikkeiden OTK:n ja SOK:n suurten konttori- ja varastorakennusten sekä niihin liittyvien rautatiejärjestelyiden alta. Satama-alueen rakennuksista ja niiden suunnittelijoista mainittakoon: Tulli- ja pakkahuone 1860, C.A. Edelfelt, laajennus 1889. Satamakonttori 1879, F. Öhmann. Raninin myllyn tiilisen tehdaskokonaisuuden rakennusvaiheita: 1883 Evert Lagerspetz, 1891 Werner Polón, 1921 Juho Nykänen. Varastokadun osuusliikkeiden ja keskustukkukauppojen rakennukset: Savo-Karjalan tukku 1939, P. Saarema. SOK:n konttori- ja varastorakennus 1941, SOK:n rakennusosastossa Erkki Huttunen / Paavo Riihimäki. OTK:n rakennus 1936, N. Pulkka ja Georg Jägerroos. Useimpien rakennusten käyttötarkoitukset ovat muuttuneet tai muuttumassa.
Kuopion satama-alue
Vaja B4
Hirsirunkoisen laudoitetun vajan tarkka rakennusvuosi ei ole tiedossa, mutta se on rakennettu ennen vuotta 1899 ja siirretty Suomenlinnaan Harakasta ilmeisesti vuonna 1900. Vaja oli venäläisellä kaudella vallitustyökaluvarastona ja itsenäisyyden aikana se on ollut erilaisessa varastokäytössä. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 243 Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 68 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL VIK B 1392-1402. 1:ssä. Talon alkuperäinen vuorilaudoitus peitettiin mineriittilevyin 1960-luvun lopulla. Rakennus on ollut asuinkäytössä vuoden 1995 alkuun saakka, mistä lähtien se on ollut huonokuntoisena tyhjillään. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1958 rakennusnumero B 6. Lähteet: MV SL Telakka-alueen yleiskartat 1919-1958. MV SL Valokuva-arkisto. Suulisia tietoja rva Katri Fribergiltä 29.9.1994
Ilaskivi valittiin vuonna 1979 Helsigin kaupunginjohtajaksi, ja seuraavana vuonna hän sai ylipormestarin arvon. Kaupungintalo oli hänen työpaikkansa vuoteen 1991 niin arjessa kuin edustustilaisuuksissakin.
Hovi, Mikko
Toivonojan kartano on edustavimpia esimerkkejä 1800-luvun lopulla ilmenevästä, taloudelliseen noususuhdanteeseen liittyvästä kartanorakentamisesta. Toivonojan kartano sijaitsee Salpausselän pohjoispuolella avautuvassa maanviljelysmaisemassa, kapean Sylvöjärven länsirannalla. Kookas päärakennus on pohjois-etelä -suuntainen, rapatut talousrakennukset ja väentupa muodostavat oman ryhmänsä peltoa halkaisevan tien varrella. Päärakennuksen ympärillä on järveen ja rantapeltoihin ulottuva puisto, jossa on mm. päärakennuksen tyyliä noudatteleva leikkimökki. Arkkitehtuurisuuntauksen ominaispiirteitä ovat rakennusvolyymin epäsymmetrisyys, huomattavat mittasuhteet, runsaat julkisivulistoitukset ja ulokkeet. Sisätiloja leimaavat runsaat ja voimakasväriset seinä- ja kattomaalaukset renessanssista periytyvine kuva- ja ornamenttiaiheineen, korkeat pariovet listalaitteineen sekä kookkaat, runsaskoristeiset kaakeliuunit.
Uudenkylän tiloihin kuuluva Sipilän rustholli jaettiin 1783 Toivonojan ja Sipilän tiloihin. Toivonojan kartanon tilakeskus perustettiin kylän pohjoispuolella olevan Sylvöjärven länsirannalle. Toivonojan päärakennuksen runko on 1800-luvun alusta, mutta nykyinen muoto, ulkoasu ja sisätilat on toteutettu 1870-luvulla Florentin Granholmin suunnittelemilla. Kartanon omistaja 1870-luvulla tehdyn korjauksen aikana oli varatuomari Viktor Leonard af Forselles. Rapatut navetta- ja tallirakennukset rakennettiin 1910-luvulla. Kartanorakennus ja puisto restauroitiin 2001.
Toivonojan kartano
Elokuvateatteri Kit-Cat
Mikä oli Helsingin asukasluku vuonna 1900? Helsingin väkiluku oli 1.1.1900 yhteensä 79 126 henkilöä. Lähde: Helsingin kaupungin tietokeskus
Historiallinen Sääksmäki (Jutikkalan kartano)
Toivanen, Mika
Eräässä tekstissä tuli eteeni toteamus, että "saunasormus" liittyy Helsingin historiaan. Löytyisikö tähän hieman tarkennusta, että miten? Helsinkiläiseen saunakulttuuriin kuului, että rouva oli rouva yleisessä saunassakin. Koska kultasormuksien pelättiin katoavan saunassa, käytettiin ns. "saunasormuksia". Ne olivat sileitä rihkamasormuksia, joita myytiin jokaisessa kemikalioliikkeessä. Helsinkiläissyntyinen vastaaja tiesi heti "saunasormukset", mutta heinolalainen ei, joten ilmeisesti ne ovat olleet juuri helsinkiläistä tapakulttuuria.
Coon, Pete
Hämeentie 103
"Kevätaurinko oli jo laskemassa Mellunmäen metsikön taakse, Herbert Höpö ja Magdaleena vihdoin istuivat keittiössä kamomillateekupposet edessään." (S. 15.)
'Niemen länsipuolta hallitsee Punavuori, joka on perinteisesti ollut etupäässä laivanrakennuksen, käsityöläisten ja asuintalojen kaupunginosa, mutta jossa on muutama merkittävä rakennus 1930 - 50-luvulta. -- Punavuoresta lounaaseen sijaitsevat Eiran harmoniset jugendhuvilakorttelit, jotka on rakennettu puutarhakaupungin ihanteita noudattaen.' (s. 85)
Salpalinja (Nuppola)
Taavetin venäläinen linnoitus on perustettu strategisesti tärkeään tienristeykseen Salpausselän eteläreunalle. Linnoitus on osa venäläisten suunnittelemaa Kaakkois-Suomen linnoitusketjua. Taavetti, Lappeenranta ja Hamina ovat ainoat Suomen kaupungit, joita on rakennettu eurooppalaisten linnoituskaupunkimallien mukaisesti ja ympäröity bastioneilla. Lähes ympyrän muotoisen Taavetin bastionilinnoituksen muurit on rakennettu lohkokivistä. Sisälinnoitus on ollut ruutukaavoitettu ja varuskunnan rakennukset ovat olleet sen suojissa. Linnoituskokonaisuuteen kuuluu kiinteästi ns. Rusasen talo, poikkeuksellisen korkean aumakaton kattama puinen asuinrakennus, joka on rakennettu ilmeisesti jo 1720-luvulla postitaloksi. Myöhemmin sitä on käytetty mm. kievari- ja käräjätalona. Linnoituksen historiallinen asema taajamakuvassa on häiriintynyt uuden, liian lähelle syntyneen rakentamisen takia.
Turun rauhassa 1743 Venäjän ja Ruotsin välinen raja siirtyi Kymijoen läntiseen haaraan ja kulki halki Saimaan. Uuden rajan turvaksi rakennettiin pieniä linnakkeita sekä Ruotsin että Venäjän puolelle. Uudenkaupungin rauhan 1721 jälkeen Luumäen Marttilasta oli tullut merkittävä Ylisen Viipurintien ja Haminaan johtavan maantieliikenteen risteys. Venäjän keisarinna Katariina Suuri perusti sinne Taavetin ympyrälinnoitetun, ruutukaavoitetun ihannekaupungin 1773. Lisäksi Haminan, Lappeenrannan ja Olavinlinnan linnoituksia vahvistettiin. Taavetin linnoitus nimettiin Katariina II:n määräyksestä Pyhittäjä David Tessalonikalaisen mukaan Davidoviksi - Taavetiksi. Tähtimäisen linnoituksen sisälle rakennettiin pienen kaupungin veroinen yhdyskunta kirkkoineen, kasarmeineen ja vartiorakennuksineen. Ns. Kustaan sodan 1788-1790 seurauksena tehty linnoituksen vahvistaminen valmistui 1796. Linnoituksen toiminta lakkautettiin kuitenkin jo 1803. Rakennukset myytiin 1829. Museovirasto on kunnostanut linnoituslaitteita. Ensimmäinen korjausvaihe oli 1985-1990.
Taavetin linnoitus
Bromarvin kirkonkylä, joka sijaitsee Länsi-Uudenmaan sisäsaariston luonnonkauniissa harjumaisemassa, on muodostunut 1800-luvun loppupuolella pääkaupunkiseudun ruotsinkielisen väestön kesähuvila-alueeksi. Kulttuurihistoriallisesti merkittävät huvilat ja täyshoitolat ovat 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Höyrylaivaliikenteen kehittyminen on vaikuttanut keskeisesti kesäasutuksen muotoutumiseen. Bromarvin kirkonkylän topografiaa hallitsevat kaksi merenlahtea ja Bromarvinkannas, joka on ulomman Salpausselän päätepiste. Harjun jyrkät rinteet ja harva mäntymetsä ovat rakennetun ympäristön lähtökohta. Kirkonkylän osin uudistunut rakennuskanta on sijoittunut pitkäksi nauhaksi kannasta seuraavan maantien varrelle. Huvila-asutus on rakennettu väljästi raitin varrelle, osin kangasmaaston rinteisiin ja osin niiden juurelle. Edustavia esimerkkejä vuosisadan vaihteen suurhuviloista ovat kirkon eteläpuolella oleva senaattori A.M.Hornborgin rakennuttama Furutorp ja Leo Mechelinin rakennuttama ja arkkitehti Harald Neoviuksen suunnittelema Mechelinin huvila. Kolmas poliittisen eliitin rakennuttama huvila on poliitikko Karl Söderholmin jugendhuvila, jonka suunnitteli ilmeisesti arkkitehtitoimisto von Essen-Ikäläinen-Kallio. Villoja on rakennettu myös Bromarvin rusthollin maille. Tenholaan vievän tien varressa on Villa Reginaro. Täyshoitoloista on säilynyt mm. Tallmo. Bromarvin vanhalle kirkonpaikalle rakennettu, arkkitehti Carl Johan Slotten suunnittelema ja 1981 valmistunut ristikirkko jäljittelee piirteiltään ja hengeltään edeltänyttä, tulipalossa 1979 tuhoutunutta kirkkoa. Kellotapuli on rakennettu 1772 (Isak Grahn). Vanhan kiviaidan ympäröimällä hautausmaalla on Riilahden kartanon hautakappeli 1800-luvun alkupuolelta. Lähellä sijaitseva hirsinen pitäjänmakasiini on 1860-luvulta. Kylän varhaisempi, luultavasti keskiaikainen kappelinpaikka sijaitsee noin 300 metriä nykyisestä kirkonpaikasta luoteeseen. Bromarvin rusthollin päärakennuksen vanhimmat osat ovat 1790- ja 1830-luvulta. Tilaan kuuluu lisäksi 1800-luvulla rakennettu harmaakivinavetta ja kaksi hirsistä asuinrakennusta. Kirkkolahden länsipuolella olevassa niemessä on näköalapaikka, joka osaltaan liittyy kesänviettopaikan perinteiseen luonteeseen. Niemessä on myös alueen pitkästä asutushistoriasta kertova muinaishauta sekä historiallisen ajan kivilouhos.
Bromarvin kylässä oli 1560-luvulla yksi talo. Kappeliseurakunnaksi Bromarv erotettiin Tenholasta 1677 ja itsenäisenä seurakuntana Bromarv oli vuodesta 1865 vuoteen 1877, jolloin se liittyi Tammisaaren seudun seurakuntayhtymään. Kunnallishallinnollisesti Bromarv yhdistyi 1977 Tenholaan ja myöhemmin Tammisaareen, joka puolestaan liittyi Raaseporiin 2009. Bromarvin kirkonkylä oli liikenteen solmukohta, jossa rannikkoa noudatellut vanha sisäväylä kohtasi Tenholan kirkolta saapuneen tien. Bromarvin alueen elinkeinoina oli kalastus, laivanrakennus ja purjehdus. Kesäasutuksella on ollut merkittävä rooli 1890-luvulta alkaen, jolloin Padvaan johtavan tien varrelle alkoi kohota ajanmukaisia hirsihuviloita. Bromarv oli osa laajaa huvila- ja kesäasutuskulttuuria, joka levisi kaupunkien ympäristöön ja höyrylaivareittien varsille 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Bromarvin ensimmäisen huvilan, Furutorpin, rakennutti senaattori A.M. Hornborg 1890-luvun puolivälissä. Senaattori Leo Mechelinin ja poliitikko Karl Söderholmin huvilat valmistuivat 1900-luvun alkupuolella. Höyrylaivaliikenteen laajentuessa Bromarvin kirkonkylästä muodostui 1900-luvun alkupuolella merkittävä kesänviettokeskus. Pienempien huviloiden lisäksi kylään rakennettiin matkustajakoteja ja mm. Bromarvin rustholli toimi pensionaattina. Huviloiden ja täysihoitoloiden rakentamiskausi kesti Bromarvissa aina 1930-luvulle saakka.
Bromarvin kirkonkylän kesäasutus
Aikakausi- ja sukuromaani munkkiniemeläisperheestä taustanaan 1960-80-luvun muuttuva maailma.
Helman, Elna
Keisarinnan kivi
Joensuun rantapuistovyöhyke Pielisjoen rannassa muodostaa kaupungin historiallisten rakennusten ja puistojen vyöhykkeen, jossa julkisten rakennusten sijoittelu perustuu empirekaavaan. Rantapuistovyöhyke sijoittuu pohjois-eteläsuuntaisena ruutukaava-alueen ja Pielisjoen väliselle kaistaleelle. Kaupungin matkustajasatama on puistoalueen etelälaidassa. Pielisjoen kanavointihankkeeseen kuulunut ensimmäinen kanava Joensuun sulku vuodelta 1877 rajaa puistoa ja on oleellinen osa kaupunkikuvaa. (Ks. myös erillinen teemakohde Pielisjoen kanavat.) Puistovyöhykkeellä on joukko julkisia rakennuksia. Eteläpäässä on tullikamari ja arkadikatoksella varustettu pakkahuone. Joensuun kaupungintalo sijaitsee puistossa ruutukaavan toriakselin päätteenä. Kaupungintalon edessä on Vapauden puisto, jonka länsipuolelta avautuu kauppatori ja alunperin poikki koko ruutukaava-alueen ulottuva Siltakadun ja Koskikadun välinen avoin korttelisto, joka 1890-luvulta lähtien on muodostunut koulujen korttelistoksi. Kauppatoria reunustavat asuin- ja liiketalot Teräskulma, Yhdyslinna ja Pankkitalo sekä liiketalo Valtakulma. Kaupungintalo on rakennettu arkkitehti Eliel Saarisen 1911 tekemien suunnitelmien mukaan. Nelikerroksinen kaupungintalo on rakennettu punatiilestä ja sen pääjulkisivua dominoivat kahden keskimmäisen kerroksen kaari-ikkuna-aiheet, pilasterien veistoshahmot sekä Helsingin rautatieaseman arkkitehtuurista tuttu torni. Neliömäisen sisäpihan ympärille rakennettuihin tiloihin sijoitettiin alkuaan kaupungin kanslioiden ja virastojen lisäksi kaupunginkirjasto ja teatteri ravintoloineen. Porrastilojen ja salien interiöörien kiinteä sisustus seuraa jugend-arkkitehtuurin muoto- ja koristekieltä. Rantapuistoa sivuavan Rantakadun varrella on säilynyt vanhaa puutalokantaa, joista vanhimmat ovat kaupungin syntyvaiheesta 1800-luvun puolivälistä. Kokonaisuuteen voidaan laskea myös koskien välisellä saarella sijaitseva, Pielisjoen linnana tunnettu entinen kruununmakasiini. Pielisjoen rakennettuun maisemaan kuuluu joen länsiranta aina Siihtalan luotsiasemalle saakka. Joen itärannalla on kaupunkikuvallisesti merkittävä ryhmä kaupan keskusliikkeiden varastorakennuksia sekä entinen Schaumanin tehtaan alue, jossa on mm. arkkitehti Alvar Aallon 1928 suunnittelema isännöitsijän asuinrakennus ja arkkitehtitoimisto Harmia & Bäckmanin Virkailijatalo vuodelta 1950.
Joensuun kaupunki perustettiin Pielisjoen suun liepeille 1839. Kaupungin ensimmäisen, 1848 vahvistetun C.W. Gyldénin empireasemakaavan mukaisesti ruutukaava-alueen ja Pielisjoen länsilaidan välinen vyöhyke kaavoitettiin puistoksi. Uudessa asemakaavassa 1867 määriteltiin julkisten rakennusten ja puistoistutusten vyöhyke. Puistovyöhyke istutettiin 1850-luvulla ja uusittiin 1880-luvulla. Ensimmäisiin julkisiin rakennuksiin lukeutuu 1848-1852 rakennettu kruununmakasiini. Kaupungintalo valmistui 1912-1914 arkkitehti Eliel Saarisen suunnitelmin aiemmin pakkahuoneelle varatulle tontille. Pakkahuone ja tullikamari sijoitettiin etelämmäksi nykyiseen matkustajasatamaan. Rantapuisto muodosti vielä 1950-luvulla yhtenäisen rautatiesillalle ulottuvan vyöhykkeen.
Joensuun rantapuistovyöhyke
Kurtiini Hamilton-Polhem
Peruskorjaus Kurtiiniin valmistui 11 kpl 60 - 200 m² kokoista työpa­jaa sekä näil­le yhteiset wc-, pesu- ja kokous­tilat. Huoneiden kunto oli korjauksen alkaessa vaihteleva. Huonokuntoiset rappauspinnat injektoitiin kiinni kalkkiliemellä ja kaikki holvit kalkkimaalattiin. Tekniset asennukset tehtiin pinta-asennuksina, mutta ne piilotettiin paneloituihin koteloihin, jolloin myöhempien muutosten tekeminen on helppoa. Samalla paneelien taakse voitiin jättää vanhat pintakäsittelyt koskemattomina. Rakennus liitettiin kauko­lämpö-, vesijohto- ja viemäriverkkoihin. Tiloissa toimii Taidekoulu Maa ja Tullimuseo. kurtiini = muuri tai rakennus, joka yhdistää kaksi bastionia, tässä ta­pauksessa bastionit Hamilton ja Pol­hem Toteutusaika: 1987-91. Huoneistoala: 1289 m². Kerrosala: 2800 m². Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehti­toimisto Petri ja Severi Blo­mstedt LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Ky Maalaustöiden suunnittelu ja valvon­ta: Asiantuntijamestarit Oy Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinöö­ritoimisto P&T Jauhi­ainen Oy Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Ky Rakennuttaja: Suomen­linnan hoitokunta Raken­nus­työt: Helsingin lääninvankilan Suo­menlin­nan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kurtiini Hamilton-Polhemin rakentaminen alkoi vuonna 1753, jolloin bastioni Polhemin rakennustyöt olivat edenneet jo verrattain pitkälle, mutta bastioni Hamilton oli vielä luonnosasteella. Susisaaren luoteisosan linnoitussuunnitelmiin sisältyi aina 1760-luvulle saakka ulompi puolustuslija, joka olisi alkanut kurtiini Hamilton-Polhemin nykyisen porttiholvin edustalta ja suuntautunut tästä suoraan kohti länttä. Suunniteltu varustus sai vähitellen sarvilinnan muodon, mutta sen rakentaminen ei edennyt vasemman siiven aloitetun perustuksen rakentamista pidemmälle. Kurtiinirakennuksen ensimmäisen rakennusvaiheen päättyessä Pommerin sodan aiheuttamaan rakennustöiden yleiseen keskeytykseen, se oli osittain keskeneräinen, kaksikerroksinen, harmaakivinen varustus, jonka läntinen julkisivu oli huomattavasti korkeampi kuin pihaseinä. Puolustusmuuri päättyi tiiliseen rintavarustukseen, mutta ampumatasanteen rakentamista ei ollut vielä aloitettu. Puolustusmuurissa oli ilmeisesti kuusitoista suurta tykkiaukkoa toisessa kerroksessa, pohjakerroksessa aukotusta ei sen sijaan ollut. Päätyosaa ei ilmeisesti ollut rakennettu valmiiksi toisen kerroksen korkeudelle vielä ensimmäisen rakennusvaiheen päättyessä. Kurtiinin bastioni Polhemiin yhdistävä muuri oli yksinkertainen puolustusmuuri, jossa oli holvattu porttiholvi. Rakennuksessa oli kolme porrashuonetta ja alakerroksessa seitsemän huonetta, joissa oli ikkunat pihan puolella ja uuni puolustusmuurin puolella. Toisesta kerroksesta mainitaan vuonna 1766 tehdyn inventaarion mukaan, että siellä oli viisi huonetta ja kolme eteistilaa. Pihanpuoleinen julkisivu oli vielä 1770-luvulle asti keskeneräinen eikä toisessa kerroksessa ollut näin ollen täyttä huonekorkeutta rakennuksen tällä sivulla. Rakennus oli väliaikaisesti katettu jyrkällä pulpettikatolla. Vuonna 1770 kurtiinirakennuksen rakennustyöt käynnistyivät uudelleen, mutta aluksi vain pienehköillä täydentävillä töillä. Eteläpäädyn keskeneräinen osa viimeisteltiin ensimmäisen kerroksen osalta, porrashuoneisiin rakennettiin kalkkikiviportaat ja väliaikainen puukatto kunnostettiin. Vuodesta 1770 lähtien on karttoihin merkitty työn alla olevaksi myös porttiholvin etelänpuoleinen navetta- ja talliosa, mutta ei ole täysin varmaa käynnistyivätkö sen rakennustyöt jo tuolloin. Varsinaiset suunnitelmat rakennustöiden loppuunsaattamista varten ovat vasta vuodelta 1774. Näiden mukaan aloitettiin toisen kerroksen holvaus ja rakennuksen pihaseinän muuraus tiilellä. Porrashuoneiden holvaukseen käytettiin harmaakiveä. Pohjoisimman porrashuoneen portaat rakennettiin ampumatasanteelle asti johtaviksi ja ne oli tarkoitus sulkea luukulla. Puolustusmuurin suuret tykkiaukot pienennettiin soveltuviksi uuden tyyppisille laveteille. Aukkojen ulkopuoli muurattiin harmaakivellä, mutta sisäpuoli tiilellä. Porttiholvin muuraukseen käytettiin harmaakiveä ja se viimeisteltiin komein hiekkakivikehyksin. Rakennuksen eteläpääty rakennettiin myös kahden kerroksen korkeuteen ja puolustusmuurin osuudella sen tiilinen julkisivu varustettiin tiheällä kivääriaukotuksella. Rakennustyöt edistyivät kuitenkin verrattain hitaasti: vielä vuonna 1776 oli suurten tykkiaukkojen umpeenmuuraus kesken ja eteläpäädyn ampumatasanne oli peitettävä talveksi väliaikaisella puukatolla, koska sen muuraukseen käytettyä pozzolanaa ei ollut saatavilla. Viimeistelytyöt saatiin ilmeisesti päätökseen seuraavana vuonna. Rakennuksen piha ja porttiholvi kivettiin vuonna 1781. Seuraavana vuonna kurtiini katettiin satulakatolla, sillä avoin ampumatasanne ei ollut riittävän vesitiivis, ja sen alapuolella olevat majoitustilat olivat jatkuvasti kosteita. Useimmat avoimet ampumatasanteet Viaporissa katettiin 1780-luvun aikana ja sen jälkeen. Kurtiini Hamilton-Polhem oli ilmeisesti ensimmäiset vuosikymmenet käytössä kasarmina, mutta viimeistään vuonna 1804 se otettiin vankilakäyttöön. Suuria muutoksia itse rakennuksessa ei tehty enää ruotsalaisen kauden lopulla. Venäläisen kauden alkupuolella rakennuksessa tehtiin lähinnä vuosikorjaustyyppisiä töitä, ja se oli edelleen vankilakäytössä. Vankilaan oli sijoitettu suomalaisia ns. linnoitusvankeja. Vuosina 1830-31 kurtiinin yläkerros muutettiin vankilakäyttöön paremmin sopivammaksi siten, että väliseinien keskellä sijainneet oviaukot muurattiin umpeen ja uudet oviaukot puhkaistiin yhteen linjaan lähelle pihaseinää. Kun vankihuoneet erotettiin lautaseinällä muun tilan yhteydestä, muodostui oviaukkojen välille yhtenäinen vartiokäytävä. Samanlainen käytävä rakennettiin myös kurtiinin alakertaan ja aiemmin umpinaiseen puolustusmuuriin avattiin uusia ikkuna-aukkoja vankihuoneiden valaistusta ja tuuletusta varten. Vuonna 1839 kurtiinin eteläosa porttiholvin molemmin puolin kunnostettiin vartiostojen käyttöön, ja tässä tarkoituksessa pihajulkisivun ovi- ja ikkuna-aukkoja muutettiin ja ilmeisesti vuonna 1842 rakennuksen eteen pystytettiin vartioaula. Krimin sodan aikana rakennuksen katto purettiin ja yläkerran holvit peitettiin hiekalla. Vanha peltikatto korvattiin uudella. Kurtiini Hamilton-Polhem oli vankilakäytössä aina vuoteen 1863 asti, joloin se muutettiin jälleen kasarmiksi ja sinne majoitettiin 2:n linnoitusrykmentin komppania. Tämän jälkeen rakennuksessa tehtiin säännöllisesti vuosikorjauksia, uusittiin ikkunoita ja ovia, maalattiin seiniä ja lattioita ja uusittiin uuneja jne. Vuonna 1900 kasarmin yläkertaan, porttiholvin pohjoispuolellle, tehtiin kuusi uutta ikkunaa ja etelänpuoleisen osan ikkunoita suurennettiin valaistuksen parantamiseksi. Vuosisadan alussa rakennuksessa oli miehistötiloja, varastoja, ruokala, vartiosto ja vartioston teehuone alakerroksessa porttiholvin pohjoispuolella. Vankila-aika uusiutui kurtiini Hamilton-Polhemin historiassa vielä kerran: vuoden 1918 vankileirin aikana se oli vankikasarmi n:o 10. Vankileiriajan jälkeen se siirtyi puolustusvoimain käyttöön ja siellä sijaitsi rannikkotykistörykmentin varusvarasto. Tältä ajalta periytyy rakennuksesta paikallisesti käytetty nimitys "Rättivarasto". Rakennus oli puolustusvoimain hallinnassa aina vuoteen 1972, minkä jälkeen se siirtyi aluksi museoviraston ja vähän myöhemmin Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan. Rakennus peruskorjattiin vuosina 1987-1991 arkkitehtitoimisto Petri ja Severi Blomstedtin suunnitelmien mukaan työpajatiloiksi. Rakennuksessa sijaitsee tällä hetkellä myös tullimuseo. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisellä kaudella esiintyy kirjaintunnuksella F Rakennusnumero vuonna 1918 B 44, vankikasarmi 10 Rakennusnumero vuonna 1927 B III 44 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 10 a-13, 17-26, 33, 34,36, 37, 39, 40, 58, 64 V 80, 82,98,101, 136, 150, 184,185, 197-199, 204,208,213,215, 230, 262,310,379,387 KrA Fästningsrelationer 1753-108, Sveaborgsinventariet 1766 MV SL Rakhist. Kauppi, Ulla-Riitta : Kurtiini Hamilton-Polhem B 20. 1980 MV SL VIK 222-297
Vuonna 1766 valmistui kaksikerroksi­nen puolustusmuuri osaksi Su­sisaa­ren ulompaa bastionikehää, ja muuria vasten rakennet­tiin pulpet­ti­kattoi­nen kurtiinirakennus. Eteläpäätyyn tuli kaksiker­roksi­nen linnoi­tuk­sen navetta. Myöhemmin pohjoisosa­kin korotettiin kaksi­kerrok­sisek­si ja ylimmäksi rakennet­tiin rintavarus­tuksen suojaama, katettu ampumata­so. Porttiholvin läpi kuljettiin pursisatamaan, josta yh­teysve­neet hoitivat liiken­nettä man­tereelle. Rakennuksen sisäti­loissa oli majoi­tushuoneita ja varastoja. Venäjän vallan aikana rakennusta käytettiin mm. vanki­lana ja kasarmi­na. Porttiholvin vie­rei­sis­sä tiloissa oli teehuone. Punavankileirin aikaan vuosina 1918-19 rakennusta käytettiin vankikasarmina ja myöhem­min Suo­menlin­nan rannikkoty­kistörykmen­tin varus­varastona. Vuodesta 1972 lähtien se on ollut ensin museoviras­ton, sittemmin Suo­menlin­nan hoito­kunnan hallinnassa. Tiloja on käytetty työpajoina ja varas­toina.
where
tapahtumapaikka
missä
place of event
Nyberg, Stig-Björn
"Äitini oli ollut muutaman kerran hoidossa Ruusulankadulla sijainneessa Kammion jonkinlaisessa mielisairaalassa. Helmikuun 10. päivä 1958 hän teki itsemurhan hyppäämällä keittiön ikkunasta 5. kerroksesta. Olin aamulla mennyt kouluun, mutta tulin kotiin kuumeisena, ja olin nukkumassa kun hän hyppäsi. Heräsin siihen, kun kuulin ääniä eteisestä ja mennessäni katsomaan, siellä oli talonmies soittamassa puhelimella, ja ison lapsilauman lisäksi muita ihmisiä. En muista, miten sain ihmiset pois, enkä sitä, soitinko itse isälle ja tädilleni Helmille. Ilmeisesti itse kuitenkin soitin. Luultavasti äitini oli ensimmäinen ihminen, joka kuoli Siilitie 5:ssä." (Kirsti Reinikan kertomuksesta, s. 35)
Mikä on kausta? Liittyykö sana jotenkin rekeen? Helsingissä on nimittäin Kaustakuja. Kausta on reen sivupuu. Tarkemmin sanottuna reen jalasta ja koria yhdistävien tukipuiden eli ketaroiden yläpäitä yhdistävä jalaksen suuntainen sivupuu. Kaustakuja (Remgränden) on nimetty vuonna 1961, samana vuonna nimettiin myös rekiaiheiset kadunnimet Rekipellonkuja, Rekikuja ja Rekitie. Lähde: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupunki, 1992)
"Tunnelin toinen pää, Eteläsataman pää. Rata tuli ulos kalliosta syvässä kuilussa, siellä me emme koskaan käyneet, mutta kadulta käsin paikka oli tuttu. Kadun kulmassa oli valintamyymälä ja sitä vastapäätä kirkko, vanha katolinen kirkko jonka tiiliseinältä kolme pyhimystä tuijotti ohikulkijoita kuin valkoiset kummitukset. Siitä alkoi Tehtaankatu." (s. 207)
Teoksessa keskeistä osaa näyttelevä rautatietunneli sijaitsee Tehtaankadun ja lähetystöalueen välissä.
""--vasta täällä syntyy ja kasvaa se peruuttamaton tunne,/ joka niittaa minut takaisin, juuri siihen mistä olen tullut:/ Stadiin, himaan, Hesarille, kulmille, kartsoille./ Kallioon olen palannut taas kuin vahingossa, Kallioon,/ jonka kundi minäkin olin; aina olen ollut:/ sama hän, mies, joka katsoo/ jokaista ojennettua kättä ensin tarkasti/ ennen kuin tarttuu siihen." (Runosta Katu, s. 46)
Monissa runoteoksen runoissa kuvataan Kalliota, kaivataan Kallioon.
Oksanen, Ritva
"Ylioppilaiden kevätjuhla" (Helsingfors Tidningar 38/17.5.1848)
Kertojan perhe asui Museokatu 9 B 14:ssä vuodesta 1931 aina 1970-luvun keskivaiheille, kertoja itsekin vuoteen 1949.
Rautalammin Kerkonkosken ja Kiesimän väylät sekä Konneveden Neiturin väylä ovat puunjalostusteollisuuden tarpeita varten rakennettuja ja muodostavat maisemallisesti merkittävän osan Keiteleen-Iisveden kanavareittiä. Kiesimän- ja Neiturintaipaleen kanavat rakennettiin osana väylää 1918-1927. Kerkonkoski yhdistää Niiniveden ja Kiesimäjärven, Kiesimän kanava Kiesimäjärven ja Konneveden, josta Neiturin kanavan kautta on yhteys Keiteleelle. Kanavat palvelevat uittoa. Kerkonkosken varrella sijaitsee vanha mylly ja meijeri ja alueeseen liittyy myös muistoja sahateollisuudesta.
Vesitiet ovat olleet tärkeitä reittejä puunjalostusteollisuuden kehittämisessä. Rautalammin ja Konneveden kanavat ovat myöhäinen 1900-luvun alkuvuosikymmenten toteutus Itä-Suomen ja Keski-Suomen vesistöjä yhdistävästä vesireitistä, jonka aikaansaamiseksi rakennettiin kanavia vesistön kapeikkoihin ja kannasten poikki. Päijänteen pohjoispuolella olevien suurten vesistöjen kanavoimista tutkittiin useaan otteeseen 1800-luvun puolenvälin jälkeen. Kanavat liittyivät samaan aikaan suunnitteilla olleisiin rautatiehankkeisiin. Suonenjoelta rakennettiin 1889 rautatie Iisveden rantaan. Vesistön pohjoisosa, Pielisjärven suunnan kanavat Säviä ja Kolu, rakennettiin 1890-luvulla. Samaan aikaan luovuttiin Keiteleen ja Päijänteen yhdistämisestä kanavalla. Keiteleen ja Iisveden yhdistäminen kanavilla siirtyi 1910-luvulle, jolloin aloitettiin Neiturintaipaleen, Kiesimäntaipaleen ja Kerkonkosken sulkukanavien rakennustyöt. Töitä hidastivat maailmansota, Suomen itsenäistyminen, hintatason nousu ja määrärahojen puute. Kerkonkosken ja Neiturintaipaleen kanavat valmistuivat 1926 sekä Kiesimäntaival seuraavana vuonna. Neiturintaipaleelle ja Kerkonkoskelle rakennettiin kanavamiesten asuntojen lisäksi asunto kanavakasöörille.
Keiteleen-Iisveden reitin kanavat (Kerkonkoski)
Tornion kirkko ja raatihuone ympäristöineen sekä Rantakadun ja Keskikadun puutalokorttelit (Rantakadun ja Keskikadun korttelit)
Pirkkola
Kolmannen linjan ja Castreninkadun kulma
Salpalinja (Marjala)
Kulosaaren kirjasto
"Läntinen Teatterikuja on kapea, vain korttelin mittainen katu Kansallisteatterin vasemmalla puolella. Henkilökunnan ovi löytyi helposti. Eteinen oli pieni, oikealla oli siitä lasiseinällä erotettu vahtimestarin huone puhelinkeskuksineen." (S. 129.)
Komisario Antti Karpalo tulee kuulustelemaan Nina Rainiota tämän työpaikalle.
telephone central
puhelinkeskus (paikka)
Kuutamo kirkon vieressä. Katua juoksee mies puukko selässä
Tullisaaren kartano
"Hän katoaa Tallbergin puistotien ruusupensaiden väliin, putkahtaa uudelleen näkyviin liikennepuiston parakkien takaa ja hyppää liikenteenjakajalle, kiipeää aidan yli ja katoaa taas metsään." (s.6)
The Fortress (1968) ... is about the inexplicable surrender of Sveaborg to the Russians by the Swedes in 1808 and is a compelling account of a minor footnote in military history. Under Siege (1984) is a 'remix' of GRRM's much earlier historical story, The Fortress (printed in Volume I), this time with added time travel and the suggestion that pinning the hopes of the world on one small group of people might not actually be a good or healthy thing to do.
Karunan kirkko
Kaupunki - kellukoon se graniittiaalloillaan
'Eräänä perjantaina heinäkuun alussa Jouni Manner kutsui minut kotiinsa. Hän asuin Katajanokanrannassa yhdessä alueen halutuimmista taloista. Hienoimmat talot oli rakennettu tummasta tiilestä kirkkaanpunaisten sijaan, ja niiden lasitetuilta parvekkeilta näki Kruunuvuorenselälle ja Suomenlinnaan. Mannerin asunto ei ollut suuren suuri, mutta se oli sisustettu hyvällä maulla, ja siinä oli sauna ja takkahuone.' (s. 421)
Jouni asuu Katajanokalla ja kutsuu usein Frankin - nuoren avustajansa - istumaan iltaa kotiinsa.
Västanfjärdin saaristopitäjän vanha ja uusi kirkko kuvastavat Kemiön laajaan kirkkopitäjään 1700-luvun lopulla perustetun saarnahuonekunnan ja 1900-luvun alussa itsenäistyneen seurakunnan kirkkorakentamista. Kahdelta eri aikakaudelta peräisin olevat 1700-luvun punamullattu puukirkko ja 1900-luvun alun kansallisromanttinen kivikirkko muodostavat hyvin säilyneen kirkkoympäristön. Kemiön saaren eteläosassa sijaitseva Västanfjärdin kirkonmäki ja kirkonkylä ovat rakentuneet kapean merenlahden pohjukan rinteesiin. Västanfjärdin vanhan puukirkon on rakentanut 1759-60 turkulainen rakennusmestari Isak Olin. Pitkäkirkon molemmat päädyt ovat kolmisivuiset. Aumakattoiseen runkohuoneeseen liittyy länsipäässä eteinen ja koillisessa sakaristo. Kiinteä sisustus on pääosin alkuperäinen, alttaritaulu ja saarnastuoli ovat 1800-luvulta. Kirkkomaata on laajennettu useaan otteeseen ja sitä ympäröi kiviaita. Nykyiset portit ovat valmistuneet 1870. Västanfjärdin uudemman, 1912 valmistuneen kirkon on suunnitellut arkkitehti Helge Rancken. Kansallisromanttista tyylisuuntaa edustava päätytornillinen pitkäkirkko on rakennettu karkeahakatusta kivestä.
Västanfjärd mainitaan Kemiön kappelina 1690-luvulla. Pyhälle Jaakobille pyhitetyn kirkon rakentaminen aloitettiin 1759, jolloin Västanfjärdistä oli tullut saarnahuonekunta. Sakaristo ja kirkkosalin lautaholvi valmistuivat 1760. Asehuone laajennettiin nykyiseen kokoonsa 1830. Erillinen kellotapuli valmistui 1763. Sen rakensi jahtivouti Isak Gran Labbölestä. Varoja uuden kirkon rakentamiseksi alettiin koota 1800-luvulla. Västanfjärdin seurakunta itsenäistyi 1904. Toeutumattomat suunnitelmat kirkkoa varten laativat arkkitehdit J.L. Pettersson ja Jac. Ahrenberg. Uusi kirkko toteutettiin arkkitehti Helge Ranckenin piirustusten mukaan. Kirkon rakentamisessa käytettiin harmaakiveä ja betonia. Vanha kirkko jäi pois vakituisesta seurakunnallisesta käytöstä 1912 uuden valmistuttua. Suunnitelmista huolimatta sitä ei myyty purettavaksi. Uuden kirkon sisätilat uudistettiin Kaj Englundin suunnitelmin 1956.
Västanfjärdin vanha ja uusi kirkko
Leevi and the Leavings
Jere & The Universe
"Ensimmäiset treffimme päätyivät naisten bileisiin Kaisaniemeen, jossa en ollut käynyt aikaisemmin. Jännitin pelkkää Pikin tapaamista niin, että olin jo kohisevassa humalassa, kun lopulta saavuin hänen luokseen. Ja siihen päälle vielä ensimmäiset bileet Kaisassa!" (s. 18)
Linkomies, Edwin
Korian sillat
Inarintie
Pikkalan kartanon maisema, joka on muotoutunut vuosisatojen aikana liikenteellisesti edulliselle paikalle merenlahdelle ja Pikkalanjoen suulle, on perusrakenteeltaan läntiselle Uudellemaalle tyypillinen. Kartanon klassistiseen sommitelmaan kuuluvat päärakennus sekä piha-alueen muotopuutarha, Pikkalanjokeen ulottuva puisto sekä mereen päättyvä näkymäperspektiivi. Kartanon alueella on säilynyt merkkejä monipuolisista historian tapahtumista aina keskiajalta toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan. Pikkalan kartanomaisema sijaitsee Pikkalanlahden merenpohjukassa. Viljelymaiseman halkaisee Pikkalanjoki, jota reunustava tervaleppien tiivis rivistö muodostaa vehmaan jokimaiseman. Joen itäpuolella on samannimisen entisen kylän autioitunut kylätontti, jolla myös kartano on sijainnut ennen 1660-lukua. Maisemaa rajaa pohjoisessa valtatie 51. Pikkalan kartanon päärakennus on puiston etelä-pohjoissuuntaisen puukujanteen päässä. Päärakennuksen arkkitehtuurissa on arkkitehti A.F. Granstedt yhdistellyt 1840-luvulla empireulkoasuun uutta 1840-luvun historisoivaa muotokieltä. Rakennus sijoittuu tyylillisesti empireen loppuvaiheessa kehittyneeseen eklektistiseen arkkitehtuuriin ja on tyylin varhaisimpia edustajia. Kartanon keskiakselista avautuu mereen päättyvä perspektiivi. Kartanon talouskeskukseen kuluvat mm. pakaritupa 1700-luvulta, aumakattoinen 1800-luvun alkupuolen pehtoorin asuinrakennus, komea kivinavetta 1860-luvulta ja jugend-tyylinen talli. Talouskeskukseen kuuluu myös paikalle siirretty asuinrakennus sekä hyvin tilan ympäristöön ja sen toimintaan istuvia uudisrakennuksia. Pikkalanjoen tuntumassa on hirsirakenteinen luhti, jota on käytetty elokuvateatterina Porkkalan vuokra-ajalla. Kartanoalueen halki johtaa Porkkalan vuokrakaudella vuokra-alueen halki kulkenut, kenttäkivetty ns. Kabanovin tykkitie. Pikkalanjoen ylittävän sillan jälkeen tie kulkee kartanon tilakeskuksen ohi ja kaartuu kaakkoon (ks. erillinen kohde Kabanovin tykkitie).
Pikkalan kartanon paikalla oli vuosisatojen ajan merkittävä asema rannikkoliikenteessä. Kartanon pohjoispuolitse kulki ns. Suuri rantatie ja Pikkalanjokisuussa oli satama. Pikkalanjoki oli Helsingin ja Tammisaaren kauppa-alueiden raja. Kuningas Kustaa Vaasa suunnitteli 1550-lvulla kuninkaankartanon perustamista Pikkalaan. Pikkala sai säterivapauden 1590. Suitian Fleming-suku rakensi Pikkalaan säterikartanon, joka kuitenkin tuhoutui jo vuosisadan lopussa. Läheisellä Kalvön saarella toimi laivanveistämö. 1660-luvulla kartanon talouskeskus siirrettiin Pikkalanjoen itäpuolelle, suunnilleen nykyisen talouskeskuksen paikalle. Vuonna 1815 Pikkala erotettiin Suitiasta ja liitettiin Sjundbyhyn, josta se oli aikaisemmin erotettu. Kartanon nykyisen päärakennuksen rakennutti kenraali A.F. Silfverhjelm arkkitehti A.F. Granstedtin piirustusten mukaan. Päärakennus valmistui 1850 ja Silfverhjelmin aikana rakennettiin myös suuri kiilakivinavetta. Kartanon talli rakennettiin 1913. Porkkala oli osa Moskovan välirauhansopimuksen 1944 mukaista Neuvostoliiton tukikohtaa vuoteen 1956. Porkkalan vuokra-ajalla Pikkalan kartano oli osa venäläistä esikuntaa ja saatiin takaisin omistajasuvun haltuun 1956. Rakennuksen sisätiloja kunnostettiin Bertel Gripenbergin suunnitelmin.
Pikkalan kartano
Ratakatu 11-13
Maria Kallio asuu isotätinsä perikunnan vuokralaisena kolmannen kerroksen yksiössä vihertäväksi mainitussa talossa Eliten kulmilla.
"Talot Tunnelitiellä olivat matalia, kolmikerrok[si]sia kerrostaloja ja numero neljä sijaitsi lähellä entisen itsenäisen Haagan kauppalan toria." (S. 67.)
Yksi kuulusteltavista, Teemu Berg, asuu Haagassa.
Suur-Jämsän kirkonseudun vanhin säilynyt rakennettu ympäristö sijoittuu Jämsänjoen molemmin puolin kirkon kohdalle. Joen länsirantaa seurailevan vanhan maantien, Pääskyläntien, varrella on avoimessa peltomaisemassa säilynyt vanhoja kantatiloja kuten Hinkkala ja Simolat vanhoine rakennuksineen sekä kirkonkylävaiheesta periytyviä yksittäisiä asuintaloja. Vastapäinen ranta avautuu laajana puistona, jonka keskipisteenä on maisemallisesti erittäin vaikuttava, suuren kupolin kattama kirkko. Kirkkoherranpappila puistoineen on osa kirkkomaisemaa. Kirkonympäristö ja länsirannan vanha asutus peltoineen luovat tärkeän maisemallisen painopisteen tiiviiseen ja uuteen keskustarakentamiseen. Vaaleaksi rapatussa tiilikirkossa on suuri keskikupoli avonaisine lanterniineineen, ristivarsien päädyissä on niitä jäsennöivät matalaprofiiliset pilasterit. Kupoli hallitsee myös niukkailmeistä kirkkosalia. Saarnastuoli, alttari- ja kuorikaide ovat tyypillisiä 1920-luvun klassismin elementtejä. Kaksiosainen alttaritaulu, jonka ylemmän maalauksen aiheena on Kristuksen kirkastuminen ja alemman Pyhä ehtoollinen, on vuodelta 1848 ja sen on maalannut Berndt Godenhjelm. Kirkossa olevan museohuoneen esineistöön kuuluu mm. keskiaikainen Neitsyt Maria -aiheinen alttarikaappi. Kirkon luona oleva uusklassillinen kellotapuli on rakennettu 1857 intendentinkonttorissa jo 1838 laaditun piirustuksen mukaan. Se noudattaa yleisjäsentelyltään C.L. Engelin piirtämää Hollolan kellotapulia.
Päijänteeseen laskeva Jämsänjokilaakso muodosti laajan Suur-Jämsänä tunnetun pitäjän keskuksen jo varhain. Suur-Jämsä käsitti Jämsän, Jämsänkosken, Korpilahden, Koskenpään, Muuramen, Petäjäveden ja Säynätsalon. Jämsän seurakunta mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran keskiajan loppupuolella. Kirkko rakennettiin vuonna 1929 neljä vuotta aikaisemmin tulipalossa tuhoutuneen kirkon paikalle. Sen suunnittelusta pidettiin kolmen arkkitehdin, Alvar Aallon, Armas Lindgrenin ja Kauno S. Kallion välinen kutsukilpailu. Kirkko rakennettiin arkkitehti Kallion tekemän ehdotuksen mukaan ja se noudattaa seurakunnan toivomusten mukaan edellisen, 1820-luvulla rakennetun puisen sisäviisteisen ristikirkon yleishahmoa 1920-luvun klassismiin sovitettuna.
Vanha Jämsä (Hinkkala)
Komisario Takamäki katsoi talostaan nousevia liekkejä ja muisti vanhan totuuden. Kostoa kovaan ääneen vannovat ovat vaarattomia. Paljon pahempaa tuhoa aiheuttavat ne, jotka eivät lainkaan uhoa. (Takakansiteksti) Suomalaisgangsteri velkaantuu Bangkokissa, raiskattua naista kohdellaan kaltoin käräjäoikeudessa, ja komisario Kari Takamäen koti palaa. Näistä tapahtumista alkaa Jarkko Sipilän uusin Takamäki-dekkari. Takamäki, Suhonen, Joutsamo ja muut Helsingin murharyhmän poliisit jäävät alati kovenevien tapahtumien keskelle. Laki ei oikeuta kostoa, eikä rikollisia tuomita vankilaan yhteiskunnan koston himossa. Mutta entä jos oikeusjärjestelmä ei toimikaan niin kuin kansalaiset uskovat? Mitä tapahtuu, jos joku ottaa lain omin käsiinsä? Jarkko Sipilän kahdennessatoista Takamäki-dekkarissa Suljetuin ovin poliisit joutuvat keskelle katkeraa koston kierrettä, johon viranomaisetkin näyttävät sekaantuneen. Suljetuin ovin jatkaa Sipilän realististen poliisiromaanien sarjaa, joka alkoi vuonna 2001. www.crime.fi
Paikallismajurin konttori ja asunto valmistui vuonna 1756. Se on Suomenlinnan vanhin linnoituslaitteista erillään oleva rakennus. Ruotsalaisella kaudella asukkaina oli myös upseereita ja kaleeritelakan päällystöä. Venäläisellä kaudella rakennuksessa asui esikuntaupseereita sekä mm. diakoni ja linnoitustykistön höyrylaivayhtiön työntekijöitä. Paikallismajurin talo on osa Susisaaren linnanpihan aukiosommitelmaa, jossa barokkiajan suosimaa valeperspektiiviä ja eksedra-aihetta on sovellettu linnoitusarkkitehtuuriin. Talon kaareva pääjulkisivu on yhdessä viereisen päävartiorakennuksen julkisivun kanssa muodostanut aukion puolipyöreän päätteen. Aukion rakennukset vaurioituivat pahoin Krimin sodan pommituksissa elokuussa 1855, jolloin osa rakennuksista purettiin, ja alkuperäistä sommitelmaa on vaikea enää hahmottaa. 1870-luvulla korjaustöiden yhteydessä mm. ensimmäisen kerroksen ikkuna-aukot muutettiin suorakaiteen muotoisiksi ja katolle rakennettiin puolipyöreät ikkunat. Vuosina 1951-65 rakennuksessa sijaitsi Muinaistieteellisen Toimikunnan toimisto. Vuonna 1976-77 ikkuna- ja oviaukot palautettiin alkuperäiseen muotoon ja kokoon. Erikoinen, epäsäännöllinen pohjakaava on säilynyt likipitäen alkuperäisenä. eksedra = muodoltaan puolipyöreä syvennys huoneessa tai aukiossa
Peruskorjaus Rakennus säilytettiin asuinkäytössä ja siihen kunnostettiin kuusi asuntoa, joiden koko vaihtelee 36m² ja 137m² välillä. Julkisivuja ei muutettu, mutta linnanpihan kiveyksen tasoa laskettiin ja bastioni Ekebladin raunioita otettiin esille ja korjattiin. Rakennustyön aikana sydänmuureista löydetyt ruotsalaisen kauden aikaiset leivinuunit ja lämmitysuunit säilytettiin, ja osa niistä peitettiin. Pintakäsittelyihin käytettiin kalkki- ja öljymaaleja. Kylpyhuoneet ja wc:t sijoitettiin pääosin ovisyvennyksiin ja portaiden alle. Korjauksen yhteydessä rakennus liitettiin vesijohto-, viemäri- ja kaukolämpöverkkoon. Sauna, pesutupa, varasto- ja tekniset tilat sijoitettiin erillisiin puisiin piharakennuksiin (B 36 ja B 38), jotka on rakennettu venäläisellä ajalla. Tekniset tilat ovat yhteiset Sinisen talon (B 39) kanssa. Toteutusaika: 1986-88 Huoneistoala: 487 m² Kerrosala: 873 m², vajat 172 m2 Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kirsti & Egil Nordin Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto M. Pelkkikangas Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Ky Maisemasuunnittelu: Oy Arkkitehtuuri & Maisema Ab Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Paikallismajurin talo edustaa Viaporin arvokkainta rakennuskantaa. Se rakennettiin vuosina 1753-1756 upseeriasunnoiksi Susisaaren linnanpihan ensimmäisessä rakennusvaiheessa. Se on Suomenlinnan ja Helsingin vanhin linnoituslaitteista erillään oleva hyötyrakennus. Paikallismajurin talon kaareva pääjulkisivu muodosti viereisen päävartion fasadin kanssa Susisaaren linnanpihan puolipyöreän eksedra-aihetta soveltavan länsisivun. Paikallismajurin talon huonejako on erikoinen. Se johtuu yhtäältä rakennuksen viisisivuisesta kaarevasta kokonaishahmosta, toisaalta pyrkimyksestä noudattaa ranskalaista säätyläisasumisen mallia huonesarjoineen. Rakennus on koko historiansa ajan ollut asuinkäytössä: 1700-luvulla upseerien ja kaleeritelakan päällystön asuntona, 1800-luvulla esikuntaupseerien käytössä. Myös joitain siviilejä majoitettiin taloon aikojen kuluessa, esim. 1846 luterilainen pastori ja hänen apulaisensa, 1800-luvun lopulla diakoni sekä höyrylaivayhtiön työntekijöitä. Myös sotilaslääkärin vastaanotto oli Paikallismajurin talossa. Varhaisimmassa vaiheessa rakennuksessa oli lautakatto, joka 1760-luvun lopulla katettiin pellillä. Ikkunat ja ovet muurattiin Carl Wijnbladin mallikirjan oppeja noudattaen seinän ulkopintaan. Valeikkunoissa käytettiin aitoa ikkunarakennetta laseineen, puitteineen ja karmeineen, joiden taakse muurattiin mustaksi maalattu tiiliseinä. Venäläiset siirsivät ikkunat seinärakenteen keskelle ja muurasivat umpeen sisäseinissä ikkunoiden alla olleet syvennykset. Uuneja muurattiin uudelleen tavanomaisen korjaushuollon puitteissa. Krimin sodan jälkeen korjattiin pommituksen aiheuttamia tuhoja, joista seinissä olleiden aukkojen lisäksi rakenteellisesti vakavimmat olivat katkenneet kattopalkit ja murtuneet välipohjapalkit. 1870-1871 tehtiin peruskorjaus. Tällöin myös huonejakoa muutettiin puhkaisemalla uusia oviaukkoja ja tekemällä yhdyskäytäviä entisten leivinuunien paikalle. Vesikatolle tehtiin puolipyöreät kattoikkunat. Vuosisadan vaihteessa porraskäytäviin tehtiin komerot kuivakäymälöitä varten. Savuhormijärjestelmä uusittiin perusteellisesti 1908. Entisten kolmen savupiipun tilalle muurattiin yhdeksän piippua. Se oli osa laajempaa korjaustyötä, joka tehtiin vuoden 1908 venäläisen varuskunnan 100-vuotisjuhlallisuuksien vuoksi. Tavoitteena oli ehostaa nähtävyydet, joihin Susisaaren linnanpiha ja Ehrensvärdin hautakin kuuluivat, edustavaan kuntoon. 1900-luvulla talo oli edelleen asuin- ja toimistokäytössä. Suomalaisen ajan rakennustyöt rajoittuvat huoltomaalaukseen. Otaksun, että talo on saanut nimensä 1920-luvulla, jolloin intendentti Tandefelt ja arkkitehti Rancken aloittivat Suomenlinnan rakennushistorian tutkimisen. Vuonna 1954 kunnostettiin Muinaistieteellisen toimikunnan intendentille asunto rakennushallituksen työnä. Intendentti Olof af Hällström asui talossa perheineen 30 vuotta. Vuosina 1951-1965 myös Muinaistieteellisen Toimikunnan toimisto oli rakennuksessa. Perusteellisessa, lähes vuosikymmenen kestäneen peruskorjaustyön tuloksena taloon valmistui 5 asuntoa. Ikkunat sirrettiin taas seinän ulkopintaan ja julkisivut rapattiin ja maalattiin. Peruskorjaus tehtiin Arkkitehtitoimisto Kirsti ja Egil Nordinin suunnitelmien mukaan ja se valmistui 1988. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 23, Esikuntaupseeritalo Vuonna 1929 rakennusnumero B III 61 Lähteet: Eerikäinen, Liisa, 1987. Piirteitä Suomenlinnan Paikallismajurin talon asumismukavuudesta 1700-luvun puolivälissä. S 21-38 teoksessa Muistomerkki. Kirjoituksia Antero Sinisalolle. Helsinki. KrA V 65 108 117 155. MV SL Rakhist Heiskanen, Seppo, 1977. Paikallismajurin talo. MV SL VIK B 841-857. VA VSA 14555 14905 15007 15039 15320 15783 15840 17044 17058. Kuva: KrA Inventointi vuodelta 1768. Valokuva Linnanpihan puolelta.
Pasilan kirjasto
Kronlöf, Hans
Myrskylän maisemallisesti vaikuttava kirkonmäki on muodostunut Pernajan keskiaikaisesta emäseurakunnasta erotetun sisämaaseurakunnan kirkolliseksi keskukseksi 1600-luvulla. Myrskylän kirkkoympäristö makasiineineen ja pappiloineen on säilynyt 1800-luvun asussaan. Kirkonmäkeä hallitsee 1800-luvun alkuvuosien puukirkko kellotapuleineen, sen ympärillä oleva kirkkotarha punaisesta graniitista tehtyine hautamuistomerkkeineen, kaksi maantien varressa olevaa viljamakasiinia sekä kirkkoa vastapäätä puutarhan keskellä sijaitseva entinen kirkkoherran pappila. Kirkkomaisema on ikuistettu jo 1840-luvulla Suomen merkittävimpiä näkymiä esittelevään kuvateokseen. Myrskylän kirkko on sisäkulmistaan viistetty tasavartinen ristikirkko, jossa on korkea kaksitoistakulmainen laakeaan telttakattoon päättyvä attikaosa. Vuorisaarnaa esittävän alttaritaulun on maalannut Dora Wahlroos 1897. Kirkossa on poikkeuksellisen hienot suuret kristallikruunut ja lukuisia hautavaakunoita. Eversti Ernst Forbesin (k. 1677) vaakunaan liittyy kahdeksan äidin- ja kahdeksan isänpuoleista sukuvaakunaa.
Myrskylä erotettiin Pernajan emäseurakunnasta 1636. Seurakunnan 1600-luvulta periytyvä kirkko purettiin 1800 ja Myrskylän nykyinen kirkko valmistui 1803 Yli-intendentinvirastossa laaditun piirustuksen mukaan kirkonrakentaja Matti Åkergrenin johdolla. Kirkkoa vanhempi kellotapuli vuodelta 1772 tehtiin linnoitusrakennusmestari Gotthard Flensborgin johdolla. Pappilan 1900 valmistuneen päärakennuksen piirustukset laati tamperelainen arkkitehti Ines Schreck.
Myrskylän kirkonmäki
Henrik Borgströmin tie
'Talomme sijaitsi korkealla Mäyrätien mäellä, ja kirkkaalla säällä olohuoneen ikkunoista tai parvekkeelta näki Vanhankaupunginlahden yli Arabianrantaan, jonka uusimpiin asuintaloihin meri oli jatkuvasti tulvinut.' (s. 29)
Kulosaaren kirkko
Suomen Filmiteollisuus, Liisankadun hallit
Isokarin majakka- ja luotsiyhdyskunta
Hovinsaaren sellutehdas
Hopeakiven pumppaamo
Pumppaamo valmistui vuonna 1984. Se sai nimensä Helsingin kaupungin rakennusviraston rakennusmestarin, eläkkeelle juuri tuolloin jääneen rakennusmestari Hopeakiven mukaan. Pumppaamo sijoitettiin väliaikaisen puhdistamon paikalle huoltosataman rantaan Ison Mustasaaren itärannalle. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: Lahdenmäki, Heikki, 1994. Suullinen tiedonanto. SLHK Asiakirja-arkisto.
"Mutta sitten noustiin leveälle kadulle, jonka keskellä kulki lumikasan päällä kaksi rekiuraa. Se oli Elisabetinkatu ja saanut nimensä Venäjän edellisen keisarinnan mukaan. Hämeentien ja Elisabetinkadun kulmassa seisoi katsomisen arvoinen kivitalo, joka kuului kreikanuskoisille papeille. Muuten talot olivat matalia ja korkealta rekiuralta katsottuina varsin vaatimattomia." (S. 250-251.)
Kauppaneuvoksetar Boström muuttaa tyttäriensä ja tytärpuolensa kanssa veeljensä kontingenttiporvari Wilhelm Holmin luo helsinkiin Elisabetinkadulle.
Taka-Töölö
työtilat
arbetsrum
working spaces
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Björkö)
Alkuperäiskappale Sammy Babitzinin Daa da daa da.
Tuurnala, Alpo
Abrahaminkatu 6
Vanha Maestro
Torron kylä on Hämeen harvaan asutulle metsäylänköseudulle syntynyt raittikylä, jonka nykyinen, suhteellisen pienimittakaavainen, yhtenäinen rakennuskanta on peräisin 1800- ja 1900-lukujen taitteesta. Paikallisteiden risteyksessä sijaitsevalla vanhalla kylätontilla on säilynyt tiivis rakennustapa. Vahvasti nauhamaisen kyläkeskuksen rakennuskanta ryhmittyy rinteeseen kylänraitin varteen, josta avautuu näkymä Torronjoen rantaviljelmille. Kylän hautausmaa on 1800-luvulta. Purettuun rukoushuoneeseen liittynyt kellotapuli on rakennettu 1892. Rukoushuoneen paikalla on 1894 valmistunut kansakoulu. Mänkin, Marttilan, Ali-Rekolan ja Nikulan tilakeskusten päärakennukset ovat 1800- ja 1900-luvun vaihteesta. Pellon etelälaidalla, Keinukallion lounaispuolella, on Heponiitynmäki -niminen kaivos, josta 1700- ja 1800-luvulla on viety kiveä lasin raaka-aineeksi Someron Åvikin lasitehtaalle.
Paimiojoen latvaosille, laajan suoalueen laitaan perustettu Torron kylä asutettiin keskiajalla. Kylässä oli 1500-luvun lopulla viisi taloa. Kylän elinkeinotoimintaan liittyy maanviljelyn lisäksi lukuisia kivilouhoksia ja kaivoksia, joista kaivettiin kirjomaasälpää Åvikin lasitehtaalle. Kylän kaivosten toiminta-aika noudattaa lasitehtaan toimintavuosia 1740-luvulta 1830-luvulle. Torron kylään rakennettiin 1800-luvun alussa oma rukoushuone eli kyläkirkko. Hautausmaa vihittiin käyttöön 1801. Kyläkirkkoon hankittiin kello ja rakennettiin kellotapuli 1811. Uusi rukoushuone rakennettiin samalle paikalle 1840-luvulla. Vuosisadan loppupuolella Torrolle puuhattiin kansakoulua, kyläkirkon tontti ja kelvolliset rakennusaineet luovutettiin koulun hyväksi ja tontille jäi vain vanha kellotapuli. Torron nykyinen hautausmaa vihittiin käyttöön 1891 ja hautausmaan yhteyteen rakennettiin 1969 talkoovoimin uusi kappeli.
Torron kylä
Johansson, Jean Mihail Harald
"Aurora oli pian Kaivopuistossa. Siellä oli kodikkaita huviloita, puita, pensaita, kukkia ja hiljaista kuin maalla. Lammella oli nuoria pareja soutelemassa, ja lammen rannalla lapset syöttivät sorsia hoitajansa kanssa." (s. 88)
Kuvasiskot = Eila Marjala & Margit Ekman
Pyhämaan Luodon vanha kirkko on harvoja 1600-luvulta säilyneitä puukirkkojamme ja sen sisätilan maalaukset ovat merkittävimpiä Suomen 1600-luvun kirkkotaiteessa. Pyhämaan kirkkomaalla vierekkäin sijaitsevat 1600-luvun puukirkko ja 1800-luvun alun kivikirkko muodostavat historiallista kehitystä kuvastavan parin. Varsinais-Suomen pohjoisosassa Pyhämaan kirkonkylä, Ketteli ja Pitkäluodon kylä edustavat Satakunnan rannikkoseudun karuun kalliomaastoon asettunutta pienipiirteistä, perinteisesti merenkulusta ja kalastuksesta elantonsa saanutta saaristolaisasutusta. Pyhämaan kirkonkylä sijoittuu Mannerveden rantaan suojaisan lahden pohjukkaan. Satamassa on ranta-aittoja ja satamasta nousee polku mäellä sijaitseville kirkoille. Pyhämaan Luodon vanha kirkko on suorakaiteen muotoinen itäpäästään kolmitaitteinen pitkäkirkko. Pohjoispuolella sijainnut sakaristo ja eteläseinustan eteishuone on purettu. Vesikaton länsipäässä on pieni kattoratsastaja. Sulkanurkalle salvottuja hirsiseiniä peittää 1960-luvulla tehty tasaleveä pystylaudoitus. Kirkkosalissa on laakea tynnyriholvi. Kuori on erotettu kuorikaiteella, jonka ala- ja yläosa on salvottu hirsissä, välissä on kapeista balustereista koostuva läpinäkyvä osa. Saarnastuoli on 1640-luvulta ja penkit 1700-luvulta, niiden väritys on uudempi. Kirkon maalauskoristelu on vuodelta 1667 ja sen tekijänä pidetään Christoffer Willbrandia. Liimamaalilla tehdyt kuvakudosmaiset maalaukset peittävät kirkkosalin hirsiseinät, holvin sekä kuorikaiteen yläosan. Seinissä niiden aiheena on raamatunhistorialliset tapahtumat, holvissa on kukkaseppeleiden ympäröimät paksukäsivartiset tanakat enkelit. Kukkaköynnökset ja hedelmäryhmät täyttävät välipinnat. Pyhämaan kivikirkko on suorakaiteen muotoinen länsitornillinen pitkäkirkko. Tornin yläosan galvanoidulla pellillä päällystetty kokonaisuuden kannalta ylimitoitetun massiivinen yläosa on peräisin 1900-luvun alun uudistuksesta. Sakaristo on kirkon itäpäässä ja sen avoin yläosa on lehterinä. Kirkkosalin nykyasu penkistöineen on arkkitehti A.W. Ranckenin johdolla 1934 tehdystä korjauksesta. Kirkonkylän asutus on säilyttänyt perinteisen rakenteensa ja suuri osa rakennuskannasta on 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Kirkkojen pohjoispuolella vanhan kylätien vartta on reunustettu kiviaidalla. Kylän 1891 rakennettu koulu sijaitsee kirkkojen pohjoispuolella. Myllykalliolla kirkkojen eteläpuolella on kotiseutuyhdistyksen ylläpitämä mamsellimylly. Ketteli ja Pitkäluoto kirkonkylän pohjoispuolella edustavat maanviljelyn ohella merenkäynnistä ja kalastuksesta elantonsa saanutta saaristoasutusta. Pellot ovat pieniä ja niiden keskellä on kallioita. Maantien varteen sijoittuneista Kettelin kantataloista Kämäri on rakennettu vuoden 1915 palon jälkeen uudelleen ja Eerolan, joka on ollut Pyhämaan pappilana vuodesta 1691, päärakennus on vuodelta 1929. Ali-Uusikartanon paritupainen päärakennus on 1870-luvulta. Mikola on sijoittunut muita idemmäksi. Harmaa on siirtynyt kylätontilta isojaon jälkeen matkan päähän pohjoisemmaksi. Se on kantataloista ainoa, jossa voi vielä havaita jälkiä rakennusten sijoittumisesta umpipihaksi. Länsirannalla Pyhäsalmessa on kalastussatama venevajoineen ja laitureineen ja rannassa on vanhoja kalamajoja. Pitkäluodon kylä sijaitsee Luodon pohjoisosassa.
Luodon Pyhämaassa oli 1560-luvulla yksitoista taloa ja viereisissä Kettelissä ja Pitkäluodossa kymmenen ja kolme. Seudun painopiste oli pitkään Luodolla mantereen sijaan ja Pyhämaan saaristo ja –rannikkoseurakunta erotettiin Luoto-nimisenä Laitilasta 1639. Pyhämaan Luodon vanhassa kirkossa tehdyn dendrokronologisen tutkimuksen perusteella runkohuone rakennettiin 1640-luvun alussa ja kuoriosa 1650-luvun alussa. Vanha kirkko jäi pois jumalanpalveluskäytöstä 1804 Tukholman Yli-intendentin viraston piirtämän kivikirkon valmistuttua. Sen sisustuksesta siirrettiin saarnastuoli ja penkit uuteen kirkkoon. Tällöin ehkä myös kellotapuli purettiin. Huonokuntoista vanhaa kirkkoa käytettiin hautauksiin vuoteen 1831 asti. Ulkoseinät laudoitettiin uudelleen 1890-luvulla, jolloin sakaristo ja asehuone purettiin. Kirkko kunnostettiin 1930-luvun alussa, jolloin sen maalaukset restauroitiin sekä penkit ja saarnastuoli palautettiin uudesta kirkosta. Vuosina 1965-1966 tehdyssä korjauksessa pärekaton päälle tehtiin paanukatto, ulkoseinät tuettiin ja laudoitettiin uudelleen. Seurakunta siirrettiin 1782 Rohdaisten (nyk. Pyhäranta) alaiseksi kappeliksi. Se itsenäistyi uudelleen 1908 ja liitettiin 1974 Uuteenkaupunkiin.
Pyhämaan kirkot ja kyläasutus (Ketteli)
Nordenskiöldinkatu
Riitta Immonen asui Merikadulla 1959-1972 ja hänen atelierinsa oli siellä 1972-1985.
Hailio, Pasi
Hiitolanjoen voimalat (Lahnasenkoski)
Waronen, Jorma
Konepajan varasto
C 35 rakennettiin Varvilahden telakka-alueen varhemmassa rakennusvaiheessa kuten C 37 ja C 39. Se on tyyliltään venäläisissä varuskunnissa suosittua tiilityyliä, johon liittyy uusgoottilaisia piirteitä. Rakennussuunnitelmaa muutettiin sittemmin C 34:n ja C 36:n rakentamisen yhteydessä ja siipi C 35 jäi varastoksi insinöörijoukkojen konepajan C 36 yhteyteen. Vinottain rakennuksen C 36 päämassaan liittyvä siipiosa irrotettiin omaksi rakennuksekseen talvella 1991-92. Siipi sai numeron C 35. Purkutiilet käytettiin miinapajan C 34 fasadikorjaukseen. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C IV 105 Lähteet: Kiviluoma, Matti, 1991. Suullinen tiedonanto. MV SL Tutkimusarkisto. OM VAHO SLTS. PLM Suomenlinnan kasarmihoitoalue Kuva: MV SL VIK C 1844.
Markkinan historiallinen kirkonpaikka on ollut harvaan asutun pohjoisen Länsi-Lapin kirkollinen ja hallinnollinen keskuspaikka 1600-luvulta 1820-luvulle. Kirkonpaikka, kalmisto ja uhripetäjä kirkkotarhan koilliskulmassa sijaitsevat moreenikummun laella Tornionjoen latvahaarojen Lätäsenon ja Könkämäenon yhtymäkohdassa. Paikan asutushistoriallisesta merkityksestä kertovat myös esihistorialliselta ajalta peräisin olevat esinelöydöt ja pyyntikuopat sekä saamelaiseen rautakauteen viittaavat kota- ja tupasijat, asuinkentät sekä palvontapaikat. Pappilan paikka on kummun länsirinteessä; kirkon ja pappilan välissä on ollut käräjätupa ja kirkkotupia, kauppapaikka alempana jokirannassa. Markkinan entinen kirkkomaa on myös erikoinen suomalaisten toisen maailmansodan sodankäynnin päätöspaikka, vaikka se ei ole ollutkaan varsinainen taistelupaikka, vaan uloin vartioasema ja tähystyspaikka. Kirkkotarhassa on suomalaisten sota-aikana tekemiä kaivantoja.
Markkinan hallinnollisen ja kirkollisen keskuspaikan syntyyn 1600-luvulla vaikuttivat pyrkimykset vakiinnuttaa Ruotsin valtakunnan pohjoisosia ja Jäämeren politiikka. Kirkonrakennushanke käynnistyi 1607 ja kirkko oli käytössä viimeistään 1611. Kirkkoa laajennettiin ja korjattiin useaan otteeseen. Markkinat pidettiin vuosittain tammi-helmikuussa, jolloin istuttiin myös käräjät, toimitettiin veronkanto ja käytiin kirkossa. Kirkon läheisyyteen rakennettiin kruunun tulliaitta, parikymmentä kauppatupaa ja -aittaa sekä seitsemisenkymmentä saamelaisten kirkkokotaa. Paikalle rakennettiin uusi kirkko 1661, jota korjattiin tai sen paikalle rakennettiin uusi 1728. Vuoden 1809 rauha jakoi Enontekiön kahtia ja uusi kirkko rakennettiin Ruotsin Kaaresuvantoon. Markkinapaikka siirrettiin keskeisemmälle paikalle Palojoensuuhun, jonne myös markkinasta 1826 purettu Markkinan kirkko pystytettiin. Toisen maailmansodan aikana suomalaisten kevyesti kenttälinnoittama Markkina oli saksalaisten vahvasti linnoittamaa Järämää vastassa ja niiden välissä oli viimeinen "asemasotalinja". Kaivannot olivat entisellä kirkkomaalla ja sen edustalla.
Markkinan kirkonpaikka
'Linda asui kolmannessa kerroksessa, näköalat kahteen ilmansuuntaan, Dagmarinkadulle ja pieneen puistikkoon.' (s. 99)
Sorella asuu äitinsä Lindan kanssa Dagmarinkadulla.
Maunulan ostoskeskus
Palman huvila-asutus edustaa Pohjanmaan rannikokaupunkien liepeille jo 1800-luvun ensimmäiseltä puoliskolta lähtien syntynyttä vauraan kaupunkiporvariston kesänviettoon liittyvää kultuurihistoriallista ilmiötä. Alueella sijaitseva Villa Palma on vanhimpia maaseutukaupunkien ympäristöön huvilaksi suunniteltuja rakennuksia. Palman alue on maastoltaan korkeaa ja kallioista. Mariluodon niemellä sijaitsevan alueen varhaisimman, empiretyylisen Villa Palman arkkitehtonisesti edustava hirsihuvila on mahdollisesti Intendentinkonttorin suunnittelutyötä. Jugendtyylinen Villa Marocko jyrkän kallion laella on arkkitehti Gustaf Strengellin veljelleen suunnittelema 1906. Muut alueen merkittävät huvilat ovat Villa Carlshamn ja Villa Slotte sekä Villa Metsola vuodelta 1864 huvila-alueen läpi kulkevan Pietarsaari-Kokkola –tien eteläpuolella.
Palman huvila-alueelle antoi nimensä kruununvouti Lundströmin ja kauppias Roosin rakennuttama Villa Palma, joka rakennettiin meren rantaan jo 1838. Kokkolan varakkaiden porvareiden ja virkamiesten kesähuvila-asutusta alkoi syntyä kaupungin liepeille 1800-luvun puolivälissä, suosion huippu oli 1860-luvulla.
Palman alueen huvila-asutus (Villa Palma ja Villa Marocko)
Kirkko
Sauna E9
Saunarakennus valmistui v. 1949 arkkitehti Heikki Sysimetsän suunnitelmien mukaan. Saunatilojen lisäksi rakennukseen sijoitettiin pesutupa ja koko Länsi-Mustasaaren lämpökeskus sekä yksi asunto. Punatiilisen rakennuksen erikoisuutena oli turvekatto, jonka avulla arkkitehti halusi sopeuttaa uudisrakennuksen historialliseen ympäristöönsä paremmin sulautuvaksi. Käyttöönotettaessa rakennus nimettiin suunnittelijansa kunniaksi "Nallensaunaksi". Sauna- ja pesutupatilat peruskorjattiin v.1988. Julkisivut ja turvekatto kunnostettiin vuonna 1994. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Pettersson,Lars: Valmetin Suomenlinnan telakan vaiheita. 1951.
Puhoksen historiallinen teollisuusympäristö (Lehtikuusimetsä)
'Olen modernin ajan lapsi. Asun lähiössä, ja silta, jota kuljen joka aamu ja iltapäivä, ylittää maan ensimmäisen moottoritien, niin sanotun Tarvontien, jonka ensimmäinen parinkymmenen kilometrin pätkä Bembölen kylään asti on valmistunut vuosikymmenen alkupuoliskolla.' (s.13)
Kjell Westö kuvaa esseessään koulumatkaansa.
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Väärä)
Mielenkiinnosta kysyn, mitkä ovat Helsingin rautatieasemaa lähinnä olevat ala-aste, ylä-aste ja lukio? Kuinka pitkä matka rautatieasemalta on niihin? Entä onko Suomessa olemassa koulua, lähinnä ala-astetta, yläastetta tai lukiota, jonka opetuksessa painotetaan äidinkieltä (tässä tapauksessa suomen kieltä)? Missä se sijaitsee? Tutkiskelin Helsingin kaupungin palvelukarttaa (http://www.hel.fi/palvelukartta/) ja tulin seuraavanlaisiin johtopäätöksiin: Helsingin päärautatieasemaa lähin ala-aste on Kaisaniemen ala-asteen koulu (Puutarhakatu 1, noin puoli kilometriä rautatieasemalta), lähin yläaste on Kruununhaan yläaste (Snellmanninkatu 18, noin kilometri rautatieasemalta) ja lähin lukio Sibeliuslukio Kruununhaassa (Liisankatu 13, noin kilometri rautatieasemalta). Puistolan ala-aste Helsingissä on äidinkielipainoitteinen. Helsingin uuden yhteiskoulun lukiossa on kirjallisuuslinja (http://www.uyk.edu.hel.fi/)
Kotwica, Petri
Kansalliskirjasto
Pännäisten (Bennäs) uusrenessanssityylinen rautatieasema on alkuperäisessä asussaan hyvin säilynyt Pohjanmaan radan rakentamisaikainen (1885) asema, johon liittyy laaja pääosin samalta aikakaudelta oleva asuinalue. Pännäisten asema-alueella on uusrenessanssityylisen IV luokan asemarakennuksen ja tavaramakasiinin lisäksi neljä kaksoisvahtitupaa ja niihin liittyviä talousrakennuksia, navettoja, saunoja, liitereitä ja kellareita.
Pohjanmaan radan rataosuus Seinäjoki-Kokkola valmistui 1885 ja Kokkola-Oulu 1886. Pietarsaaren kaupunkia palveleva Pännäisten rautatieasema rakennettiin Pohjanmaan radan varteen Pedersören kunnan alueelle noin 15 kilometrin päähän kaupungista. Pännäisistä Pietarsaareen ja edelleen satamaan ja Ahlholman tehdasalueelle rakennettiin Pietarsaaren rata. Pännäisten asemarakennus rakennettiin ns. Oulun radan piirustusten mukaan 1885 todennäköisesti Valtionrautateiden tuolloisen suunnittelijan Knut Nylanderin piirustusten mukaan. Samanaikaisesti asemarakennuksen kanssa alueelle rakennettiin tavaramakasiini, kaksoisvahtitupa sekä lukuisia talousrakennuksia Asematien varteen. Asuinaluetta täydennettiin rakentamalla lisää kaksoisvahtitupia 1900 ja 1930.
Pännäisten rautatieasema
Olkkajärven ja Olkkalammen välisellä kannaksella sijaitsevat Kenttäharjun ja Keskitalon eli Kenttälän tilojen pihapiirit edustavat peräpohjalaista talonpoikaisrakentamista tyypillisimmillään. Pihapiireissä on asuinrakennusten lisäksi useita maatalouteen liittyneitä talousrakennuksia. Kenttäharjun päärakennus on noin vuodelta 1860 ja Keskitalon mansardikattoinen päärakennus 1920-luvulta. Kenttäkannaksen alueella on yksi Pohjois-Suomen suurimmista pelto-raunioista. Keskitalon läheisyydessä on myös pohjoisimmalle Suomelle tyypillinen ja tarpeellinen pyramidikattoinen kesänavetta.
Olkkajärven Kenttälän alueella on asuttu jo kivikaudella. Rantaviivan lähellä on ainakin 1600-luvulta alkaen käytetty kalakenttä, mistä on jäljellä kalatupien ja niiden kiukaiden jäänteitä. Perimätiedon mukaan paikalla (”Kenttäniemellä”) on vanha metsäsaamelaisten asuinpaikka. Kenttälän (nykyisin Kenttäharju) uudistila perustettiin 1850-luvulla.
Olkkajärven Kenttälän taloryhmä
Villa Baumgartner
muuri
wall
Paavolan kirkonkylä on yksi harvoista kirkonkylistä, joissa maantiehen tukeutuva kylärakenne on selkeästi säilynyt. Siikajokilaaksoon viettävien peltojen etelälaidalla ovat vanhan maantien varteen ryhmittyneet kirkonkylän julkiset rakenukset ja kantatilojen pihapiirit. Uudempi rakentaminen keskittyy sivuteiden varsille. Paavolan aumakattoinen ristikirkko on Matti Hongan 1756 rakentama ja saarnatuoli Mikael Toppeliuksen maalaama. Pohjalaistyyppinen tapuli on vuodelta 1760. Raitin muita rakennuksia ovat lainamakasiini, meijeri, vanha kansakoulu ja paloasema.
Paavola tuli Siikajoen saarnahuonekunnaksi 1702 ja kappeliksi 1811. Kirkon vieressä oleva 1847 rakennettu lainajyvämakasiini otettiin museokäyttöön 1978. Paavolan raitti säästyi voimakkailta muutoksilta hallinnollisten ja kaupallisten toimintojen siirryttyä Ruukkiin. Paavolan 1874 perustettu kunta ja Revonlahti yhdistettiin Ruukin kunnaksi 1973. Ruukki puolestaan yhdistyi Siikajoen kanssa 2007.
Paavolan kirkonraitti
Englannin keskustelukurssilla Antonia tutustuu irlantilaiseen opettajaan Timothyyn. Timothyn 9-vuotias poika Nicholas puolestaan ystävystyy Antonian äidin kanssa.
Ruoholahden metroasema
Tuomarinkylän kartano on Viaporin vaikutuksesta Helsingin seudulle syntyneitä upseerikartanoita ja kartanon päärakennus on esimerkki Carl Wijnbladin mallikirjan mukaan rakennetusta kustavilaisesta kartanotyypistä. Tuomarinkylän kartano vanhoine kartanorakennuksineen ja 1900-luvulla rakennettuine talousrakennuksineen ja puistoineen muodostaa Vantaanjokivarren kulttuurimaisemassa kartanolaitosta hyvin kuvastavan kokonaisuuden. Tuomarinkylän kartanoon eli Domarbyhyn tulee etelästä Vanhastakaupungista vanha tie, joka on varmaankin jatkunut Vantaanjoen yli Tapaninkylään ja yhtynyt siellä varsinaiseen "Hämeentiehen". Tuomarinkylän kartanon kustavilainen päärakennus on valmistunut 1790 ja piharakennukset ovat samalta ajalta. Matalarunkoista, tiilestä muurattua rakennusta kattaa mansardikatto. Alkuperäissuunnitelman mukaisesti pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi neljä symmetrisesti sijoitettua siipirakennusta, kaikissa alunperin mansardikatot. Kolme siipirakennusta on säilynyt meidän päiviimme. Pihaneliön erottaa talouspihasta kiviaita portteineen. Kartanoon kuuluu samalta ajalta periytyvä ruutupuutarha sekä puisto 1800-luvun alusta. Tilanhoitajan hirsirakenteinen asuintalo ja kartanopihan pohjoispuolella sijaitsevan karjapihan rakennukset ovat 1800-luvun lopulta. Tuomarinkylän kartanon alueella on pääkaupunkiseudun ensimmäisen maailmansodan linnoitteista tukikohta XV, asema 1 ja 2. Kartanon peltojen ansiosta asemiin liittynyt laaja ampuma-ala on edelleen nähtävissä. Kartanon eteläpuolella olevaan asema 1:teen kuuluu juoksuhautoja ja ainoa ehjänä säilynyt katettu konekivääriasema sekä kaksi tähystysasemaa ja suojahuone. Kaikkien katoissa ovat säilyneet teräspalkit, jotka yleensä on räjäytetty irti metalliarvon vuoksi.
Kylän nimenä Tuomarinkylä (Domarby) tunnettiin jo keskiajalla. Vanhin maininta on vuodelta 1417. Tuomarinkylän kartano muodostettiin 1700-luvun keskivaiheilla vanhan talonpoikaiskylän paikalle. Tuolloin kartanon omisti majuri Magnus Brunow. Helsingin seudun kartanokulttuuri kehittyi Viaporin rakennustöiden seurauksena. Upseeristo hankki omistukseensa kartanoita ja muita tiluksia, rakennutti niille uusia rakennuksia ja sai lisätuloja myös perustamiensa kalkkilouhosten, sahojen, tiili- ja kaakelitehtaiden tuotannosta ajanjaksona, jolloin rakennustoiminta oli vilkasta. Tuomarinkylän kartanon osti sotakamreeri Johannes Weckström 1781. Hänen rakennuttamansa nykyinen päärakennus valmistui viimeistään 1790. Alkuperäissuunnitelman mukaisesti pihapiiri käsitti päärakennuksen lisäksi neljä symmetrisesti sijoitettua siipirakennusta. Tuomarinkylän päärakennuksen arkkitehtuuri noudatti linnoitusupseeri Carl Wijnbladin mallikirjan esimerkkiä. Wijnbladin kokoamat mallikirjat vaikuttivat aikanaan koko valtakunnan asuntoarkkitehtuuriin. Weckströmin aikana perustettiin myös kartanon ruutupuutarha. Kauppias Jacob Kavaleff osti kartanon 1845. Hänen jälkeläisensä myivät kartanon 1917 Helsingin kaupungille, mutta perhe asui kartanossa 1950-luvun lopulle. Kartanon päärakennus restauroitiin museoksi 1960-1961 kaupunginarkkitehti Taina Laineen suunnitelmin. Ulkoasultaan ja väritykseltään se ennallistettiin 1700-luvun lopun asuun. Museo avattiin yleisölle 1962. Helsingin kaupunki hoitaa ja viljelee kartanon maita. Kartanon entisessä tallissa ja navetassa toimivat ratsastuskoulut.
Komisario Palmu
Kirjassa luku "Sinebrycoffien vanha Hietalahti".
Puurtinen, Aija
"Opettelin luistelemaan Brahen kentällä. Ämyrit toitottivat siellä musiikkia, joka kuului Vallilaan saakka. Joulupukki oli tuonut minulle lahjaksi nurmarit ja isä vei minut vanhaan pukukoppiin, ähelsi nurmarit jalkaani ja sanoi, että siitä sitten vain luistelemaan." (s. 40)
Bastioni Gyllenborg
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Myllypuro)
1. Kuinka monta kieltä/kansallisuutta löytyy Vuosaaren kaupunginosasta? Olisiko niistä mahdollisuutta saada listaa suunnilleen suuruusjärjestyksessä? 2. Mikä on Vuosaaren pinta-ala? Onko se "Helsingin suurin kaupunginosa"?, entäpä väestömäärä tuoreimpien tilastojen valossa? 3. Menettikö Vuosaari asemansa Helsingin itäisimpänä kaupunginosana Sipoo-liitoksen myötä? Mikä nyt (ja mistä lähtien) on Helsingin itäisin kaupunginosa? 4. Tiedättekö Vuosaarelle muita kutsumanimiä kuin "Vuokki"? Aluksi kerrottakoon, että seuraavissa tiedoissa Vuosaarella tarkoitetaan Vuosaaren peruspiiriä, joka käsittää Keski-Vuosaaren, Nordsjön kartanon, Uutelan, Meri-Rastilan, Kallahden, Aurinkolahden, Rastilan, Niinisaaren ja Mustavuoren. Sitten vastauksiin, joissa todella isona apuna oli Helsingin kaupungin tietokeskuksen kirjasto. 1. Vuosaaresta löytyy 114 kansallisuutta, ja vähintään 88 äidinkieltä. Tieto on vuodenvaihteesta 08-09. Kansallisuudet, top 30 (suluissa ihmisten määrä) Suomi (32382), Venäjä (686), Viro (646), Somalia (326), Turkki (158), Thaimaa (67), Irak (66), Ukraina (64), Kiina (63), Ruotsi (59), Iran (57), Saksa (55), Vietnam (51), Britannia (46), Serbia ja Montenegro (42), Bangladesh (39), Nepal (39), Afganistan (38), Yhdysvallat (37), Espanja (33), Nigeria (32), Marokko (31), Pakistan (31), Kongo dem tv (26), Puola (19), Italia (18), Latvia (18), Ranska (17), Intia (17), Tunisia (16) Äidinkieli, top-30 (suluissa ihmisten määrä) suomi (28590), ruotsi (1851), venäjä (1506), somali (695), eesti/viro (609), kurdi (280), arabia (247), englanti (191), turkki (181), kiina (145), vietnam (117), persia (103), albania (101), espanja (89), thai (81), saksa (71), bengali (70), ranska (56), urdu (47), amhara (41), nepali (39), ukraina (29), puola (28), italia (27), portugali (27), lingala (26), bulgaria (20), hindi (19), unkari (18), tagalog/pilipino (17) 2. Vuosaaren peruspiirin pinta-ala on 15,38 km². Sipoosta liitettyyn alueeseen kuuluvan Östersundomin suurpiirin ja peruspiirin maapinta-ala on 25,4 km². Östersundomin alueen kaupunginosat ovat Östersundom, Salmenkallio, Talosaari, Karhusaari ja Ultuna. Kaupunginosakohtaisia kokoja ei ollut vielä saatavissa. Ainakin peruspiirejä vertailtessa vie Östersundomin alue siis voiton. Väestömäärä on 35 702 (tilasto vuodelta 2009). Väestömäärän on arvioitu olevan tulevaisuudessa 40 000, kunhan kaikki uudet asuntoalueet on saatu pistettyä pystyyn. 3. Kyllä valitettavasti Sipoo ajoi ohi Vuosaaresta, ja on nyt Helsingin itäisin kaupunginosa. 4. Vuokki on se perus, mutta myös Vylliä kuuluu joskus käytettävän. Hesarin taannoin tekemässä Stadin mestojen slanginimien kartoituksessa tarttui haarukkaan lisäksi Vuokka, Vuokku, Vuokkis, Vuosis, Vusa, Vuosku ja Vessu. Noista voi olla sitten montaa mieltä... Linkki Hesarin slangikarttaan: http://www2.hs.fi/extrat/kaupunki/s...gihesa.swf Lähteet: www.hel.fi/tietokeskus http://tilastokeskus.fi/ http://www.hel.fi/wps/portal/Talous...Esittely11
Palace
Yksityisetsivän toimisto sijaitsee Kalliossa. Paikallisia baareja.
Mikonkatu
Pariisin Kevät
Mannerheimintie meitä kohta vie seikkailuun päin.
F. H. af Chapman
Laivanvarustajankatu 4
Laila saapuu ensimmäistä kertaa Helsinkiin ja elokuvassa näytetään 1970-luvun alun Hakaniemen maisemia.
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Ämmäkoski)
FRANK XIV (Puntti Valtonen): "Vähän toista kuin kotona. Vai mitä, Frank?"
Pantse Syrjä ja Puntti Valtonen pelaavat Linnanmäen huvipuiston pelihallissa Tivolikadulla.
Marjatan talo, suuri kerrostalo Vilhovuorenkadulla oli vasemmistoillegaalien tukikohtia. Marjatan talossa käytiin tulitaistelu "gansterikommunisti" Veikko Pöystin ja poliisien välillä lokakuussa 1941 (Rislakki 1985, 23-24).
Taucher on Mäkelänkadulle rakennettujen kunnallisten asuintalojen arkkitehti
Litonius, Jonas
Mistä Auroran ja Hesperian sairaalat ovat saaneet nimensä? Auroran sairaala on nimetty Aurora Karamzinin mukaan vuonna 1952. Aurora Karamzin (1808-1902) oli yhteiskunnallinen vaikuttaja ja keisarillinen hovineiti. Hänet muistetaan erityisesti Helsingin Diakonissalaitoksen perustajana. Hesperian sairaala (nykyisin HYKS Psykiatriakeskus), joka muodostettiin 1950-luvun lopulla Kivelän sairaalan mielenterveysyksiköstä, on saanut nimensä antiikista. Hesperia tarkoittaa lännen maata (kr. hesperos = länteen, iltaan liittyvä). Antiikin kreikkalaiset nimittivät Hesperiaksi yleensä Italiaa, joskus myös Espanjaa. Helsingissä on jonkin verran antiikinaiheisia kadun- tai puistonnimiä (esimerkiksi Arkadia, Apollo, Juno), joista pari vanhinta oli käytössä jo 1800-luvulla. Hesperian nimi liittyy 1800-luvun alkupuolen romanttisiin virtauksiin. Hesperian huvila-alue ja Hesperian ravintola olivat tuttuja helsinkiläisille jo 1840-luvulta alkaen. Kun alueen vuokra-aika päättyi 1892, siitä muodostettiin Hesperian puisto. Vuonna 1906 vahvistettiin lähelle Hesperian puistoa kadunnimi Hesperiankatu. Kun katu muutettiin puistoksi Taivallahteen asti, sen laidoille nimettiin vuonna 1911 Etelä- ja Pohjois-Hesperiankatu. Nykyiset muodot Eteläinen ja Pohjoinen Hesperiankatu vahvistettiin 1928. Hesperian sairaala sijaitsee samalla alueella Töölössä kuin edellä mainitut kadut, joten nimi on otettu sieltä. Lähteet: Castrén, Paavo: Antiikin käsikirja (Otava, 2000) Hackzell, Kaija: Töölöntullin molemmin puolin (Helsingin Sanomat, 1997) Helsingin kadunnimet. 3 (Helsingin kaupunki, 1999) http://www.hus.fi/default.asp?path=1,32,660,546,956 Lisätietoja: http://artikkelihaku.kansallisbiografia.fi/artikkeli/4614/ http://fi.wikipedia.org/wiki/Aurora_Karamzin http://www.hdl.fi/cgi-bin/linnea.pl?document=00010534 http://www.hus.fi/default.asp?path=1,32,660,546,955
Parakki E17
Parakki rakennettiin vuonna 1965 väliaikaiseksi majoitusparakiksi Valmet Oy:n työntekijöitä ja työllisyyskurssilaisia varten. Se toteutettiin samojen Puutalo Oy:n laatimien piirustusten mukaan kuin parakki E 16. Valmet Oy:n siirryttyä pois Suomenlinnasta rakennus siirtyi Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan, kuten muutkin yhtiön hallinnassa olleet rakennukset. Parakki on käytössä asuinrakennuksena ja se peruskorjattiin vuonna 1987 arkkitehti Tapani Launiksen suunnitelmien mukaan. Helena Rosén1995
Nyström, Gustav
Pullman, Bill
Rakennusryhmän arkkitehti yhdessä Jaakko Paatelan kanssa
'Löydän tyhjän pysäköintiruudun Vaasankadulta ja kävelen Hilpeään haukeen, pieneen ravintolaan, Katen ja minun suosikkipaikkaan, toiseen olohuoneeseemme. Suurin osa Hauen myynnistä koostuu ulkomaalaisista laatuoluista. Paikka on muita kulmakunnan kuppiloita hintavampi, mutta samasta syystä asiakaskunta on siistimpi, ilmapiiri hillitty ja känniremua esiintyy tavallista harvemmin.' (s. 69)
Kari Vaaran kantapaikka on Vaasankadun Hilpeä Hauki.
Tänään elokuvateatteri Orion toimii Suomen Elokuva-arkiston laatufilmien näytöspaikkana. Välikankaan interiööri on säilynyt entisellään.
Pietarinkatu 19
Suomalainen Klubi
Sasha, Ea ja Egis, siskokset kuin yö ja päivä, pyörittävät yhdessä eläinkauppaa Bulevardilla.
Johanneksen kaksitorninen tiilikirkko on uusgotiikan loppuvaiheen pääesimerkki Suomessa. Kaupunkikuvallisesti merkittävää kirkkoa ympäröi poikkeuksellisen edustava ja yhtenäinen kaupunkitila, joka muodostuu puistoalueesta ja sitä kehystävistä, 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa rakennetuista koulu- ja asuinrakennuksista. Johanneksen kirkon toisessa päädyssä kohoaa kaksi tornia. Poikkilaivalla varustetun pitkäkirkon tyylin mukainen rikas ornamentiikka on toteutettu betonista. Rinteessä seisovaa kirkkoa ympäröi terassoitu puisto, joka liittyy muurin erottamana ympäröivien koulujen käyttämään urheilukenttään. Punanotkon puistosarjaan lukeutuu kirkon edustaistutusten lisäksi Koulupuistikko, istutettu entinen Koulutori, joka kuvastaa hyvin 1900-luvun alun puistosuunnittelua. Poikkeuksellisen yhtenäisen ilmeen kaupunkitilalle antavat viisikerroksisten uusrenessanssi- ja jugendasuintalojen rivistöt, joiden lisäksi aukiota reunustaa sarja huolella suunniteltuja koulurakennuksia. Ns. Brobergin koulu (nykyinen Designmuseo) edustaa 1880-luvun uutta koulutyyppiä; yhteiskoulua. Arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnitteleman koulurakennuksen julkisivu heijastaa aikansa tiiligotiikkaa keskirisaliitin torneineen. Suomalaisen Alkeisopiston klassististyylinen kolmikerroksinen koulutalo on vuodelta 1879. Viereinen Suomalaisen normaalilyseon koulu (nykyinen Helsingin normaalilyseo) on valmistunut 1905. Kolmikerroksinen uusrenessanssirakennus on säilynyt lähes alkuperäisessä asussaan. Cygnaeus lågstadieskolanin mansardikattoisen, pohjaltaan epäsymmetrisen jugendkoulun vuodelta 1910 on suunnitellut Helsingin kaupungin rakennusvirastolla arkkitehti Karl Hård af Segerstad. Koulun kokonaisuuteen liittyy piharakennus sekä koulupihaa rajaava aita. Arkkitehtien Valter Jung, Emil Fabritius ja Waldemar Aspelin suunnittelema entinen ruotsalaisen kauppaopiston talo Merimiehenkadulla on vuodelta 1910.
Helsingin asukasluvun noustua voimakkaasti eteläiseen Helsinkiin päätettiin rakentaa uusi kirkko 1873. Sijaintipaikaksi valittiin kaupungininsinööri Konrad Reuterin kannattama paikka Punanotkosta, mistä oli käynnissä olleessa asemakaavoituksessa varattu paikka kaupungin kolmannelle kirkolle. Johanneksenvuori oli kirkon sijaintipaikkaa päätettäessä vielä laitakaupunkia ja paikalla oli rakentamaton alue. Alueella kohtasivat Helsingin 1800-luvun alun jälleenrakennuskauden itäisen kantakaupungin ja Kampin ruutukaavakortteleiden asemakaavakoordinaatistot. Yhtymäpaikkaan oli tehty 1800-luvulla useita asemakaavoja. Kaupunginosan uusi asemakaava vahvistettiin 1875 ja kirkon rakentamisaikaan kiviset asuinkerrostalot alkoivat korvata seudun aiemman matalan puutalokannan. Uuden kirkon suunnittelusta järjestettiin yleinen arkkitehtuurikilpailu 1878 ja kirkko rakennettiin 1888-1891 ruotsalaisen arkkitehti Adolf Emil Melanderin voittaneen ehdotuksen mukaan. Johannes-nimen kirkko sai Helsingin suomalais-ruotsalaisen seurakunnan jaon yhteydessä 1905. Vuonna 1912 tehdyssä korjauksessa kirkkosalin monivärinen sisämaalaus muutettiin vaaleaksi. Kaupunki antoi paikan julkiselle rakennukselle, kun se lahjoitti yksityiselle Suomalaiselle alkeisopistolle tontin Ratakatu 2:sta. Suomalaisen alkeisopiston rakennus valmistui arkkitehti F.A. Sjöströmin piirustusten mukaan 1878. Yksityinen Suomalainen alkeisopisto muutettiin valtiolliseksi Suomalaiseksi normaalilyseoksi 1887. Koulu toimi Sjöströmin suunnittelemassa rakennuksessa vuoteen 1905, jolloin nykyinen normaalikoulun rakennus valmistui yleisten rakennusten yliarkkitehti Jac. Ahrenbergin suunnittelemana. Normaalikoulua korotettiin ja laajennettiin 1925 ja 1951. Myöhemmin Ratakatu 2:een muutti Kouluhallitus ja vuodesta 1958 rakennuksessa toimi Helsingin opettajakorkeakoulu. Brobergin yksityinen koulu (Läroverket för gossar och flickor) valmistui 1895 arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnitelmien mukaan ja muutettiin Taideteollisuusmuseoksi (Designmuseoksi) 1979. Cygnaeusskolan valmistui 1911 ja oli tuolloin yksi maamme nykyaikaisimmista koulurakennuksista, jonka suunnittelussa oli mm. huomioitu viihtyisyyden ohella terveysnäkökohtia. Johanneksen kirkon puistikkoa varten oli laadittu puistosuunnitelma jo 1800-luvun lopulla. Koulutorin puisto (Koulupuistikko) valmistui kaupunginpuutarhuri Svante Olssonin suunnittelemana 1909 ja Punanotkon puisto (Johanneksenpuisto) 1914. Puistoja perustettaessa niiden yhteyteen päätettiin myös jättää avoin kenttä läheisten koulujen käyttöön. Urheilukentällä järjestettiin Suomen ensimmäiset messut 1920.
Johanneksen kirkko ympäristöineen
Maria Feodorovna, keisarinna
Kim Holma asuu Lauttasaaressa. Luna ja Marko kuuluvat harrastelijateatteriin, joka harjoittelee Lauttasaaressa vanhassa teollisuusrakennuksessa. Samassa rakennuksessa on Niklas Södermanin firman varasto.
Blad, Nikolai
Professori, Suomen osuustoiminnan isä Hannes Gebhard asui Nervanderinkatu 11:ssä 1911-26.
Räihä, Sirpa
Karstulan vanhan kirkonkylän kulttuurihistoriallisesti tärkein kokonaisuus on kirkko ympäristöineen, kirkkoa sivuava keskusraitti sekä näiden ympäristöön 1800-luvun lopulta alkaen rakentunut taajama asuin- ja liiketaloineen. Karstulan hirrestä rakennettu kirkko on valmistunut 1853. Kirkon kookkaaseen kuutiomaiseen keskitilaan liittyvät keskitilan kattolistan alapuolelle jäävät eteishuonemaiset ristivarret. Kirkon keskellä on neliskulmainen, ikkunoilla varustettu lanterniinikupoli. Kirkkosali on poikkeuksellisen korkea ja sen keskeistila sangen vaikuttava. Alttaritaulu "Kristus puhuu kansalle Genesaretin järvellä" on Pekka Halosen 1905 maalaama. Kellotapuli on alkuaan rakennettu 1815 sekä korotettu ja uudistettu perusteellisesti 1861 rakennusmestari Henrik Kuorikosken johdolla. Kirkon eteläpuolella ovat mm. sotien muistomerkit ja hauta-alueet. Karstulan kirkonkylä on Pääjärven, Mustalammen ja Päällinjärven välisellä kannaksella. Etelästä saavuttaessa kirkkomaisema avautuu Korpelan maatilan rakennusten ja peltokaistaleen takana. Alueella näkyvät kirkonkylän rakentumisen kehitysvaiheet: 1800-luvulta on mm. kirkko ympäristöineen sekä maatilarakentamista, kauppa- ja asuintalot keskusraitilla ja sen ympäristössä ovat myöhempiä. Karstulan suojeluskuntatalo Suoja on 1930-luvulta.
Karstula muodostettiin Saarijärven alaiseksi kappeliseurakunnaksi 1775 ja itsenäinen seurakunta siitä tuli 1858. Engelin jälkeisen empirekauden tyyppiä edustava kirkko on rakennettu vuonna 1853 Intendentinkonttorissa 1844 tehtyjen piirustusten mukaan rakennusmestari Jaakko Kuorikosken johdolla. Arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitelmien mukaan 1904 tehdyssä korjauksessa pohjakaavaltaan neliömäiseen kirkkosaliin rakennettiin puolipyöreä lehterikerros. Se poistettiin puolestaan arkkitehti Kauno S. Kallion tekemässä korjauksessa 1953. Taiteilija Ilmari Wirkkala piirsi kansalaissodan muistomerkin 1922 ja arkkitehdit Irma ja Matti Aaltonen suunnittelivat viime sotien sankarihauta-alueen sankaripatsaineen 1957. Kirkon ja sen lähistöllä olleiden talonpoikaistalojen tuntumaan alkoi 1859 maakaupan ja 1870-luvun elinkeinojen vapautumisen ansiosta vähitellen 1800-luvun lopulla tulla ensimmäisiä kauppoja, jotka toimivat aluksi vanhoissa asuinrakennuksissa, mutta myöhemmin keskusraitin varrelle rakennettiin asuin- ja liiketaloja.
Karstulan kirkonkylä
Urho Kekkosen katu
Finlandia-talo
Itkonen-Kaila, Marja
Falken
Harjun maatalousoppilaitos on maan ensimmäinen, 1890-luvulla perutettu maamieskoulu. Oppilaitoksen alueella on historiallisesti hyvin kerroksinen rakennuskanta vanhan lahjoitusmaahovin 1800-luvun alussa rakennetusta päärakennuksesta eri ikäisiin opistorakennuksiiin, joista erityisen merkittäviä ovat Maanviljelystoimikunnan tyyppipiirustusten mukaiset rakennukset sekä arkkitehti Jalmari Peltosen suunnittelema funktionalistinen ruokalarakennus. Alueen vanhin rakennus on lahjoitusmaahovin päärakennus vuodelta 1816. Rapatussa hirsirakennuksessa on vahvaa venäläisen empiren henkeä, jota luovat poikkeuksellisen korkeat ikkunat sekä voimakkaasti ulkoneva, kuuden pylvään kannattama, kolmiopääty suurine lunetti-ikkunoineen. Lääninagronomi Alfred Sjöströmin Maanviljelystoimituskunnalle latimien tyyppipiirustusten mukaisia rakennuksia ovat mm. pehtorin asuinrakennus, konttori, talli, makasiini ja vilja-aitta, joita ei ole muualla säilynyt yhtä monta samalla tilalla. Poikkeuksellisen komea on myös 55 metriä pituinen kivinavetta vuodelta 1899. Alueella on useita henkilökunnan asuinrakennuksia ja oppilasasuntoloita. Muusta rakennuskannasta poikkeavat arkkitehti K. Hård af Segerstadin suunnittelema jugendtyylinen koulutalo vuodelta 1907 sekä arkkitehti Jalmari Peltosen 1939 suunnitettelema, mutta vasta 1954 toteutettu kolmikerroksinen oppilas- ja ruokalarakennus. Suuri rantatie Turusta Viipuriin kulkee Harjun alueen sivuitse. Maatalousoppilaitoksen alueella on myös Salpalinjan puolustuslinjaan kuuluvia linnoituslaitteita.
Harjun lahjoitusmaahovi syntyi 1791, kun Venäjän keisarinna Katariina II lahjoitti sen tykkiväen eversti Jean Prevot de Lumianille. Tila siirtyi 1809 hovineuvos Rehbinderille ja sittemmin Bruun ja Elfving-suvuille ja ostettiin perinnöksi 1825. Kukoistuskausi alkoi tilan siirryttyä 1835 Baeckman-suvun haltuun. 1800-luvun alussa rakennetun päärakennuksen ulkoasu muutettiin 1840 ja siihen rakennettiin matalat siivet 1858. Eversti F. Baeckmanin ja hänen poikansa maanviljelysneuvos Woldemar Baeckmanin aikana 1850-1870 Harju oli maamme edistyneimpiä maataloustiloja. Soita kuivattiin viljelykseen, karjanjalostukseen kiinnitettiin huomiota ja kartanoon rakennettiin ajanmukainen meijeri, jonka voita ja juustoja vietiin Pietariin. Pellot otettiin 9-jakoiseen kiertoviljelyyn ja salaojitettiin ensimmäisinä Suomessa 1858 hollantilaisen insinöörin johdolla. Harju myytiin valtiolle 1885 ja maanviljelyskoulu aloitti toimintansa marraskuussa 1889, kun oli todettu, että aiempien maatalouden oppilaitosten antama koulutus ei vastannut viljelijäväestön tarpeita. Harjun koulu oli edelläkävijä, sillä asetus maanviljelysopetuksen uusimiseksi hyväksyttiin vasta 1890. Maanviljelystoimituskunnan väliaikainen ylitarkastaja, lääninagronomi Alfred Sjöström teki ruotsalaisten esikuvien mukaisesti tyyppipiirustuksia maaseudun rakennuskannan kohentamiseksi. Missään muualla ei ole säilynyt yhtä monta Sjöströmin suunnitelmien mukaan toteutettua rakennusta samalla tilalla. Oppilasasuntolat Jussila ja Puskala, entinen meijeri, puuverstas, asuinrakennus Välitalo ja navetta valmistuivat 1889, kaksi asuinrakennusta 1891 ja 1892. Hevostalli ja konttori rakennettiin 1893, tavara-aitta 1894 ja viljamakasiini 1896. Uusi luokkarakennus valmistui 1906 sekä oppilas- ja ruokalarakennus 1954.
Harjun maatalousoppilaitos
Kustaanmiekka
"Kaupunginosan tunnetuin arkkitehti on Lars Sonck ja kaupunkikuvallisesti vaikuttavin alue on Kasarmitori. Kauppatorilla on art nouveaun mestariteos eli Ville Vallgrenin veistos Havis Amanda (1908) suihkulähteineen, josta nauttivat Pariisissa valetut merileijonat." (s.33)
vartiointi
guarding
bevakning
Friwilliga Brandkåren i Helsingfors högaktningsfullt tillegnad (1869)
Kurkimäki
Lauttasaarentie
Uudenkaupungin puutalokorttelit on maamme parhaiten säilyneitä ja edustavimpia empiren puukaupunkialueita. Kaikkiaan säilyneita puutalokortteleita on noin 40. 1600-luvun alussa perustetun Uudenkaupungin uudelleenkaavoitus on kahden tuhoisan kaupunkipalon jälkeiseltä ajalta 1850-luvulta. Kaupunkirakennetta leimaavat leveät suorat kadut suurine kortteleineen ja palokujineen. Yksikerroksiset kadunsuuntaiset puutalot luovat leveän ja matalan katutilan, jota kehystävät puurivit. 1800-luvun lopulla vaurastunut merenkulkukaupungin porvaristo on rakennuttanut suurikokoisia puutaloja rikkain empirekoristein. Pihapiireihin on kuulunut myös runsaasti sivu- ja ulkorakennuksia. Puutalokortteleita on säilynyt erityisesti Ylisenkadun pohjoispuolella. Alisenkadun päätteenä oleva Uudenkaupungin vanha kirkko on yksi maamme viidestä 1600-luvulla rakenneusta kivikirkosta. Kirkko on poikkeuksellisen hyvin säilynyt kansanomaisine 1700-luvun puusisustuksineen. Kirkon keskikäytävällä on kaupungin porvareiden kalkkikivisiä hautalaattoja ja kirkkotarhassa lukuisia vanhoja hautamuistomerkkejä sekä kolme hautakappelia, joista yksi on 1760- ja kaksi 1780-luvulta. Seurakunnan uusi kirkko Raatihuoneen torin pohjoislaidassa on päätytornillinen uusgoottilainen kolmilaivainen tiilibasilika 1800-luvun ljälkipuolelta. Alisenkadun ja Myllykadun kulmatontilla oleva Junqvistin talo on vanhimpia Uudenkaupungin porvaristaloja ja hyvä esimerkki myöhäisempiren kaupunkirakenteesta sekä asuinarkkitehtuurista. Tontin takaosassa on vuoden 1855 asemakaavan mukaista palokujapuustoa. Yksikerroksiset, 1850-luvulta peräisin olevat kadunvarsirakennukset on laudoitettu vaakavuorauksella ja koristeltu näyttävillä ikkunankehyksillä. Uudenkaupungin satama on ollut Kaupunginlahdella 1700-luvun puoliväliin saakka. Vallimäen vartiotupa vuodelta 1858 on harvinainen esimerkki 1800-luvun luotsiasemasta ja sen sijoittelusta sekä oleellinen osa historiallista satamamiljöötä. Ruutukaava-alueen koilliskulmassa on kauppaneuvos Johan Nordströmin 1930-luvulla perustama Myllymäen puistoalue, jossa on mm. neljä erityyppistä tuulimyllyä.
Uusikaupunki perustettiin suurvaltakaudella 1617. Se oli yksi Kustaa II Aadolfin aikana Pohjanlahden rannikolle perustetuista neljästä uudesta kapungista. Kaupungin ajalle tyypillisen säännöllisen ruutuasemakaavan laati Hans Hansson 1649. Kaupungin vanha epäsäännöllinen katuverkosto jäi uuden ruutukaavan alle. Uusikaupunki sai tapulioikeudet 1830-luvulla ja merenkulusta ja kaupasta tuli vaurastuvan kaupungin tärkeimpiä elinkeinoja. Vuosina 1846 ja 1855 kaupunkia kohtasivat tuhoisat tulipalot. Lääninarkkitehti G.Th. Chiewitzin laatima uusi, paloturvallisuuteen tähtäävä asemakaava vahvistettiin 1856. Ruutukaava-aluetta laajennettiin pohjoiseen ja katujen varsille istutettiin lehtipuita. Lisäksi päätettiin uusien puistojen kaavoittamisesta sekä uuden kirkon rakentamisesta. Uudenkaupungin vanhan kirkon rakentaminen alkoi todennäköisesti jo kaupungin perustamisen jälkeen 1620-luvulla keskeytyen useaan otteeseen. Kellotorni vuodelta 1775 toimi kaupungin palotornina aina viime sotiin asti. Vanha kirkko jäi vaille käyttöä G.Th. Chiewitzin suunnitteleman uuden tiilikirkon valmistuttua 1863. Perinteisestä puukaupungin mittakaavasta piittaamaton uudisrakentaminen rikkoi erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla osan kaupunkikeskustasta. Suojeluun tähtäävä asemakaava laadittiin 1980-luvulla.
Uudenkaupungin puutalokorttelit
Vesterinen, Ervo
<embed src="http://www.gummerus.fi/_acc/_components/atlantis-digistore/players/mediaplayer.swf?file=/_ACC/_components/GetImage.asp?fileID=21c1fc50df674c0379448af20a88e068.flv&displaywidth=398&displayheight=270&autostart=false&title=Prikaatin kosto\sipila_640.flv" width="398" height="270" play="true" loop="true" menu="false" wmode="Opaque" quality="high" bgcolor="#ffffff" align="" pluginspage="http://www.macromedia.com/go/getflashplayer"> Prikaatin kosto on yhdeksäs komisario Takamäki-romaani. Videolla Jarkko Sipilä kertoo rikosromaanistaan. Lue lisää...
Suomen Sokerin Vaasan tehdas asuinalueineen on teollistumisen ajan tehdasyhteisö, joka on rakennettu kaupunkitaajaman ulkopuolelle, sataman ja rautatien läheisyyteen. Sokeritehtaan rakennukset ja asuinrakennukset muodostavat hyvin säilyneen kokonaisuuden. Suomen Sokerin tehtaat sijaitsevat Vaasan länsipuolella sijaitsevan Vaskiluodon pohjoiseen työntyvässä niemessä. Vanhimmat tehdasrakennukset, konttori, kellotornirakennus ja konepaja, ovat koristeellisia punatiilirakennuksia. Konttorin on suunnitellut lääninarkkitehti K.V. Reinius. Reinius suunnitteli myös tehtaan johtajan asunnon sekä työntekijöiden asuinrakennuksia, jotka ovat tiilivuorattuja ja pystyhirsirunkoisia. Puutalomiljöön muodostavat mm. Runar Finnilän 1920-luvulla suunnittelemat työväestön puiset asuinrakennukset. Rakennuskantaa on myöhemmiltäkin vuosikymmeniltä. Lähes kaikki tehdasyhdyskunnan asuinrakennukset ovat säilyneet.
Maan ensimmäinen sokeritehdas perustettiin Turkuun 1756. Sokerin tuontitulli 1897 mahdollisti kannattavan sokeriteollisuuden. Vaasan Sokeritehtaan rakentaminen alkoi 1890-luvun lopulla senaatin myönnettyä Vasa Sockerfabriks Aktiebolagille toimiluvan. Vaskiluoto oli sijainniltaan edullinen, sillä tehdas tarvitsi suuren maa-alueen ja hyvien kuljetusyhteyksien lisäksi vettä tuotannon tarpeisiin. Vaskiluodon satama oli valmistunut 1892 ja satamarata 1900. Tehtaan koneet saatiin asennettua vuoteen 1899 mennessä ja tuotanto käynnistyi samana vuonna. Lääninarkkitehti K.V. Reinius suunnitteli sokeritehtaan tuotantorakennuksia, johtajan asunnon sekä työntekijöiden asuinrakennuksia. 1920-1940-lukujen rakennuskantaa suunnitteli pääasiassa Runar Finnilä, 1950-1960-luvulla Leo Lehtikanto. Vaasan Sokeritehtaan toiminta siirtyi Suomen Sokeri Oy:lle 1919, ja tuotanto jatkui uuden yhtiön alaisuudessa 1980-luvulle. Sen jälkeen kiinteistöt siirtyivät Vaskiluodon teollisuuskiinteistöt Oy:n omistukseen ja niissä alkoi toimia mm. pienyrityksiä.
Suomen Sokerin Vaasan tehdas asuinalueineen
Wallasvaara, Kirsti
Elokuvateatterit Kino-Linna, Kino, Louhi
Tatu ja Patu saapuvat junalla Helsinkiin, tapaavat oppaansa Jori-serkun ja aloittavat seikkailunsa tutustumalla nopeasti Kansallismuseoon. Pojat ryntäävät nayttelysalien läpi ja tarkemmin tutustuvat muun muassa museon asehuoneeseen.
poi datatype property
Turun Sanomien toimitalo, Maalaistentalo ja Standardivuokratalo (Lounais-Suomen maalaistentalo)
Ravintola Havis
"Kireä helmikuinen pakkanen oli karkoittanut kaikki joutilaat iltavetelehtijät Rautatientorilta. --- Lumen peittämä Aleksis Kivi näytti viluiselta ja hylätyltä, mutta teatteri hänen selkänsä takana eli." (s. 6)
Korkeahkolla harjulla sijaitseva tunnelmallinen pieni Merimaskun puukirkko kuuluu maamme varhaisten ristikirkkojen joukkoon. 1726 valmistunut saariston kappeliseurakunnan kirkko ja sen kellotapuli, hautakappeli ja kirkkomaata ympäröivä hirsiaita katettuine portteineen muodostaa rakennushistoriallisesti ja maisemallisesti merkittävän kokonaisuuden Merimaskun salmen lähituntumassa. Kirkko on pohjamuodoltaan lähes tasavartinen ristikirkko. Sakaristo sijaitsee pohjoisen ristivarren pohjoispäässä. Etelä- ja länsiristien oviaukkojen edessä on myöhemmät lautarakenteiset eteishuoneet. Punamullatuissa ulkoseinissä on takonauloilla kiinnitetty leveä pystysuuntainen ulkovuoraus. Pitkänurkalle salvottujen hirsiseinien ulkonurkissa on nurkkaketjuja suojaava pilasterimainen vaakalaudoitus. Vesikatto on tehty paanuista. Kirkkosalin seinissä on pystylaudoitus, ja niiden juovitettu marmoria imitoiva maalaus on peräisin vuodelta 1850. Ristivarsien kaarevat tynnyriholvit yhdistyvät ristikeskuksessa. Länsi- ja pohjoisristissä on lehterit. Barokkityylinen saarnastuoli, jonka korissa on Turussa toimineen puunleikkaaja Mathias Reimanin tekemät apostoliveistokset, on lahjoitettu 1658 seurakunnan edellisen kirkkoon. Kaikukatoksessa on latinankielinen kehotus: Kirottu olkoon se, joka Herran työn laiskasti tekee. Turun seudun kirkoille luonteenomainen kaappikello ja kauppafregattia esittävä kirkkolaiva ovat 1800-luvun alkupuolelta. Kirkon ympärillä olevaa pohjois-eteläsuuntaista pitkänomaista kirkkotarhaa ympäröi hirsiaita. Sen luoteiskulmassa oleva kellotapuli on vuodelta 1769. Lounaiskulmassa on hirsistä salvottu harjakattoinen porttihuone ja kaakkoiskulmassa hirsistä salvottu hautakappeli 1700-luvun puolivälistä. Viime sotien sankarihauta-alueen muistomerkki on Wäinö Aaltosen tekemä.
Merimasku kuului kappelina Maskuun ja myöhemmin vuodesta 1577 Naantaliin. Seurakunta itsenäistyi 1904. Merimaskun kirkko valmistui vanhalle kirkonpaikalle 1726 Merimaskun Killaisista kotoisin olleen Carl Jacobssonin johdolla. 1830-luvun alussa kirkko korjattiin nykyiseen ulkoasuunsa. Kirkkosalia restauroitiin 1954 arkkitehti Lauri Sipilän ja konservaattori Thorvald Lindquistin johdolla, jolloin mm. holveja peittänyt vaalea liimamaali pestiin pois ja penkit uusittiin. Kellotapulin, joka toimi alun perin kirkkomaan sisäänkäyntinä, rakensi 1769 rakennusmestari Juha Lindmark. Kirkkotarhan ympärille 1889 rakennettu hirsiaita uusittiin 1995.
Merimaskun kirkko
Sinervo, Ursula
Perämeren kalasatamat ja kalastustukikohdat (Kaakamonniemen kalasatama)
'Tuominen asui Neljännellä linjalla pienessä huoneessa, "Kanakopissa", kuten mies sitä itse kutsui. Asunto sijaitsi rapistuneen tiilitalon viidennessä kerroksessa ja ikkuna avautui suoraan vastapäisen talon betonipäätyä kohden.' (s.97)
Epäilyttävä paketti päätyy lähempään tarkasteluun Neljännelle linjalle.
Satamamakasiini 5
Jämsänjoen molemmin puolin ulottuvalle viljavalle alueelle on jo varhain keskittynyt suuria talonpoikaisia maatiloja, joiden 1800-luvulla muotoutunut rakennuskanta noudattaa monessa pihapiirissä empirekaudelle ominaista säätyläistilojen arkkitehtuuria. Pitkästä asutushistoriasta muistuttaa joen varrella oleva rautakautinen kalmisto. Savikkoalueella sijaitseva Jämsänjokilaakso tunnetaankin Keski-Suomen vilja-aittana. Jämsän taajamarakenteen eteläpuolella oleva alue polveilee avoimena maanviljelysmaisemana. Joen itärannalla on mm. Ala-Mannisen, Vinnin, Puttolan ja Ruotsulan tilat sekä vastarannalla joen mutkassa Karhala, Niemi ja Saari. Kaikki tilat peltoineen sisältyvät laajempaan Jämsänjokilaakson maakunnallisesti arvokkaaseen kulttuurimaisema-alueeseen.
Jämsänjokivarsi oli asuttua seutua jo viikinkiajalla. 1940-luvulla löydetyn kalmiston esineet ajoitetaan 900-luvulle. Alueen otollisuudesta asutukselle kertovat myös monet alueelta tunnetut kivikautiset asuinpaikat. Moreeni- ja kallioalueiden rajaama hedelmällinen jokilaakso muodosti jo 1500-luvulla merkittävän asutuskeskittymän muuten harvaanasutulla seudulla. Kantatilat Vinni, Manniset, Ruotsula ja Puttola sekä länsirannalla Saari, Karhala ja Niemi olivat olemassa jo 1500-luvun lopulla. Alustalais- ja torppariasutusta muodostui mm. Turkinkylälle sekä Vaherintien, Jokisuuntien ja Kaipolantien varsille.
Jämsänjoen agraarimaisema
Suosittu 80-luvun bändi yrittää pinnalle uudelleen, mutta poliisimurha ja menneisyyden aaveet rikkovat haaveen.
Taitavana tv-käsikirjoittajana tunnetun kirjailijan jännittävä ja hauska tarina 80-luvun rockbändin epäonnisesta comebackista 80-luvun menestysyhtyeen Babylonian paluusta unelmoiva kitaristi Pablo tekee bändikaverilleen käytännön pilan, joka menee karmealla tavalla pieleen. Kaksi poliisia saa surmansa hämärissä olosuhteissa. Murhaajaksi epäilty Harri on karkuteillä – ja Babylonia vuosien tauon jälkeen otsikoissa. Pelostaan huolimatta Pablo näkee tilaisuuden koittaneen: ilmainen julkisuus on käytettävä röyhkeästi hyväksi. Ystävien menneisyydestä alkaa kuitenkin paljastua pelottavia salaisuuksia, ja Pablo tajuaa saattaneensa vaaraan niin itsensä kuin perheensäkin. (www.otava.fi)
Hakaniemenpuisto
Montako saarta kuuluu Helsingin merialueelle? Montako luotoa? Helsingin liikuntaviraston sivuilta löytyy tietoa aiheesta. Saaria lasketaan olevan Helsingin alueella yhteensä noin 300. Näistä luotoja ja kareja (alle 0,1 hehtaaria) hieman yli viidennes. Aikaisemmin saaria on ollut enemmän, mutta niitä on kadonnut erilaisten täyttöjen ja yhdistämisten kautta. Saaret omistaa pääasiassa Suomen valtio ja Helsingin kaupunki. Katso aiheesta lisää liikuntaviraston sivuilta: http://www.hel.fi/hki/liv/fi/Ulkoilu/Saaristossa/Saaret+-+osa+Helsinki_
Helsinki sisältä = Helsingforsinteriörer = Helsinki Interiors
"Pieni tummanharmaaksi patinoitunut kivitalo Punavuorenkadulla Rööperissä oli rakennettu joskus vuosisadan alussa - "ja jätetty sitten oman onnensa nojaan", sanoivat keski-ikäiset rouvashenkilöt, jotka pitivät arvolleen sopivampana asua Kaivopuistossa tai ainakin Eirassa ja tietysti mieluimmin meren tuntumassa. No, kaikilla ei kuitenkaan ole varaa merinäköalaan ja toisaalta Rööperi eli uuden kukoistuskauden kynnyksellä: sinne muutti pienempiä ja suurempia julkkiksia, vanhoja ankeita taloja saneerattiin ja asuntojen hinnat nousivat kuukausittain huimasti. Yhtäkkiä oli tullut kovin muodikkaaksi asua kantakaupungissa ja nimenomaan vanhoissa työläiskortteleissa. Moni kehtasi olla jo ääneenkin ylpeä kodistaan pahamaineisessa Rööperissä, vaikka paljasjalkaisen Stadin Arskan Punavuoresta meluisine asukkaineen ei tietenkään ollut enää paljon jäljellä. - - - Paljon ei vanhoja kunnon kivijalkakauppoja enää edes Rööperissä ollut, steriilit suuret alennushallit olivat vyöryneet tilalle mahtavine valikoimineen joista ei edes löytänyt etsimäänsä. Eikä Ingrid Krokfors suostunut kurkistamaankaan alennushalleihin; mitä ei saanut maitokaupasta, sen hän kävi ostamassa Roobertin hallista, jossa sentään oli taatusti tuoretta tavaraa ja kunnollinen vanhanaikainen palvelu." (2007: 214-215.)
Dekkarin murhatutkinta lähtee liikkeelle Punavuorenkadun asunnosta.
Alppikatu
'Tuskin hän täältä, Mannerheimintien alittavasta tunnelista kivenheiton päässä Edunkuntatalosta oli ajatellut hakea turvaa. Tänne hän oli kuitenkin päätynyt, lähelle raiteita jotka kulkivat Jätkäsaaresta ja Länsisatamasta Ruoholahdensillan alle ja Marian sairaalan ohi, Runeberginkadun alitse ja edelleen kaupungin pääväylän, Mannerheimintien alitse ja jatkuivat vanhojen makasiinien ohi yhtyäkseen rautatieaseman raiteisiin.' (s. 11)
Nuori nainen löytyy murhattuna satamaradan tunnelista.
Riskun talo Sarvijoen kylässä on edustava esimerkki eteläpohjalaisesta umpipihaisesta talonpoikaistalosta. Sarvijoen nauhamainen kyläasutus peltoineen on keskittynyt pienen Sarvijoen ja sitä seuraavan maantien varrelle. Riskun talo sijaitsee kylän eteläosassa. Riskun talon piha on suljettu kaikilta sivuiltaan rakennuksilla; 1873 rakennettu päärakennus on pihan takalaidalla ja pihaan kuljetaan porttilutin kautta.
Laihian emäpitäjän takamaihin ja eräalueisiin kuulunut myöhemmän Jurvan pitäjän seutu asutettiin pääosin vasta uuden ajan alkupuolella. Huonojen liikenneyhteyksien takana, metsä- ja suovaltaisella alueella virtaavan Sarvijoen varrelle perustettu Sarvijoen kylä sai ensimmäiset asukkaat 1600-luvun alkupuolella. Kylän elinkeinona oli maatalouden lisäksi 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun vaihteessa perustetut saha, mylly ja meijeri.
Sarvijoen Riskun talo
Norta, Yrjö
Kaisu Puuska-Joki asui Kalevankatu 19:ssä vuodesta 1907 aina vuoteen 1969 asti.
Ravintola Ankkuri
1980-luku
Juhan poika Perttu asuu Tunturikadulla, siellä Juhakin yöpyy tilapäisesti.
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Ensten)
Ruoholahden lastenkirjasto
Halisten kylämäki on yksi Aurajokilaakson kymmenkunnasta vähintään rautakaudelta asti yhtäjaksoisesti asutettuna olleesta kylämäestä. Kylä on säilyttänyt perinteisen rakenteensa ja sen rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Halisten kylä sijaitsee Aurajoen pohjoispuolella Halistenkosken kupeella vanhan Räntämäen eli Maarian kirkolta Ravattulaan johtavan paikallistien varressa. Kylämäen pitkästä asutushistoriasta kertovat yksi kivikautinen ja useat rautakautiset löydöt. Kylässä on Tätilän, Komosen ja Koski-Frantsin talot. Viljelykset laskeutuvat jokirantaan. Teollisuushistoriallisesti merkittävän Halistenkosken koskimaisemaa hallitsee 1923 käyttöön otettu Turun vesilaitos patoineen. Halisten kylämäki sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla Aurajokilaakson maisema-alueella.
Aurajoen suu oli Halisten kohdalla 800-luvulla, jonka jälkeen koskipaikka alkoi mataloitumisen takia estää purjehtimisen Aurajokea ylös. Maarian pitäjän Halisten kylässä oli kolme taloa 1560; Tätilä (myöhemmin Kreula), Kallonen (nyk. Komonen) ja Löytänä (Frantsi, nykyisin Koski-Frantsi). Isojaon aikaan 1787 kylän kolme taloa olivat nykyisillä paikoillaan. Halisten koskeen syntyi jo keskiajalla tuotantolaitoksia. Ensimmäiset kirjalliset maininnat Halisten myllystä ovat vuodelta 1352. 1500-luvulla kosken partaalla sijaitsi maamme varhaisin verkatehdas. Verkamyllyn lisäksi koskessa toimi jauho- ja säämiskämyllyt. 1700-luvulla koskessa oli kaksi jauhomyllyä, tamppimylly ja vanuttamo. 1800-luvulla kosken partaalle rakennettiin väri- ja liitutehtaat. Aurajoen etelärannalle rakennettiin Turun kaupungin uusi vesilaitos 1920-luvun alussa. Sen vieressä sijaitsi tuolloin luumylly, joka purettiin 1920-luvulla, ja leipomo, joka muutettiin vedenpuhdistamon johtajan asunnoksi. Vuonna 1923 käyttöön otetun vesilaitoksen henkilökunnan asuinrakennus rakennettiin Halistentien toiselle puolelle. Vesilaitosta laajennettiin ja ajanmukaistettiin 1931, 1935 ja 1942. Maarian kuntaan kuulunut Halinen liitettiin Turkuun 1944. Halistenkosken yli rakennettiin uusi silta 1980-luvulla, jolloin vanha 1930-luvulla rakennettu silta jäi kevyenliikenteenväyläksi.
Halisten kylämäki
Tamminen, Kari
Williams, Fred
Riionheimo, Janne
Lappeenrannan linnoitus- ja varuskuntakaupunki (Reservikomppanian alue)
Jokioisten kirkko ja pappilat (Vanha pappila)
Törmä, Topi
Romaanin päähenkilö, kartanonherra Johannes Weckström, asuu kartanossa.
Cygnaeuksen galleria
Hämeentie 78
One Night at Sirdies on suomalaisen Damn Seagulls -yhtyeen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 2005. Levy kuvaa nuoren miehen kasvukipuja Helsingissä. Levyn nimi on peräisin Kalliolaisesta pubista. Viimeisen kappaleen nimi on Helsinki Runaway.
Runnin kylpylä ja Saarikosken kanava (Runni)
Kirjasessa esitellään Helsingin ortodoksisen seurakunnan kirkot
Olemme tyttöystäväni kanssa aikamoisia herkkusuita, ja tapanamme on käydä yleensä vähintään kerran viikossa ulkona syömässä. Asumme pääkaupunkiseudulla. Usein ulos syömään lähtiessämme törmäämme kuitenkin samaan vanhaan ongelmaan: mihin sitä menisi? Helsingin ydinkeskustan ravintolat on melkein kaikki käyty läpi. Osaisitteko kertoa joitain hyviä ravintolaopas-nettisivuja? Myös minulla ja poikaystävälläni on tapana herkutella aika tiuhaan Helsingin keskustan ruokaravintoloissa ja olemme huomanneet vaihtelun virkistävän. Seuraavilta sivustoilta pääset hakemaan ravintoloita muun muassa sijainnin ja ravintolatyypin mukaan: http://www.vapaa-aikavirasto.com/ravintolat/?pid=45&tid=2 http://www.helsinki.fi/fi/index/matkailu/ravintolat.html http://www.ravintolakeskus.fi/ http://omakaupunki.hs.fi/haku/Ravintola/C
Ravintola Walhalla
Vuosina 1949-51 rakennettiin Helsingin Olympialaisia varten päälinnoitukseen arkki­tehti Aulis Blomstedtin suunni­telmien mukaan kesära­vintola. Suunnitelmista toteutettiin vain osa. Ravintolan­ pääsali oli Dellwigissä ja muut tilat kahdessa tasossa Boijen ja Zanderin vä­lissä. Yleisö tuli sisään väliaikaisesta sisäänkäynnistä Boijen etelä­päästä. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Analecta Archaeologica Fennica XII. 1955. KA VSA 17044 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KrA Ö 1-18, G 21,47 MV SL VIK 164-175 MV SL Valokuvakokoelmat
Muutostyöt alkoivat vuonna 1948 arkkitehti Aulis Blomstedtin suunnitelmien mukaan. Sekä kaponieerit Delwig että Boije paljastettiin maavallien alta ja venäläisaikaiset tukimuurit purettiin suurimmaksi osaksi. Kaponieeri Delwigin betonilattia purettiin ja sen tilalle tehtiin uusi puulattia. Kaponieeri Boijen taakse rakennettiin kaksikerroksinen uudisrakennusosa, johon sijoitettiin sisääntuloaula ja keittiötilat. Eteisaulan kautta päästiin sekä pääravintolasaliin kaponieeri Delwigissä että kabinettitiloihin kaponieri Boijessa. Ravintola Walhalla aloitti toimintansa kesäkuussa 1950 ja ravintolatoimintaa on jatkettu kesäisin aina siitä lähtien. Vuosina 1980-83 ravintola oli kuitenkin suljettuna peruskorjaustöiden vuoksi. Korjaustöiden suunnitelusta vastasi aluksi arkkitehtitoimisto Aulis Blomstedt, myöhemmin arkkitehtitoimisto Severi Blomstedt. Korjaustöiden yhteydessä ravintolaa laajennettiin rakentamalla terassitaso rekonstruoidun kontregardi Hoppen päälle. Tämän uudisosan alle louhittiin keskusväestönsuoja, jonka yhteydessä sijaitsevat henkilökunnan sosiaalitilat. Uusi pääsisäänkäynti sijoitettiin Delwigin ja Boijen väliseen yhdysosaan. Pääsali jäi korjaustyön jälkeen lähes ennalleen. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Analecta Archaeologica Fennica XII. 1955. KA VSA 17044 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KrA Ö 1-18, G 21,47 MV SL VIK 164-175 MV SL Valokuvakokoelmat
Keski-Suomen kansanopisto on yksi maan vanhimmista kansanopistoista ja sen 1900-luvun alun päärakennus edustava esimerkki kansanopistojen vilkkaasta rakennusvaiheesta. Opistorakennuksen suunnittelija Yrjö Blomstedt on kansallisromanttisen kauden arkkitehti, jolla on Jyväskylän seminaarin lehtorina ollut myös suuri vaikutus käsityö- ja taideopetuksen uudistajana. Suojärven rantamaisemassa oleva hirsinen opistorakennus on valmistunut 1912. Jugend-vaikutteinen opisto on edelleen alkuperäisessä käytössä ja säilynyt olennaisilta osiltaan Blomstedtin suunnittelemassa asussa. Kansanopiston uudemmat rakennukset ovat pihapiirin laidalla, vanhimmalla päärakennuksella on keskeinen asema järvenrantaan rajautuvassa maisemassa.
Suolahdesta kasvoi 1800-luvun lopulta alkaen elinvoimainen yhdyskunta teollisuuden, rautatien, vesiliikenteen ja Keski-Suomen kansanopiston vaikutuspiirissä. Suomen ensimmäinen kansanopisto perustettiin 1889 Kangasalle. Kansanopistoliike pyrki kohottamaan nuoren aikuisväestön yleistä sivistystasoa ja herättämään kansallista kulttuuritietoutta. Kansanopistoja perustettiin kymmeniä vuoteen 1917 mennessä. Vanhimpiin kansanopistoihin kuuluva Keski-Suomen opisto aloitti toimintansa 1894 Äänekoskella. Opiston perustivat Keski-Suomen Maanviljelysseura, Jyväskylän seminaarin lehtorit ja Helsingin yliopiston Hämäläis-Osakunnnan opiskelijat. Uudet toimitilat rakennettiin Suolahteen, jonne opisto siirtyi 1912. Opistorakennuksen suunnitteli arkkitehti Yrjö Blomstedt, joka toimi paitsi arkkitehtina, myös puukäsityön ja piirustuksen lehtorina Jyväskylän seminaarissa. Blomstedt oli avainasemassa, kun kansainvälisen niin sanotun esteettisen liikkeen periaatteita alettiin soveltaa suomalaisessa taidekasvatuksessa 1900-luvun alussa. Jyväskylän seminaarissa hän toimeenpani opetusohjelman uudistuksen, joka toi suomalaisen kansallisromantiikan ihanteet piirustuksen ja käsityön opetukseen. Hän pyrki samassa hengessä edistämään käsitöiden opetusta muissakin oppilaitoksissa. Keski-Suomen kansanopiston vanha päärakennus peruskorjattiin 1990-luvulla arkkitehti Severi Blomstedtin johdolla. Arkkitehti Asténin suunnittelema kolmikerroksinen uudempi opistorakennus valmistui kansanopistoon 1930. Pihapiiriin siirrettiin sotien jälkeen 1800-luvulta olevat tuulimylly ja pikkuaitta. Kaksikerroksiset, tiilipintaiset asuin- ja opistorakennukset sekä Suolahti-sali valmistuivat 2000-luvun vaihteessa.
Keski-Suomen kansanopisto
Helsingin Poliisilaitoksen keskusasema 1931-1982
Vanhassa ylioppilastalossa sijaitsee Ylioppilasteatteri, jonka jäsen minäkertoja on.
Laihian kirkko on mielenkiintoinen esimerkki Yli-intendentinvirastossa suunnitellusta 1700- ja 1800-luvun taitteen kirkkotyypistä ja 1900-luvun alun kansallisromanttisesta restauroinnista. Laihian kirkko on pohjakaavaltaan pitkäsakarainen tasavartinen ristikirkko, jonka läntiseen ristivarteen liittyy korkea torni kelloja varten. Loiva vesikatto on aumattu ristivarsien päistä. Kirkkosalia jäsennöivät valkoiseksi maalatut, uritetut pilasterit. Pyöreäkorinen saarnastuoli kuuluu alkuperäiseen sisustukseen. Hirsiseinien piilutus ja tynnyriholvin listoitusten kasetoima lautaverhous on 1900-luvun alun korjauksesta, samoin penkit. Alttaritaulun, jonka aiheena on Lasaruksen herättäminen kuolleista, on tehdyt Lennart Segerstråle 1956. Pohjoisen ristivarren päässä olevassa huonetilassa kirkkomuseo, jonne on sijoitettu mm. kirkon alkuperäinen alttaritaulu, joka on vaasalaisen Emanuel Almin työ vuodelta 1807. Kirkkotarhassa olevan viime sotien monumentaalisen sankaripatsaan on suunnitellut kuvanveistäjä Kalervo Kallio. Se on sijoitettu Matti Björklundin (myöh. Visanti) vuoden 1918 sodan muistomerkin "Iäisyyden portin" edustalle. Raivaajapatsas on Veikko Leppäsen tuotantoa 1956.
Laihian kappelikirkko vihittiin 1508. Itsenäinen seurakunta muodostettiin 1576 Isonkyrön ja Mustasaaren emäseurakunnista erotetuista alueista. Seurakunnan toinen 1642 valmistunut kirkko purettiin 1809, kun nykyinen kirkko oli valmistunut 1805. Puretun kirkon hirsistä rakennettiin Ylipotin luhtiaitta Potilan kylään. Yli-intendentinvirastossa laaditut piirustukset hyväksyttiin 1797 ja kirkon rakennutti vaasalainen raatimies Herman Höckert 1803-1805. Kirkossa tehtiin suuri korjaus- ja muutostyö 1913 Vaasan lääninarkkitehtina toimineen A.W. Stenforsin laatiman suunnitelman mukaan. Torni sai korkean lyhdynmuotoisen katon. Kuorin takana sijainnut sakaristo-osa purettiin ja uusi sakaristo erotettiin väliseinällä itäisen ristivarren päästä. Kirkkosalin muutkin poikkisakarat katkaistiin väliseinillä. Sisätilaan tehtiin myös muita muutoksia.
Laihian kirkko
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 2 : Eira, Ullanlinna ja Kaivopuisto
Miksi stadionin torniin pitää nousta hissillä eikä sen portaita voi käyttää? Minusta olisi paljon jännittävämpää kiivetä torniin käyttämällä portaita. Milloin portaita sai vielä käyttää? Kyseessä ovat turvallisuusseikat. Hissillä tornin huipulle kulkeminen on turvallista ja aika vaivatontakin. Jännitystä ei siinä taida olla niin paljon kuin tuossa jalan kapuamisessa. Itselläni on kuitenkin sen verran korkeuskammoa, että kokisin riittävästi jännitystä jo uskaltautuessa sinne huipulle. Edellinen käynti taisi olla 1970-luvun lopussa tai 1980-luvun alussa luokkaretkellä. En muista enää kauhuani. Tuo portaikko on melko matalalla kaiteella varustettu ja sen verran kapea, että siinä tulisi takuuvarmasti vaarallisia tilanteita. Torniin on voinut päästä rakennuksen valmistumisesta lähtien. Tornissa on ollut hissi alusta pitäen. Ja yleisö on ohjattu sitä käyttämään. Portaita pitkin ei ole torniin voinut nousta.
Fafan kuoleman jälkeen Solveig muuttaa isänsä ja äitinsä Saaran kanssa Otavantielle. Saara on palannut jälleen miehensä luo.
Mäntässä yhdistyvät vesistöön liittyvä teollinen maisema ja korkeatasoinen teollisuusarkkitehtuuri. Mäntän paperitehdas on yksi Suomen tärkeimmistä puunjalostustehtaista. Varhaisesta puuhiomosta on saanut alkunsa teollisuuskaupunki, missä paperitehdasyhtiön, tehtaalaisten ja yhdyskunnan suhde on ollut poikkeuksellisen kiinteä. Mäntän paperitehtaan tehdasalue käsittää paperitehtaan ja entisen sulfiittisellutehtaan tuotantolaitokset. Vanhimmat tuotantorakennukset ovat osin 1800-luvun lopulta, valtaosa 1920- ja 1930-luvuilta. Tärkeitä tehtaan ja kaupungin maamerkkejä ovat erityisesti vanha pirtutehdas ja voimalaitos. Tehdasyhdyskuntaan liittyvät 1920- ja 1930-luvulla rakennetut pääkonttori, johtajien asuntoja, Asemankulman yhtenäinen asuinalue ja Mäntän klubin klassistinen kerhorakennus. Joenniemen kartanon 1930-luvulla rakennettu päärakennus toimii nykyisin Gösta Serlachiuksen taidemuseona. Kokonaisuuteen kuuluvat kartanopuisto ja kaksi pienempää asuinrakennusta. Teollisuuspaikkakunnan sisäiseen hierarkiaan ja yhdyskuntarakenteeseen kuuluva kirkko on omaperäinen barokkiklassismin arkkitehtuurin ja kansanomaisen puuveistotaiteen yhdistelmä 1920-luvulta.
Apteekkari G.A. Serlachius perusti 1868 Mänttään uudenaikaisen puuhiomon. Paperitehdas valmistui 1882 ja selluloosatehdas 1913. Tehtaan pääkonttori valmistui 1935 ja johtajien asunnot 1939 (Jung & Jung, J. Eklund). Asemankulman aluetta kaavoittivat 1900-luvun kahdella ensimmäisellä vuosikymmenellä arkkitehdit Valter Thomé, W.G. Palmqvist ja Eliel Saarinen. Asuinrakennukset oli tarkoitettu pääasiassa G.A. Serlachius -yhtiön toimihenkilöille. Alueen yhtenäistä rakennuskantaa suunnittelivat Valter Thomé, Oiva Kallio ja W.G. Palmqvist. Mäntän klubin klassistinen kerhorakennus rakennettiin 1917-1920 ja Joenniemen kartanon päärakennus 1934 arkkitehti Jarl Eklundin suunnitelman mukaan. Arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnittelema Mäntän mylly valmistui 1922. Mäntän kirkko rakennettiin 1927-1928 arkkitehti W.G. Palmqvistin laatimien piirustusten mukaan. Vilppulan seurakunnasta erotettu Mäntän tehdasseurakunta oli perustettu jo 1921 ja perustamisen ehtona oli ollut kirkon rakentaminen. Ulkoseiniltään vaaleanruskeaksi rapattu kirkko rakennettiin osaksi kivestä ja osaksi tiilestä. Saarijärveläinen Hannes Autere veisti kirkkoon saarnastuolin, alttarikaiteen ja urkulehterin rintamuksen puureliefit. Keskisuomalaiseen järvimaisemaan sijoitetun Madonna ja lapsi -aiheisen alttaritaulun maalasi Alvar Cawén, jonka töitä ovat myös kuori-ikkunoiden lasimaalaukset.
Mäntän tehtaat ja yhdyskunta (Joenniemen kartano)
Pohjola-Norden
Hanasaaren voimalaitos
Tikkurilan rautatieasema
Santakarin pooki kuvastaa havainnollisesti tunnusmajakan roolia Rauman historiallisen kaupunkiväylän ensimmäisenä ja tärkeimpänä merimerkkinä. Tunnusmajakan lähiympäristö on säilynyt rakentamattomana ja avoimena. Santakarin 1857 valmistunut tunnusmajakka sijaitsee Rauman satamaan lounaasta johtavan väylän uloimmassa pisteessä. Niemi-Santakari on noin 500 metriä pitkä lähinnä matalaa heinikkoa kasvava kallioluoto. Sen länsipuolella on rannaton meri ja itäpuolelta alkaa Rauman edustan saaristo. Keskellä saarta sijaitseva tunnusmajakka on luodon ainoa rakennus. Majakkarakennus on yhä alueen keskeisin maamerkki ja sen historiallinen funktio on selkeä. Kahdeksankulmainen, kivisokkelille perustettu 18,6 metriä korkea puutorni on mielenkiintoinen esimerkki 1800-luvun merimerkkiarkkitehtuurista.
Rauman porvarit rakennuttivat 1839 Niemi-Santakarin luodolle hirsimökkiä muistuttavan tunnusmajakan. Krimin sodan alettua merimerkki purettiin 1854. Sodan päätyttyä luotsi- ja majakkalaitos rakennutti samalle paikalle uuden tunnusmajakan, jonka suunnitteli lääninarkkitehti G.Th. Chiewitz. 1879 pooki aiottiin muuttaa valomajakaksi, mutta hanke jäi toteuttamatta. Santakarin luota alkanut väylä mataloitui 1900-luvun kuluessa siinä määrin, että suuremmat laivat eivät enää voineet käyttää sitä. Väylä kuitenkin kunnostettiin 1970-luvulla Rauman syväväyläksi. Vuonna 1996 merenkulkulaitos luovutti merimerkkinä tarpeettomaksi käyneen pookin Rauman kaupungille. Korjauksen lähtökohtana on ollut rakennuksen ulkoasu 1880-luvulla.
Santakarin pooki
Tohkanen, Mikko
Ruth Snellman oli Kansallisteatterin näyttelijä 1913-1961.
Jurkka, Eino
Kerkeling, Hape
' - Onhan tämä ihan yhtä helvettiä, Kari Takamäki puuskahti. Poliisitalon neuvottelutilassa istuva komisariokollega Eero Jansson nyökkäsi. - Herrojen ajatukset kääntyvät aina meidän murheiksi.' (s. 25)
Komisariot päätyvät saman monisäikeisen rikoksen tutkintaan.
Kohteen kuva JPEG-muodossa.
photo
kuva
Kakonaho on Vaara-Karjalan poikkeuksellisen hyvin säilynyt kylämaisema, jonka muodostavat vapaamuotoiset pihapiirit sekä kyläkumpareelta avautuvat maisemat. Erityisesti Aaronpihassa ja Sivolassa on harvinaisen hyvin säilyneet pihapiirit, joiden eri-ikäiset rakennukset asettuvat mäkikumpareen rinteelle. Aaronpihan päärakennus on vuodelta 1907, talousrakennukset pääosin vuodelta 1826. Aaronpiha on ollut Pohjois-Karjalan maanviljelysseuran ja Maataloudellisen rajaseututoiminnan valitsema mallitila 1930-1963. Aaronpiha esittelee myös kunnallismies Aaro Ikosen esineistöä museona. Pohjois-Karjalan vaarakylät ovat yksi kansallismaisemistamme.
Vaara-asutus yleistyi Ilomantsin seudulla 1600-1700-luvulla. Kakonaho mainittiin kylänä 1691, jolloin siellä oli kolme savua. Kakonahon maat olivat osin rälssi- ja osin kruununmaata. Kylässä käyty isojako hyväksyttiin vasta 1888.
Kakonahon kylämaisema
Väinölänkatu
Kansaneläkelaitos
Hämeen Härkätie (Lietsan kylä)
J. Pekka Mäkelän juttu "Lähiön kasvatti" kuvaa lapsuutta Kontulassa.
Lindgren, Liisa
Käsityöperinteestään ja siihen liittyvästä mäkitupa-asutuksesta tunnettu Heinämaan kylä on säilyttänyt perinteisen kyläluonteensa. Asutus keskittyy vanhan kylätien ja maantien risteyksen ympäristöön ja muodostuu kantatilojen talouskeskuksista sekä mäkitupa-asutuksesta. Porvoonjokeen laskevan Heinjoen varrelle syntynyttä jokilaakson viljelymaisemaa rajaavat metsäiset mäenharjanteet. Heinämaan kylän asutus on keskittynyt maanteiden varsilla oleville erillisille mäenkumpareille. Heinjoen länsipuolella on maantien varrella pieni Leitsamaan kyläkeskus peltoineen. Heinämaan kylässä eri yhteiskuntaluokkien asutuksen ominaispiirteet ovat havaittavissa, erityisesti Mahalanmäen ja Ristonmäen mäkitupa-alueilla. Mahalanmäen käsityöläisalueen vanhimmat asuinrakennukset ovat peräisin 1700-luvulta. Heinämaan kylän keskuksen muodostavan Keskikylän rakennuskantaan kuuluu entisen kyläkaupan lisäksi 1870-luvulla rakennettu kansakoulu ja 1930-luvun rukoushuone. Nuorisoseurantalo sijaitsee maisemallisesti näkyvällä paikalla kylää ympäröivien peltojen pohjoisosassa.
Heinämaan ja Leitsamaan kylien asutus on peräisin keskiajan loppupuolelta. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, Heinämaan kylässä oli kaksi taloa ja joen länsirannalla olevassa Leitsamaan kylässä kolme. Kylien halki kaakko-luode suunnassa kulkevan maantien linjaus on ollut käytössä jo 1700-luvulla. Maantie Heinämaan kylästä Orimattilan kirkonkylään rakennettiin hätäaputöinä suurten nälkävuosien aikana. Heinämaan kylän käsityöläistausta näkyi kyläkeskuksen ympäristöön keskittyneessä runsaassa mäkitupalaisasutuksessa. Mahalanmäelle, Ristonmäelle, Sepänmäelle ja Pitkämäelle keskittyneiden käsityöläisten tyypillisiä tuotteita olivat jo 1700-luvulla pitsin nypläys, puuastiat, tarvekalut ja sepän työt. Kylän meijeri perustettiin 1889 ja muutettiin 1921 nuorisoseurantaloksi.
Heinämaan kylä
Ounasvaarantie
Rautakaudelle ulottuva asutushistoria, Ruskealan ja Kirkkolan kyläasutus sekä laaja viljelymaisema järvikannaksella kuvastavat historiallisen asutuksen jatkuvuutta ja keskeistä sijaintia maisemassa. Hartolan kirkonkylän pohjoispuolella, Rautaveden ja Jääsjärven välisellä kannaksella, valtatie 4:n molemmin puolin avautuva Ruskealan ja Kirkkolan kylien viljelymaisema on kirkonseudun ohella toinen Hartolan 1700-luvun laajoista viljelyaukeista. Ruskealan asuttuna säilyneen kylätontin pohjoispuolella olevat Kirkkolan ja Tollinmäen rusthollit sekä entinen kirkkoherranpappila on rakennettu viljelyaukealta nouseville kumpareille. Ruskealan kyläraitti peltoaukean eteläreunalla on jäänyt uudemman valtatien itäpuolelle. Vanhan kylätontin vaiheilla sijaitsevat Ruskealan ja Uusi-Ruskealan tilakeskukset perinteisine rakennuksineen. Kirkkolan rusthollin tilakeskus on rakennettu Rautaveteen rajautuvan pellon keskelle. Poikkeuksellisen pitkä koivukuja johtaa miespihaan, jonka itälaidassa on 1800-luvun alkupuolella valmistunut päärakennus. Pitkän yksikerroksisen rakennuksen julkisivujen detaljoinnissa on taitavia empirekauden koristeaiheita. Rakennus pienine päätykolmioineen on saanut selvästi vaikutteita Koskipään kartanon ulkoarkkitehtuurista - koristeaiheiden tekijä on sama kuin Koskipään kartanossa, Jacob Nygrén. Talouspihan puolella sijaitsee vanha väentupa. Hirsinen makasiini lienee päärakennuksen ikäinen. Päärakennuksen ympärillä on vanha puisto ja puutarha. Rautaveden rannassa sijaitseva Hartolan entinen kirkkoherranpappila ja sen puisto on rakennettu 1800-luvun puolivälissä. Uusklassismia edustavan päärakennukseen liittyy nikkarityylinen kuisti. Pappila on kirjailija Maila Talvion lapsuudenkoti. Tollinmäen rustholli sijaitsee viljelyaukean itäreunassa, Tollinmäenharjulla. Puiston ympäröimä päärakennus on rakennettu mahdollisesti 1812. Pihapiirissä on savirakenteinen muonamiesten asuinrakennus ja vesitorni- ja pesutuparakennus 1920-luvulta.
Historiallisissa lähteissä Kirkkolan kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1443 ja Ruskealan kylä 1462. Alueelta tunnetaan myös rautakaudelta peräisin olevia uhrikiviä. Kirkkolassa on oletettavasti ollut Itä-Hämeen ensimmäinen kirkko. Uuden ajan alkupuolella Ruskealan ja Kirkkolan kylässä oli kahdeksan taloa. Kirkkolan kylässä oli ruotsinvallan aikana useita ratsutiloja. Kirkkolan kartano kuului 1600-luvulta 1800-luvulle Tandefeltin suvulle. Isojako suoritettiin kylässä 1801, jonka jälkeen Rautaveden rannalle rakennettiin 1784 perustetun seurakunnan kirkkoherran pappila. Kirkkolan Tollinmäen ratsutila (ent. Fredriksgård) oli 1800-luvun alkupuolella Tandefelt -suvun hallussa. Kartanon sivurakennuksessa on toiminut Hartolan kunnansairaala vuosina 1922-1956, päärakennus oli ylilääkärin asuntona.
Ruskealan ja Kirkkolan kylien viljelymaisema
kalamajat
9. elokuuta (1917) Lenin pysähtyi täällä eduskuntamiehen Karl Wiikin huvilalle. 10. elokuuta klo 22.30 Lenin Wiikin saattamana lähti Malmin asemalta Helsinkiin.
Hämäläinen, Pirkko
Olympiakylä
Rista, Eeva
Kittilän jokivarsi- ja järvenranta-asutus (Kaukonen)
Kumpula
"Rutiinratsia. Ainakaan paikka ei olisi kenellekään yllätys: Mannerheimintien loppupää Ruskeasuolla vähän ennen Hämeenlinan moottoritien alkua. Helsingin liikennepoliisin vanhempi konstaapeli Jaakko Tuulos oli puhalluttanut kuskeja pelkästään tässä paikassa ainakin viisikymmentä eri kertaa." (s. 7)
Mannerheimintiellä, Ruskeasuon Teboilin luona, poliisi pysäyttää rutiiniratsiassa auton, jonka takakontista löytyy ruumis.
Perniönjokilaakson kartanot ja viljelymaisema (Paarskylä)
"--Laskin ikääni, kuolemasta tähän hetkeen, kun poliisiauto kääntyi/ Snellmaninkadulta patologis-anatomisen/ laitoksen pihaan/ ja kohta sen jälkeen halkokuorma, taivas oli/ sininen.--" (s. 11)
Radiomies muistelee - Helsingin olympialaiset
Antti Wihurin asuintalo
Kappaleen alkuperäinen kirjoitusmuoto Esplanaadi (1965).
Yleisradion pääjohtaja Eino S. Repo ottaa Palmun vastaan virkahuoneessaan Kesäkadulla
Hård af Segerstad, Karl
Etelä-Haaga
"Pihamaa kaikkineen oli varsinkin kesäisin talon suurelle lapsijoukolle paratiisi, jossa saattoi harrastaa melkein mitä tahansa leikkejä ja pelejä. Kun rakennukset olivat yksikerroksisia, aurinko pääsi paistamaan pihalle. Muiden puutalojen pihamaat - kauniita nekin - eivät olleet yhtä suuria ja avaria kuin Alkun piha. Ensimmäisinä päivinä muuton jälkeen Teppo oli aivan ymmällään. Koko ikänsä hän oli leikkinyt yksin, ja nyt leikkitovereita tulvi pihan täydeltä. Ja mikä meteli! Pihalla leikittiin 'kurajemmaa' eli piilosta, vinkkiä, 'rööväriä ja fastaakaria', viimeinen pari uunista ulos, 'natskua' eli hippaa, neljää maalia ja seinäpalloa." (s. 193)
Kirjassa on luku Alku ja Alku-asukkaat (s. 192-199). Mäkelän perhe muutti Alku-yhtiön asuntoon vuonna 1919.
Salpalinja (Purnunvuori)
Ja Kauppatorilta saa tiskeiltä perunoita ja voita.
Alkuteos: Räkenskapens tid, suomentanut Tarja Teva
Cityaccount-tilitoimistossa Helsingin Uudenmaankadulla eivät asiat ole kohdallaan. Pomo ei ole koskaan paikalla, työntekijät ovat levottomia ja huhut irtisanomisista pyörivät. Levottomuus alkaa purkautua oudosti, kun joku lukitsee Saaran tuntikausiksi arkistoholviin. Samanaikaisesti kotoaan Hermannin kaupunginosasta löytyy kuollut mies. Kukaan ei tiedä miehen henkilöllisyyttä, eikä omaisiakaan löydy. Liittyvätkö tapahtumat toisiinsa? Miten kiristyneen vyyhdin saa purettua? Toisessa dekkarissaan Tilinteon aika Marianne Peltomaa jatkaa tarinaa rikoskonstaapeli Vera Gröhnistä ja komisario Heimo Partasesta, jotka tavataan myös sarjan muissa osissa Ei valoa tunnelissa (2006) ja Pimeä portaikko (2009). Marianne Peltomaa kutoo taitavan rikosromaanin ihmisten välisistä suhteista ja sosiaalisesta paineesta, joka voi ajaa epätoivoisiin tekoihin. Tilinteon aika ruotii myös nykyisen työelämän raadollisuutta ja ahneutta. ”Peltomaa pitää monet henkilöhahmot hyvin otteessaan ja kierrättää näkökulmaa siten, että heidät kuvataan toistensa kautta kutkuttavan vastenmielisinä.” Kirsti Kuikka, Helsingin Sanomat (www.schildts.fi)
Palikaisten kartanomaisemassa näkyy 1800-luvun suurmaanomistus. Maisemaa hallitsevat laajat ja tasaiset viljelyaukeat ja kartanolle johtavat puukujanteet. Uusimpana kerrostumana kartanomaisemassa on viljelyaukean reunoilla sekä sen halki johtavan tien varressa useita jälleenrakennusajan tiloja. Palikainen sijaitsee Painionjärven länsirannalla Paimiojoen suulla. Järveen pistävällä niemellä sijaitsevan Palikaisten kartanon alue on puistomainen. Päärakennus on rungoltaan 1800-luvun alkupuolelta ja laajennettu nykyiseen varhaisempireasuunsa 1800-luvun keskivaiheilla. Kartanokokonaisuuteen kuuluu neljä muuta asuinrakennusta. Puutarhurin asunto vuodelta 1938 on arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema. Hirsjärven niemellä sijaitsee Palikaisten kartanoon vuoteen 1905 kuulunut Österkulla. Österkullan empiretyylinen päärakennus on valmistunut 1830-luvulla ja sitä on laajennettu 1900-luvun alussa. Pihapiiriin kuuluu arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema ja 1928 valmistunut navetta ja leivintupa 1910-luvulta.
Entisen Somerniemen alueella sijaitseva Palikaisten kartano muodostettiin 1678 Anders Munckin 1626 rälssiksi ostamista Palikaisten kylän tiloista. Somerniemi sai nimensä aateloituna af Sommarnäs-nimisen Munckin mukaan. Nykyinen päärakennus rakennettiin ilmeisesti 1800-luvun alussa ja sitä laajennettiin siipirakennuksella ja kahdella kuistilla 1800-luvun puolivälissä. Palikaisissa ei tehty isojakoa, ja ensimmäinen palstatila, Österkulla, erotettiin kartanosta vasta 1900-luvun alussa. Kartanon maista lohkottiin 1900-luvun alkupuolella 22 tilaa, joista suurin osa oli entisiä torppia.
Palikaisten kartanomaisema
Fager, Carl
Turunen, Aimo
Enontekiön jälleenrakennuskauden julkinen rakentaminen (Palojoensuun koulu)
Harjutori
Munkkivuoren ala-aste
Kapteeninkatu 3
Huvilakatu 1
Lönnfors sijaisti Vanhankirkon ovimiehenä, kirjassa luku "I kyrkan".
Tuntematon ruotusotilas
Kansallismuseo
Burgereissa myydään nakkeja ja väkivaltaa ja asemantunnelissa jos kävellä uskaltaa, hei hämy, letti palamaan, voi modit: The Kuka ja Kinks, Beatlesit on julistettu pannaan, piru on myös McCartney ja Wings
Vuorelan koulukoti on Suomen ensimmäinen tyttöjen kasvatuslaitos. Koulukodin alkuperäinen rakennuskanta on hyvin säilynyt. Köyhäinhoidon tarkastaja Adolf von Bonsdorff kuvaa Vuorelan maisemia 1909: "Erittäin onnistuneesti on osattu valita paikka. Rakennukset sijaitsevat korkealla ylängöllä Hiidenveden lahden rannalla. Jyrkkänä nousee ranta järvestä; rakennusten takana kohoaa kunnas yhä korkeammaksi, se on kangasmaista ja kauniin männikön peittämää. Paikka on terveellinen, näköala laaja ja harvinaisen viehättävä. Lähimmät asutukset ovat tarpeellisen kaukana, kulkuneuvot hyvät: Nummelan asemalta on ainoastaan viisi kilometriä." Vuorelan vanhimmat koulu- ja asuinrakennukset sekä huvimajat ovat peräisin kasvatuslaitoksen perustamisajoilta eli 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta. Kasvatuslaitos on alkuperäisessä käytössä.
Kasvatuslaitosten perustaminen liittyi vuoden 1889 rikoslakiin, jonka mukaan rikokseen syyllistynyt alle 15-vuotias lapsi voitiin määrätä kasvatuslaitokseen, vaikka hän ei ollut rikosoikeudellisesti vastuunalainen. Ensimmäinen poikia varten tarkoitettu Koivulan kasvatuslaitos perustettiin Tuusulaan 1891. Tytöille tarkoitettua kasvatuslaitosta varten valtio osti 1891 Vihdin Haapakylän Kopun tilasta noin 27 hehtaarin alueen. Kasvatuslaitos suunniteltiin aluksi 15 oppilaalle, joille annettiin koulu- ja työopetusta. Vuorela oli maamme ensimmäinen tyttöjen yleinen kasvatuslaitos ja viidenkymmenen vuoden ajan myös ainoa. Ensimmäinen ja alueen vanhin rakennus on oppilasrakennus Vanhala, jossa alkujaan oli koulusali, makuusali, työhuone, keittiö ja johtajattaren asunto. Talo valmistui arkkitehti Theodor Deckerin suunnitelman mukaan 1893. Kouluopetus kuului kasvatusohjelmaan alusta alkaen. Oppilasmäärä kasvoi vuosisadan loppuun mennessä ja uusia rakennuksia rakennettiin. Johtola suunniteltiin 1800-luvun lopussa lähinnä laitoksen kansliaksi, Miehelä valmistui opettajien asuinrakennukseksi 1900 ja kaksikerroksinen uusi päärakennus Opistola oli valmis 1902. Alueelle rakennettiin lisäksi kolme huvimajaa vuosina 1893-1901. Kasvatuslaitos-nimi muutettiin 1946 koulukodiksi. Koulukoti oli yli 90 vuotta tyttölaitos, pojille se avattiin 1988. Vuorela kuului ensin vankeinhoitohallituksen, vuodesta 1918 kouluhallituksen ja nykyisin sosiaalihallituksen hallintaan.
Vuorelan koulukoti
Koskivuori-sarjan kolmas osa kuvaa kartanon Kristiina Forsbergin ja Koivikon torpan Hanna Lönnin elämää vuosina 1939-1945. Sota viskoo nuoria naisia muun muassa Helsinkiin, ilmavalvontalotiksi Koskivuorelle sekä muonituslotiksi Itä-Karjalaan.
Alvar Aallon ateljee
Ostostie 3
Ohjelmassa piipahdetaan Myllypuron lähiöön. Myllypurolainen Helsingin kantakaupungista muuttanut mies kertoo Myllypurosta.
Halikon kirkonseutu muodostaa pitäjän historiallisen ytimen Halikonjoen alajuoksulla, joka on ollut rautakaudella ja keskiajalla asutuksen keskusaluetta. Kirkonmäen lounaispuolella sijaitsee Rikalan muinaislinna sekä rautakautiset asuinpaikat ja kalmistot ja joen rannassa on ollut keskiajalla markkinapaikka. Kirkonmäki sijoittuu keskiaikaisen Suuren Rantatien ja Halikonjoen risteyskohtaan. Keskiaikaista harmaakivikirkkoa on laajennettu runkohuonetta matalammilla ristivarsilla ja kolmitaitteisella kuoriosalla ja sen nykyasu on 1700-luvun lopulla aloitettujen laajennusten tulos. Kirkkosalin eteläseinustalla on sisäänkäynti Gustaf Mauritz Armfeltin rakennuttamaan Armfelt-suvun hautakappeliin, jonka lattian alle hänet on haudattu. Alkuaan kaksilaivaiseksi holvattua kirkkosalia kattaa lautaholvi. Seinien maalaus ja kiinteä sisustus ovat 1800-luvun alusta. Pohjoisen ristivarren päätteenä olevaan sakaristoon liittyy kreivi C.A. Armfeltin 1920-luvulla sisustama museohuone, jossa säilytetään mm. poikkeuksellisen hienoa kirkkotekstiilien valikoimaa. Lounaissuomalaista sipulikupolista tyyppiä edustava kellotapuli on rakennettu 1773 Matti Åkerblomin johdolla hänen kirvesmiesten ammattikunnan mestarinäytteenään. Kirkkotarhan eteläosassa oleva Sarah Klinckowströmin empiretyylinen hautakappeli on rakennettu arkkitehti C.L. Engelin piirustuksen mukaan 1831. Viurilan kartanon rautaketjuilla erotettu hauta-alue on tapulin lounaispuolella. Kirkko liittyy läheiseen Joensuun kartanoon, jolla on ollut 1880-luvulle asti kirkon patronaattioikeus. Koivukuja, joka on saanut ensimmäiset reunapuunsa 1810-luvulla, johtaa kirkkomaan portilta Joensuun kartanon päärakennuksen edustalle. Halikonjoen ylittää 1866 valmistunut puusilta, joka on yksi tiehallinnon museosilloista. Sillan kupeessa on kivirakenteinen pitäjän lainamakasiini, nykyinen kotiseutumuseo. Halikon kirkonseutu sijaitsee Uskelan- ja Halikonjoen laaksojen valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Uskelasta erotettu Halikon seurakunta mainitaan kirjallisissa lähteissä jo 1330-luvulla. Halikon kirkko valmistui perimätiedon mukaan Joensuun kartanon haltijoiden rakennuttamana 1440. Uusi kuoriosa rakennettiin 1790-luvun lopussa ja kirkkosalin holvit purettiin ja ristivarret rakennettiin 1812-1815. Eteläisen ristivarren päätteenä ollut, arkkitehti Charles Bassin piirtämä ja 1834 valmistunut Joensuun kartanoon johtavan puistokujanteen päätteeksi rakennettu uusklassillinen portiikki purettiin 1889. Halikon seurakunta yhdistyi Saloon kuntauudistuksen yhteydessä 2009.
Halikon kirkonseutu
Missä Helsingin kaupunginosassa asuu eniten väkeä? Entä vähiten, Lapinlahdellako? Mikä kaupunginosa taasen on pinta-alaltaan suurin, entä pienin? Helsingin kaupungin Tietokeskus julkaisee Helsinki alueittain -vuosikirjaa. Käytän Tietokeskuksen jaottelua, jonka mukaan Helsingissa on 8 suurpiiriä ja 34 peruspiiriä. Ne eivät välttämättä vastaa kaikkien käsitystä kaupunginosista tai esimerkiksi postinumeroalueita. Esimerkiksi mainitsemasi Lapinlahti on osa-alue, joka kuuluu Kampinmalmin peruspiiriin. Monet perinteiset kaupunginosat, vaikkapa Käpylä, ovat osa-alueita. Pinta-alaltaan pienin osa-alue on Eira (0,17 km2) ja laajin on Haltiala (5,76 km2) Vuoden 2008 tietojen mukaan Mustavuoren, Länsisaarten, Pohjois-Pasilan ja Niinisaaren osa-alueilla ei ole yhtään asukasta. Lapinlahden osa-alueella asuu 11 henkilöä, joten melko harvaan se on asuttu. Eniten väkeä on Lauttasaaren osa-alueella (19644 asukasta). Osa-alueiden väestömäärän keskiarvo on 4306. Helsinki alueittain sekä piirijakokartta ovat saatavilla pdf-tiedostona. Tilastot voi ladata myös excel-tiedostona, josta lukuja on helppo tutkia. Excel-tiedostossa on monta välilehteä. http://www.hel.fi/wps/portal/Tietokeskus/Artikkeli?WCM_GLOBAL_CONTEXT=/Tieke/fi/Julkaisut/Tilastot/Helsinki+alueittain Helsingin kaupungin tilastoja voi tutkia myös aluesarjat-tietokannan kautta: http://www.aluesarjat.fi/
Lavrentjevin talo
Rappaus- ja maalarimestari Aleksander Ivanovits Lavrentjev rakennutti talon asunnoksi perheelleen vuonna 1911. Lavrentjev sai insinöörihallinnolta luvan rakentaa talon, koska hänellä oli iso perhe ja hän oli työskennellyt Viaporissa jo yli 20 vuotta. Talossa oli tien puolella myymälähuoneet, niiden yläpuolella krenelointipäätteinen erkkeri ja pihan puolella 8-kulmainen torni. Asuinhuoneet olivat pihan puolella. Rakennuspiirustuksissa ei ole tornia eikä erkkeriä. Keskiaikaisvaikutteinen krenelointipääte oli vuosisadan vaihteen puuhuviloissa kuitenkin yleinen aihe, kuten esimerkiksi Munkkiniemen huvilassa. Vuonna 1923 Lavrentjev myi talon metsähallituksen kamreerille Hugo Öhmanille. Helsingin pommituksessa helmikuussa 1944 talo vaurioitui. Romahtamaisillaan olleen talon osti sodan jälkeen Kaarlo Soininen. Tornia ei entistetty, erkkeri madallettiin ja ikkunoiden puitejakoa yksinkertaistettiin. Vuosien 1989-1991 peruskorjaukseen asti talo oli vain ajoittain asuinkäytössä, sen jälkeen se on ollut Pekka Soinisen perheen asuintalona. Peruskorjauksessa vesikattoa korotettiin 400 mm, savupiiput muurattiin uudelleen, vesikatto kannatettiin kahden teräspilarin ja teräksisen I-palkin varaan. Ulkovuori uusittiin 1940-luvun mallin mukaan ja maalattiin saman väriseksi (keltaiseksi) kuin ennen. Hirsirunkoa korjattiin. Ulko-ovet, ikkunat ja vuorilistat vaihdettiin uusiin. Sokkelia vahvistettiin. Sisäkatto- ja seinäverhoukset uusittiin hirsipinnasta lähtien. Samoin kiinteät kalusteet ja sähköasennukset uusittiin. Rakennukseen asennettiin sähkölämmitys ja vesi- ja viemärijohdot. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläistä rakennusnumeroa ei yksityisillä rakennuksilla ollut. Rakennusnumero vuonna 1927 C IV 133. Lähteet: MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. MV SL VIK C 1792. Soininen, Pekka, 21.2.1992. Suullinen tiedonanto. KA VSA 15900. Kuva: MV SL Kirkontornista otettu valokuva ennen vuotta 1944.
Rehunen istuu iltaa Ankkurissa kollegoidensa kanssa.
Ruskeasuo
Luku 13: Kämppä A-katsomon alla. Kentänhoitaja Jani Kurvinen, Helsinki.
Kainuun vienalaiskylät (Lapinniemen hautausmaa)
Kuka suunnitteli ja kuka rakennutti vanhan oopperatalon, nykyisen Aleksanterin teatterin? Kenraalikuvernööri, kreivi Nikolai Adlerberg ryhtyi 1870-luvulla ajamaan oman teatteritalon rakentamista Helsingin venäläiselle teatterille. Keisari Aleksanteri II myönsi rakennushankkeelle 25 000 metalliruplaa. Teatterin rakentaminen aloitettiin vuonna 1875. Arkkitehdiksi valittiin Viaporin Insinöörihallituksen esimies Pjotr Benard ja insinöörien esimiehenä toimi kenraalimajuri Mihail Frolov. Katsomon koristelun suunnitteli pietarilainen arkkitehti Jeronim Osuhovski. Kattomaalauksen teki suomalainen taiteilija Severin Falkman. Teatteritekniikasta vastasi Josif Vorontsov, Pietarin Mariinski-teatterin näyttämöpäällikkö.
Leeve, Elena
Tunturikatu
Helsingin ensikoti
Uudenkaupungin rautatieasema
Alppikylä
Ravintola: Elite. Henkilö: Pellonpää, Matti (näyttelijä) "Peltsi".Kaupunginosa: Töölö. Huvittelu: juoma (alkoholipitoinen)
Paloheimo, Leo
"Auroran mieleen välähti Helsinki vuonna 1899 helmikuun manifestin julistamisen jälkeen. Silloin kauppiaat levittivät mustaa kreppiä näyteikkunoihin, ja ihmiset pukeutuivat mustiin, äiti ja Aurorakin. He kävelivät lumista aukiota pitkin kohti mahtavaa valkoista kirkkoa, äiti käveli huohottaen, sillä hän odotti jo pikkuveljeä. He laskivat kukkansa lain jumalattaren jalkojen juureen. Äiti purskahti itkemään. Monet aikuiset miehetkin itkivät, sekä vanhat että nuoret." (s. 128)
"Luona Sipoonkirkon seison ja katsomaan jään; siinä Laineen Pirkon itkevän myöskin mä nään..."
related place
kohteeseen liittyvä paikka
Tornionlaakson raudanvalmistushistorian kohteet (Juvakaisenmaa)
Tolonen, Pekka
Ravintola Kappeli
Topeliuksenpuisto
"Takamäki jätti autonsa Kytösuontien punatiiliisen rakennuksen kupeeseen poliisiautoille varatuille paikoille, vaikka komisario oli liikkeellä omalla farmari-Toyotallaan." (s. 147)
Takamäki käy hakemassa Rissasen ruumiinavauspöytäkirjan täältä.
Wallininkatu
Nyström, Gustaf
Nurmon kirkonseutu on jokivarressa peltolakeuksien keskellä sijaitseva pienimuotoinen, hyvin säilynyt eteläpohjalainen kirkkoympäristö kirkkoineen, tapuleineen, hautausmaineen ja kirkkoaukioineen. Nurmon kirkko ja tapuli ovat tunnetun alahärmäläisen Hakolan kirkonrakentajasuvun työtä. Kirkkomiljööseen liittyy Loukon talon pihapiiri, jossa on säilynyt useita vanhoja rakennuksia. Loukon vilja-aitat rajaavat kirkkoaukiota. Nurmon kirkko on 1779 valmistunut ristikirkko, jota ympäröi kiviaidan reunustama hautausmaa. Kirkkomaan rakennuksia ovat kellotapuli ja kirkon muotoa jäljittelevä 1928 rakennettu siunauskappeli. Tapulin seinässä on kuortanelaisen koristeveistäjä Heikki Mikkilän 1840-luvulla tekemä vaivaispoika. Sankarihaudoilla on Kalervo Kallion veistämä sankaripatsas.
Alunperin Lapuan emäseurakuntaan kuuluneen Nurmon kappeliseurakunnan ensimmäinen kirkko rakennettiin 1727 ja pappila 1766. Nykyinen eli toinen kirkko on alahärmäläisten Antti ja Kaappo Hakolan 1779 rakentama. Alkuperäinen punainen ulkoväri muutettiin vaaleaksi 1913. Kirkon vieressä oleva pohjalaistyylinen renessanssitapuli rakennettiin 1770. Vanhin säilynyt tieto Loukon tilasta on vuoden 1562 kymmenysveroluettelossa. Tila säilyi Louko-suvun omistuksessa aina 1830-luvun lopulle asti, jolloin sen osti Östermyran ruukin isäntä G.A. Wasastjerna, joka rakennutti ruukinkartanon ulkotilalle uuden päärakennuksen. Nurmo itsenäistyi kirkkoherrakunnaksi 1879. Seinäjoen kappeli Nurmosta tuli 2009.
Nurmon kirkonseutu
Kadettikoulu
Kermajäätelö ja tuoreet torituotteet tekivät hyvin kauppansa pääkaupungin rouville kesällä 1933, kun filmiyhtiö Aho & Soldan tallensi kahden päivän ajan Kauppatorin elämää.
Näsijärven reitin uittoa ja sisävesien matkustajalaivaliikennettä varten rakennetut kanavat, Ruoveden Murole ja Kauttu sekä Virtain Herraskoski, edustavat sisävesiväylien kanavarakentamisen huippukautta 1800-luvun jälkipuoliskolta. Kanavamiljööt rakenteineen, rakennuksineen ja istutuksineen ovat hyvin säilyneitä. Näsijärven sisävesireitin kanavat yhdistävät Kokemäenjoen vesistön järviä Tampereen pohjoispuolella. Ruovedellä Murolekosken kanavamiljöö on yksi alkuperäisen luonteensa parhaiten säilyttäneistä kanavaympäristöistä ja Kautun kanava on merkittävin 1800-luvun jälkipuoliskolla rakennettu kanava. Vesireitin pohjoisosassa Virtain hyvin säilyneen Herraskosken kanavan yhteys maisemaan on edelleen havaittavissa. Näsijärven vesistön tärkein kanava, Muroleen kanava Ruovedellä, yhdistää Näsijärven ja Tarjanneveden. Muroleen 1850-luvulla rakennettu kanava on kanavatöiden ensivaiheen varsinaisista kanavista viimeinen. Kanava on 315 metriä pitkä. Kanavan rakennuskannasta on säilynyt kanavavartian asunto, talousrakennuksia, vanhoja pihapuita ja kanavaa reunustava kuusiaita. Kanavan ympäristön aktiivinen aikakausi oli 1800-luvun loppupuolelta aina 1930-luvulle. Tältä ajalta on säilynyt mm. kuuluu 1900-luvun alussa valmistunut kolmikaarinen kivisilta, I maailmansodan aikaisia linnoituslaitteita, Murolekosken kartano, huvilarakennuksia, mökkiasutusta ja kosken uittokäyttöön liittynyt Tukkilan uittotukikohta. Lisäksi alueella on myös jäänteitä höyrysahasta, tervatehtaasta ja telakasta. Muroleen kanava on Vääksyn kanavan jälkeen maan toiseksi vilkkain kanava. Kautun avokanava sijaitsee Ruoveden ja Paloveden välillä Ruoveden kapeikossa kirkonkylän kaakkoispuolella. Kanavamiljööseen kuuluu kanavanvartijantalo ja kanavan yli johtava kääntösilta. Kautun kanavan ylittävä maantiesilta on korvattu 1960-luvulla puiden latvojen korkeudella kulkevalla uudella betonisillalla, jotta kanava soveltuu myös purjeveneliikenteelle. Läheisen Ruhalan, 1910-luvulla Pekkalan ulkokartanoksi perustetun kartanon, "uusasiallinen" päärakennus on valmistunut arkkitehti Sigurd Frosteruksen suunnitelmien mukaan 1939. Näsijärven reitin latvavesille Virtain Herraskoskeen 1900-luvun alussa rakennettu sulkukanava yhdistää Toisveden ja Vaskiveden Virtain kirkonkylän luoteispuolella. Kanava on noin 800 metriä pitkä ja sen partaat on ladottu suurista luonnonkivestä hakatuista kvaadereista. Kanavamiljööseen kuuluu sulun vieressä oleva, pihapuiston ympäröimä ja 1906 valmistunut kanavanvartijan asuinrakennus. Jugendtyylinen rakennus on Gustaf Nyströmin suunnittelema. Vanha Herraskoskelle johtanut maantie on kulkenut kanavanvartijan talon vieritse. Tielinja ja kanavan ylittänyt, 1907 valmistunut mutta myöhemmin käytöstä jäänyt, kääntösilta ovat säilyneet. Kanavanvartijan taloa vastapäätä kanavan toisella puolella on kanavamuseo, joka on rakennettu aiemmin puretun talousrakennuksen näköiseksi. Kanavan rannalla on jalopuilla istutettu, hyvin hoidettu puisto ja kanava on koko mitaltaan reunustettu pihtakuusilla ja myöhemmin sembramännyillä, joiden rivistöt antavat maisemmalle erityisen kulttuuriympäristön leiman. Herraskosken kanava on nykyisin vain matkailukäytössä.
Kokemäenjoen vesistön koskien kalastuspaikoille syntyi pysyvää asutusta jo 1500-luvulta alkaen; Murolekoskelle Murolekosken tila ja Virtain Herraskosken asutus. Laivaliikennettä varten sisävesien matalia koskipaikkoja ryhdyttiin perkaamaan 1700-luvun alkupuolella ja 1820-luvulla, ensimmäisenä Ruoveden Murolekoskea. Vesiväylien parantaminen Tampereen pohjoispuolella tuli erityisen ajankohtaiseksi kaupungin kasvaessa voimakkaasti 1800-luvulla. Kun alusten koko kasvoi, ryhdyttiin vesiväylän esteenä olleen Murolekosken ohittamiseksi rakentamaan kanavaa Tampereen liikemiesten esityksestä. Kanavan rakennustyöt käynnistettiin keväällä 1850 ja sulkukanava avattiin liikenteelle toukokuussa 1854. Höyrylaivaliikenteen käynnistyttyä Näsijärven pohjoisosissa, Muroleen kanavasta pohjoiseen, perattiin laivaväylää varten matalia virtapaikkoja. Ruovedellä Kautun virralla tehtiin perkausta 1863-1864. Virta päätettiin ohittaa kanavalla 1881, koska laivaliikenteen lisäännyttyä väylä kävi ahtaaksi. Kautun avokanava puhkaistiin 1884-1885. Vähäisten korkeuserojen vuoksi kanavassa ei tarvittu sulkua. Tampereen ja Virtain välisen laivaväylän valmistumisen jälkeen odotettiin Virroilla 1863-1864 hyväksytyn Herraskosken kanavan puhkaisemista. Senaatti myönsi määrärahan kanavan rakentamiseksi vasta 1902 ja työt käynnistettiin 1903. Kanava valmistui vuoden lopussa 1907. Samaan aikaan, 1903-1904, laajennettiin Kautun avokanavaa. Herraskosken kanava säästyi laajentamiselta, mutta myöhemmin kanavaan lisättiin automaattiset sulkuportit. Kautun uusi kanavasilta rakennettiin 1980-luvulla. Kosket olivat liikenteellisesti keskeisiä jo ennen syvien laivaväylien avaamista. I maailmansodan aikana kanavien ympäristöön Murolekoskelle ja Herraskoskelle rakennettiinkin linnoituslaitteita.
Näsijärven reitin kanavat (Kauttu)
Mistä mahtaisin saada tietoa insinööri Björn Runebergista sekä hänen sukulaisestaan Lorenzo Runegergista? Milloin elivät, ammatti, sukuyhteys J.L. Runebergiin sekä muuta henkilöhistoriaa? Björn Runeberg (1881-1948) oli Johan Ludvig Runebergin pojanpoika. Hänen isänsä oli runoilijan poika, lääketieteen ja kirurgian tohtori Lorenzo Runeberg ja äitinsä Gabriella Levón. Björn Runeberg oli naimisissa Gerda Runebergin ja Inger Hård af Segerstadtin kanssa. Björn Runebergin poika oli myös nimeltään Lorenzo, hän eli vuosina 1911-1964. Nämä tiedot selvisivät Helsingin pääkirjaston Runeberg-näyttelyssä olleesta sukutaulusta. Tarkempia tietoja näistä Runebergin jälkeläisistä ei kuitenkaan löytynyt. Suomalaisen kirjallisuuden seuran kirjasto: http://www.finlit.fi/kirjasto/ Kansallisarkisto: http://www.arkisto.fi/fi/arkistolaitos/kansallisarkisto/
Haltiavuori
Talli B30
Talliksi kutsuttu rakennus B 30 on rakennusrekisterien mukaan rakennettu vuonna 1910. Asiakirjalähteistä tietoa ei ole pystytty varmistamaan. Tallin mäeksi kutsutulla alueella on ollut 12 hevosen talli jo 1800-luvun alussa ja myöhemmin suojia upseerien ja insinöörikomennuskunnan komentajan hevosille ja ajokaluille. Nykyinen harjakattoinen, sementtitiilestä rakennettu talli on julkisivuiltaan koristeltu harkotuksin ja punatiilisin raidoituksin, jotka vuorottelevat sementtitiilen kanssa. Rakennus on ainoa tämän kaltaisen tyylin edustaja Suomenlinnassa. 1970-luvun alussa rakennus kunnostettiin traktoritalliksi. Avoimemman tilan saamiseksi pilarit korvattiin vinotuilla. 1980-luvun alussa rakennuksessa tehtiin vesijohtotöitä. (Seija Linnanmäki 1994) Suomenlinnan hoitokunnan kiinteistöyksikön traktorien huolto siirrettiin Susisaaren tallista Ison Mustasaaren varikolle, kun varikon metalliverstaan kunnostus valmistui vuonna 1999. Talli muutettiin taidevalajan ja puukkosepän työtiloiksi. (Reetta Amper 2008) Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1927 joko B II 91 tai B II 38. Lähteet: MV SL Piirustusarkisto MV SL Suunnitelma-asiakirjat Kuva: MV SL Valokuva.
'Liisa ja Ingvall lähtivät kulkemaan Unioninkatua pohjoiseen kirjaston edustalta. Katuvaloja ei ollut vielä sytytetty ja sininen hämärä teki ilmasta avarampaa. Pyhän kolminaisuuden pieni ortodoksikirkko ilmestyi näkyviin kuin valaistu saari siniseen kiedotun puutarhansa keskeltä kadun vastapäisellä puolella.' (s. 61)
Matts Ingvall saattaa Liisa Toivosta kotiin.
Pieksämäen Keskuskatu on hyvä esimerkki sotien jälkeisestä kaupunkisuunnittelusta ja liikerakentamisesta, jossa tavoitteena on ollut katulinjan yhtenäinen arkkitehtoninen ilme. Rautateiden risteykseen kehittyneen Pieksämäen kaupungin Keskuskatu saa alkunsa rautatien ylittävästä sillasta ja päättyy harjun laelle, jonne suunniteltu maamerkki toteutui vasta 1956, kun arkkitehti Aarne Ervin suunnittelema vesitorni valmistui. Keskuskadun vanhimmat asemakaavan mukaan rakennetut rakennukset ovat Tallikadun ja Lampolahdenkadun välisellä osalla olevat funkistyyppiset kauppa- ja liikerakennukset. Keskuskadun kaupunkikuvallinen ilme on muodostunut yhtenäiseksi, vaikka rakennuskanta onkin peräisin usealta eri vuosikymmeneltä, koska uudisrakennusten volyymi ja sijoittelu vastaa alkuperäistä asemakaavallista ajatusta. Kadun puurivit ovat peräisin 1950-luvulta, ja jalkakäytävien kiveyksellä ja yhtenäisellä katuvalaistuksella on korostettu kadun arkkitehtonista yhtenäisyyttä. Kontiopuiston yhtenäinen, niin ikään O.-I. Meurmanin kaavaan perustuva pientaloalue liittyy välittömästi kadun itäpäähän (ks. Kontiopuiston omakotialue).
Pieksämäki kasvoi 1889 valmistuneen Savon radan ja 1918 käyttöönotetun poikittaisradan risteykseen. Uudet liikenneyhteydet muokkasivat Pieksämäen kahtia. Aseman seudun ja kirkonkylän taajama-asutus vahvistettiin kauppalaksi 1930. Kaupungiksi Pieksämäki tuli 1962. Pieksämäen asemakaavarakenteen runkona oleva Keskuskatu perustuu arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin 1934 laatimaan asemakaavaan. Meurmanin rooli suomalaisessa kaupunkisuunnittelussa, kaavoituksen vakiinnuttamisessa, sen ammattikäytäntöjen kehittämisessä ja yhteiskunnallisen painoarvon edistämisessä oli sotien välisenä aikana merkittävä. Hän laati sotien välillä kaavoja yli 20 suomalaiseen kaupunkiin ja kauppalaan. Keskuskadun varren rakennuksista mainittakoon 1925 rakennettu Meriluodon talo eli runoilija Aila Meriluodon lapsuudenkoti, Urheilukentän portti, Keskuskoulu vuodelta 1929, Kinolinna, Sepposen talo, KOP:n talo, POK:n talo ja Osuusliike. Fuktionalististen liikerakennusten suunnittelijoita olivat mm. arkkitehdit Walde Aulanko, Georg Jägerroos ja Pekka Saaremaa.
Pieksämäen Keskuskatu
Mihin vessanpöntön vesi menee? Vedenpuhdistamolle puhdistettavaksi tietenkin, mutta minne sen jälkeen? Helsingin vedestä tiedettiin kertoa, että puhdistusprosessin jälkeen jätevedet johdetaan Viikinmäen puhdistamolta kalliotunnelia pitkin avomerelle kahdeksan kilometrin päähän Helsingin eteläkärjestä. Paikka sijaitsee Munkkisaaren Katajaluodon edustalla. Tunnelin merenpuoleinen pää on noin 20 metrin syvyydessä veden alla.
'Sinebrychoff on Pohjoismaiden vanhin panimo ja Suomen vanhin elintarvikealan yritys. -- Sinebrychoffon yhtiönä tarjonnut suomalaisille työtä ja nautintoja yhtäjaksoisesti 190 vuotta. Herää kysymys, miten se on mahdollista ja miten taata liiketoiminnan jatkuvuus seuraavatkin parisataa vuotta.' (s. 11)
Ogigami, Naoko
Minä vuonna kauppakeskus Itäkeskuksen ensimmäinen vaihe avattiin asiakkaiden käyttöön? Miehelläni ja minulla on tästä asiasta erilainen käsitys. Kauppakeskus Itäkeskuksen toimistosta kerrottiin, että toiminta aloitettiin syksyllä 1984. Liikkeitä oli silloin nelisenkymmentä. Esimerkiksi arkkitehtilehti 1985 n:o 6-7 kertoo uudesta kauppakeskuksesta.
Telakan portinvartijan koppi
Telakan portinvartijan koppi rakennettiin vuonna 1945 sotakorvausteollisuuden käynnistyessä telakalla. Liikkuminen telakka-alueella oli tuolloin tiukasti luvanvaraista. Kopin kanssa samanaikaisesti rakennettu pystyrimoitettu aita korvattiin vaakalaudoitetulla umpiaidalla v.1966. Sekä portinvartijan koppi että aita kunnostettiin kesällä 1994. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: MV SL Valokuva-arkisto Suullisia tietoja rouva Katri Fribergiltä 29.9.1994
Koulu toimi Kirkkokadulla vuodesta 1900 vuoteen 1967
Torvalds, Linus
Rakennuskannaltaan säilynyt Soinin kylä vesistöihin viettävine peltoineen edustaa perinteisen maanviljelyskylän rakennetta uudisrakentamisesta ja osittaisesta metsittämisestä huolimatta. Kylässä on monia iäkkäitä, ajalleen tyypillisiä ja antikvaarisesti hyvin säilyneitä päärakennuksia sekä lukuisia pihapiirien perinteisiä talousrakennuksia. Soinin kylä on Virroilta Pohjanmaalle vievän maantien varrella, Kahilanjärven ja Soinijoen rajaamalla alueella vesistöjen ja viljelysten yhtymäkohdassa. Pienasutus on keskittynyt kumpuilevaan maastoon maantien ja siitä erkanevien kyläteiden varrelle. Kylän vanhat kantatalot Keski-Soini, Ala-Soini ja Ylä-Soini sekä mansardikattoinen kyläkauppa ovat maaston korkeimmalla kohdalla. Keski-Soinin ja Ala-Soinin komeissa kaksikerroksissa päärakennuksissa heijastuu pohjalaisen rakennuskulttuurin vaikutus. Ylä-Soinin talo, joka on aikoinaan toiminut käräjätalona, on peräisin 1790-luvun lopulta. Talon pihassa on rakennustyyppinä harvinainen kaksikerroksinen 1700-luvun lopulla valmistunut syytinkitupa. Koskelan ja Mäki-Kahilan tilat ovat kylän etelälaidalla. Vanha Toisveden kansakoulu ja seuratalo sijaitsevat keskeisellä paikalla kyläkuvassa. Heikki Jartin suunnittelema koulu on vanhimpia kansakouluasetuksen perusteella rakennettuja maaseudun kansakouluja. Kyläkauppa Simola eli Virsula on perustettu 1901. Seuratalon rinteessä on ensimmäisen maailmansodan aikaisia maavarustuksia.
Virtain pohjoisosien metsäiset seudut olivat pitkään hämäläisten ja satakuntalaisten erämaina. Pysyvä asutus syntyi alueelle 1500-luvulla ja kylien kehitys sai vauhtia 1800-luvulla tiestön parannuttua ja tervanpolton tuotua vaurautta. Kantatiloja alettiin jakaa ja muodostaa uusia torppia. Rikkonaisessa maastossa sijitsevat viljelykset olivat pieniä ja kylissä vain muutamia taloja. Myös Toisveden Soininkylän maat asutettiin 1500-luvun kuluessa, Mäki-Kahila mainittiin taloluetteloissa 1566. Ylä-Soini ja Keski-Soini erotettiin Soinin tilasta 1790-luvulla, samoihin aikoihin jaettiin myös Kahilan kantatila. Mäki-Kahila ja Keski-Soini pitivät vuorollaan Soinin kylän kievaria, joka oli toiminnassa vielä 1910. Kylän poikki virtaavan Soininkosken partaalla oli varhaista kotitarveteollisuutta.
Soinin kylä
Helsingin Käpylässä sijaitsevat asuinalueet Puu-Käpylä ja Käpylän länsiosa sekä Käärmetalo ovat Olympiakylän ja Kisakylän rinnalla keskeisiä kohteita suomalaisen sosiaalisen asuntotuotannon, asuinalueiden asemakaavoituksen ja asuntosuunnittelun sekä -rakentamisen historiassa. Mäkelänkadun varrella sijaitseva arkkitehti Yrjö Lindegrenin suunnittelema Käärmetalo kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Puu-Käpylän ja Käpylän länsiosan puutaloalueiden rakentamisen taustalla vaikuttavat samat yhteiskunnalliset, arkkitehtoniset ja kaavoitukselliset pyrkimykset. Molemmat ovat 1900-luvun alun teollistumisen myötä syntynyttä asuntopulaa ratkaisemaan perustettuja rakennustaiteellisesti ja sosiaalisesti ensiluokkaisia työväestön asuntoalueita, joissa yhdistyvät englantilainen puutarhakaupunki-ideologia ja suomalainen puukaupunkiperinne. Niiden yhtenäinen kaupunkikuva liittyy 1920-luvun suomalaisen kaupunkisuunnittelun ihanteisiin. Puu-Käpylän puutarhakaupunginosan kaava perustuu väljästi rakennettuihin yhteispihallisiin kortteleihin. 1920-luvun alussa rakennetun alueen halki kulkevan pääpuistokadun eli Pohjolankadun varrella ja lähiympäristössä ovat Helsingin Kansanasunnot Oy:n rakentamat yleensä neljän asunnon vuokratalot. Asunto-osuuskuntien Käpylä ja Käpy toteuttamat alkujaan kahden perheen talot sijaitsevat reuna-alueilla. Arkkitehti Martti Välikankaan suunnittelemissa maavärein maalatuissa puutaloissa on klassisesta arkkitehtuurista tuttuja yksityiskohtia. Arkkitehti Akseli Toivosen kehittämä standardoitu elementtirakenne on mahdollistanut talojen nopean rakentamisen vähäisellä työvoimalla. Puu-Käpylässä on maan ensimmäinen kaupunkikeskustan ulkopuolelle tehty "lähiökirkko". Vaaleaksi rapatun kirkon siipirakennuksen edessä on puutarhamainen piha. Kirkon sisäänkäyntipäädyn oikealta laidalta nousee matala kellotorni. Kirkko- ja seurakuntasali ovat yhdistettävissä. Mäkelänkatu erottaa Puu-Käpylän ja Käpylän länsipuolen, jossa asuintalot ovat asukkaiden rakentamia. 1920-luvun puolivälissä vaihtelevaan maastoon taitavasti sovitetut puiset asuinrakennukset ovat tien varressa ja kortteleiden keskellä on laaja yksityispihoista muodostuva vihervyöhyke. Yhtenäisen kaupunkikuvan rakentumista ovat ohjanneet julkisivukaaviot. Useimmat Länsi-Käpylän rakennuspiirustukset ovat tunnettujen arkkitehtien signeeramia. Noin 120:lla tontilla olevat yhden ja kahden perheen omakotitalot ovat hyvin säilyneet ja säilyttäneet ominaispiirteensä. Sosiaaliseen asuntotuotantoon lukeutuva, arkkitehti Yrjö Lindegrenin suunnittelema ns. Käärmetalo on Helsingin kaupungin rakennuttama. Maastonmuotoja ja edullisia ilmansuuntia seuraileva vapaamuotoinen Käärmetalo on 1949 säädetyn arava-lain mukaan rahoitetussa ja suunnitellussa nk. suurperheisten asuinrakennusryhmässä on lähes 200 asuntoa. Huoneistojen väliset poikittaiset kantavat väliseinät jäsentävät rakennuksen julkisivuja. Palvelurakennuksessa on päiväkoti, pesutupa, sauna ja uima-allas. Luonnonkivimuuri rajaa vaihtelevan asuinmiljöön Mäkelänkadusta.
Käpylä rakennettiin suurimmaksi osaksi Kumpulan kartanon maille. Helsingin kaupunki oli ostanut 1893 Kumpulan eli Gumtäcktin säteritilan. Käpylän puutarhakaupunki perustui ideaan vihreästä esikaupungista raitiovaunulinjan päässä kivikaupungista ja sen keskustasta. Toteutuksen taustalla oli Helsingin kaupungin 1917 Asuntoreformiyhdistyksen aloitteesta perustama puolikunnallisen asuntoyhtiö, Helsingin Kansanasunnot Oy. Arkkitehdit Birger Brunila ja Otto-Iivari Meurman laativat 1917 Käpylän alueelle ensimmäisen virallisen järjestelyehdotuksen, jonka katuverkosto jäi pääosin voimaan samojen suunnittelijoiden 1920 valmistuneeseen Puu-Käpylän lopulliseen järjestelyehdotukseen. Arkkitehti Akseli Toivonen suunnitteli standardirakenteita, joiden ansiosta Käpylän puutalot voitiin pystyttää nopeasti, neljän huoneiston talo parissa viikossa. Toivosta kiinnostivat asuntotuotannon kehittämis- ja standardisointihankkeet. Hän toimi mm. Helsingin Kansanasunnot Oy:n taloudenhoitajana. Puutarhakaupungin arkkitehdiksi kutsuttiin 1920 Martti Välikangas, joka ratkaisi talojen sijoittelun maastoon sekä suunnitteli asuintalot standardirakenteiden puitteissa. Istutussuunnitelmista vastasi Elisabeth Koch. Jokaiselle perheelle annettiin oma puutarhapalsta avarasti järjestetyssä korttelissa. Puu-Käpylä toteutui kaupungilta vuokratulle maalle edullisen lainoituksen turvin kolmessa vaiheessa 1920-luvun alussa. Asunto-osuuskuntien erilaisiin talotyyppeihin rakennettiin 1920-1925 kaikkiaan yli 500 asuntoa. Käpylän kirkosta pidetyn arkkitehtikilpailun voiton jakoivat arkkitehdit Martti Välikangas ja Ilmari Sutinen. Kirkko valmistui 1930 Sutisen laatimien piirustusten mukaan. Alueen laidalle Sampsantielle rakennutti Helsingin kaupunki työntekijöilleen Helsingin Virkamiesasunto-osakeyhtiön kivitalot. Puu-Käpylään suunniteltiin 1960-luvulla tehokkaampaa rakentamista, mutta pitkän kansalaisvastustuksen jälkeen Käpylä sai säilyttävän asemakaavan 1971. Seuraavana vuonna aloitetut korjaustyöt suunnitteli arkkitehti Bengt Lundsten. Käpylän länsiosan eli Mäkelänkadun, Koskelantien, valtion rautatiealueen ja Louhenpuiston välisen alueen 1921 hyväksytyn järjestelyehdotuksen laati myös Birger Brunila. Asemakaavalain myötä siitä tuli myös läntisen Käpylän asemakaava 1937. Rakentamisessa noudatettiin 1920 hyväksyttyä rakennusjärjestystä. Länsi-Käpylässä asukkaat rakensivat kaupungin vuokratonteille. Rakentamiseen kaupunki myönsi omakotilainan. Käpylän länsiosan rakennuspiirustuksia allekirjoittivat Martti Välikangas, Akseli Toivonen, Hilding Ekelund, Martti Paalanen, Uno Moberg ja Pehr-Edvin Enehielm. Käpylän työväentalo valmistui 1926. Toisen maailmansodan jälkeistä asuntopulaa ja rakentamista helpottamaan laadittiin 1949 arava-laki. Helsingissä Käpylä oli yksi uudisrakentamiskohde, jossa hyödynnettiin valtion tukea. Käärmetaloksi nimetty rakennus kuului tähän rakennuskauteen ja valmistui 1951. Pihasuunnitelmat laati todennäköisesti Elisabeth Koch. Peruskorjaukset 1984-1986 suunnitteli arkkitehti Erik Kråkström.
Käpylän puutaloalueet ja Käärmetalo (Läntinen Käpylä ja Käärmetalo)
Kaisaniemenkatu 5
is contained in
sisältyy tapahtumaan
Hakaniemen huvila
"Promootio" (Helsingfors Tidningar 49/22.6.1850)
Rikostarkastaja Kononen ja tutkija Pesonen tapaavat käydä myös Kuusihokissa.
"Yössä Helsingin taas harhailin/ Kun tunnistin sun figuurin/ Tahdoin antaa sulle mitä mulla on/ Et koskaan ois onneton"
Sörnäisten vankila
Porvoon läntisen saariston luotsi-, majakka- ja kalastusyhdyskunnat (Andersholmen)
Kuosmanen, Kirsti
Arabian tehtaat on 1900-luvun merkittävin posliinituotantolaitos ja tuotteidensa muotoilusta kansainvälistä tunnustusta saanut vientiyritys. Arabian posliinitehdas suurine rakennuksineen keskittyy Hämeentien ja meren väliselle tontille Vanhankaupunginselän länsirannalla. Arabian tehtaan perustamisajan rakennuksista 1870-luvulta on jäljellä kaksi punatiilistä tuotantorakennusta tontin etelälaidassa. Rakennuksia on myöhemmin laajennettu ja jatkettu osaksi tiivistä rakennusmassaa. Hämeentien varren matalassa tiilirakennusrivissä on tiettävästi ainoa 1890-luvulta säilynyt pyöröuuni ja myöhempiä verstasrakennuksia. Näyttävät korkeat klinkkeripintaiset rakennukset Hämeentien varressa ovat 1940-luvulta. Kahdeksankerroksisen tuotanto- ja toimistorakennuksen eteläpäätyä ja porrashuonetta koristavat Mikael Schilkinin reliefit. Rakennuksessa sijaitsee myös Arabian museo. Takana kuusikerroksinen siipi yhdistää rakennuksen vanhimpaan 1929 valmistuneeseen tunneliuunirakennukseen. Hämeentien varren loppupäässä on yhdeksänkerroksinen tuotanto- ja tunneliuunirakennus. Rakennuskantaan kuuluu lisäksi mm. kaksi uudempaa tunneliuunirakennusta, joista uudempi on valmistunut 1979 ja vanhempi, merenpuoleinen 1937. 1970-luvun jälkeen teollinen toiminta on supistunut ja entisissä tuotantotiloissa toimivat mm. Taideteollinen korkeakoulu, Mediakeskus Lume sekä Pop- ja Jazz Konservatorio.
Arabian Posliinitehdas perustettiin 1874 ruotsalaisen Rörstrandin keramiikkatehtaan tytäryhtiöksi. Tehdasalue syntyi Helsingin Vanhaankaupunkiin Annalan maille Arabia-nimiselle tontille. Rörstrand myi Arabian osakekannan suomalaisille 1916. Tehdas ajanmukaistettiin ja sen tuotanto automatisoitiin. Vuonna 1929 valmistui 112 metrin pituinen jatkuvakäyttöinen tunneliuuni, perustettiin mm. vientiosasto ja Kauniimpaa käyttötavaraa -osasto. Samoihin aikoihin edistyi myös saniteettiposliinin tuotantotekniikka. Tehtaalle nimitettiin 1932 taiteellinen johtaja. Taiteellisen johtajan perustama Arabian taideosaston tuotanto teki läpimurron 1937 Pariisin maailmannäyttelyssä. Tehtaan tuotantoa rationalisoitiin ja tehdasaluetta laajennettiin 1937 uudisrakennuksella, johon tuli toinen tunneliuuni sekä tuotanto- ja toimistotiloja. Toisen maailmansodan syttyessä Arabia oli tuotannoltaan Euroopan suurin posliinitehdas, joka työllisti 1500 työntekijää. Tuotannosta suurin osa meni vientiin. Korkeat toimisto-, tuotanto- ja tunneliuunirakennukset Hämeentien varteen valmistuivat 1942 (arkkitehti Karl Malmström) ja 1947 (Elma ja Erik Lindroosin arkkitehtitoimisto). Toisen maailmansodan jälkeisessä vaikeassa taloudellisessa tilanteessa tehdas siirtyi 1948 Wärtsilä-yhtymälle. Tuotevalikoimaa ja markkinointia kehitettiin, Kaj Franck johti tuotesuunnitteluosastoa. 1950-luvulla Arabian taiteilijat saivat lukuisia palkintoja mm. Milanon triennaaleista. Samaan aikaan tuotettiin myös tiiliä ja saniteettiposliinia jälleenrakennuksen tarpeisiin. Tuotantoa rationalisoitiin edelleen 1960-luvulla, mutta tehdas ajautui vaikeuksiin 1970-luvun lopun markkinointiongelmien vuoksi. Saniteettiposliinin ja tiilen tuotanto lopetettiin ja tuotanto keskitettiin talousposliiniin. Arabia siirtyi Hackmannin omistukseen 1990. Vuodesta 2004 Arabia lukeutui Iittala-ryhmään, osaksi kansainvälistä Fiskars-konsernia.
Arabian tehtaat (Arabian tehtaat)
Kytäjän kirkko
Bertina, grilli
Cygnaeuksenkatu
Toinen Helsinki, kortteleiden kääntöpuolen arkkitehtuuri
Eikan pumpuksi kutsuttiin 1960-luvulla nuorisoryhmää, joka kokoontui Eino Leinon patsaan läheisyyteen Pohjoisesplanadille.
Suosmeren kylässä on hyvin säilynyt sarkajaon aikainen ryhmäkyläluonne ja rakenne. Tilojen päärakennukset sijaitsevat harjanteella olevien kyläteiden varrella vieri vieressä. Rakennuskanta on 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Kylässä ovat Kleemolan, Käyrän, Ala-Tuorin, Holkerin ja Sunivan talot. Kylän länsipuolella avautuu Kokemäenjokeen rajautuva viljelysaukea, jonka läpi kulkee vanha maantie.
Suosmeren kylä on syntynyt ilmeisesti 1300-luvun alussa silloisen Kokemäen joen suistoon, laajan Porinlahden rannalle. Ensimmäiset asukkaat olivat ruotsinkielisiä. Kylän varhaisin nimi oli Svartingsmare. Maanviljelyksen lisäksi kylän asukkaat harjoittivat kalastusta. Kylässä oli 1500-luvulla seitsemän kantatilaa, joista kahdesta tehtiin ratsutiloja 1600. Isossa reduktiossa Suosmeren tiloista tehtiin kolme ratsutilaa, yksi sotilasvirkatalo ja yksi augmenttitila. Keskiajalla Suosmeressä toimi kiltalaitos.
Suosmeren kylä
'Asko jäi kulmalle seisomaan, kun Anna meni sisään tavarataloon, siihen markettiin, jonka seinissä lukee edelleen kivisin kirjaimin Elanto, Elanto, Elanto.' (s. 143)
Anna pakenee Hakaniemessä pankista tavarataloon.
Piritta ja Hannamai, jännitysromaanin tytöt käyvät Lauttasaaren yhteiskoulua, ja Piritta asuu Tiirasaarentiellä. Lauttasaaressa tapahtuu myös kirjan rikos.
Pasilan poliisitalo
Löytyykö mistään tietoa, milloin Helsingin Pallokentällä oli Lappi-tapahtuma? Tapahtuma kesti useita päiviä. Joskus 1950-luvun paikkeilla. Helsingin kaupunginarkistosta http://www.hel2.fi/Tietokeskus/kaupunginarkisto/index.html tiedettiin, että tapahtuma alkoi 3.2.1951. Kyseisen päivän Helsingin Sanomien mukaan tapahtuma kesti viikon ja ohjelmassa oli porokulkue, Lappi-näyttely, poromiesten esityksiä, poroajelua ja tilaisuuksia Messuhallissa.
Asuinrakennus B58
Puhtaanapitopäällikkö Karl Anton von Schantz rakennutti talon C 58 Susisaaren ja Kustaanmiekan välisen lahden rantaan saunaksi työntekijöilleen vuonna 1908. Vuonna 1930 Kullervo Sippola siirsi saunan Sippolan talon B 57 pihamaalle ja se kunnostettiin asuinkäyttöön. Nykyisin talo on kesäasuntona eikä siinä ole vesi- tai viemäriasennuksia. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: MV SL Rakhist Heiskanen, Seppo, 1977. Puutaloalue IV. MV SL Tutkimusarkisto Rannema, Sirkka, 1985. Muisteluita. MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. Kuva: MV SL Valokuva.
Laakkonen, Simo
Oulun tuomiokirkko, sen edustalla sijaitseva Franzénin puisto sekä puistoa ympäröivien katujen julkiset ja yksityiset rakennukset muodostavat kokonaisuuden, joka kuvastaa Oulun roolia läänin hallintokaupunkina. Puiston ympäristöön keskittyy Oulun kaupungin perustamisesta lähtien syntynyttä, nykyisin pääosin 1800-luvun kehitystä ilmentävää, rakennusperintöä. Koivuja kasvavan Franzéninpuiston keskellä on Erland Stenbergin 1879 veistämä Frans Mikael Franzénin (1772-1847) rintakuva. Tuomiokirkon korkea torni hallitsee puiston itäsivua. Empiretyylinen, keltaiseksi kalkittu kivikirkko on ollut tuomiokirkkona vuodesta 1900 koko Pohjois-Suomen hengellisen elämän keskus. Tuomiokirkon runkona on Sundvallissa toimineen, lukuisista kirkoistaan tunnetun Daniel Hagmanin suunnittelema, 1770-1777 rakennettu mansardikattoinen kivinen ristikirkko. Pohjakaavaltaan ristinmuotoisessa kirkossa on keskikupoli. Läntiseen ristivarteen liittyy korkea torni. Kirkon huomattavin taideteos on vuonna 1611 maalattu Johannes Messeniuksen muotokuva. Vanhimmat messukasukat, messinkikruunut ja lampetit ovat 1700-luvulta. Kirkon eteläpuolella on useassa vaiheessa rakennettu, empire- ja uusrenessanssipiirteinen Öbergin talo, jonka ulkoasu on arkkitehti Johan Oldenburgin suunnittelema. Kivijalan ja kellarin muurit ovat mahdollisesti 1822 paloa edeltävältä ajalta. Paloa edeltävät myös osat empiretyylisen, puiston etelälaidalle 1830-luvulla rakennetun, Franzénin talon kellarinmuureista. Runoilija ja piispa F.M. Franzénin (1772-1847) suvun talon pihassa seisoo kolmikerroksinen Siemssenin kivitalo vuodelta 1879. Puistoa reunustaa edelleen 1973 valmistunut Suomen Pankin rakennus, jonka suunnitteli pankille useita toimitiloja piirtänyt Aarne Ehojoki. Pankin vierellä on ns. Kolmiotalo, nelikerroksinen asuinkerrostalo vuodelta 1923 (K. Borg, J.S. Siren, Hj. Åberg). Kirkkoa vastapäätä sijoitetun Oulun Lyseon vanhimman osan on suunnitellut C.L. Engel 1831. Entisen triviaalikoulun rakennusta on jatkettu molemmista päädyistä 1874-1875 ja sen sali on vuodelta 1900. Voimistelusali on E. Th. Granstedtin ja H- Lindbergin suunnittelema ja valmistunut 1908. Linnankadun puoleinen lisärakennus on vuodelta 1934. Koulun vieressä on entinen läänin maanmittauskonttori. Kaksikerroksisen kivirakennuksen ensimmäinen vaihe on E.B. Lohrmanin suunnittelema ja vuodelta 1859. Nykyasu on 1900-luvun alusta. Uusrenessanssia edustava lääninhallituksen kaksikerroksinen päärakennus puiston pohjoislaidalla on L.I. Lindqvistin ja Jac. Ahrenbergin suunnittelema vuodelta 1887. Lisärakennus on valmistunut 1968. Puinen piharakennus on Julius Basilierin suunnittelema vaunuvaja vuodelta 1889. Puiston kulmassa on Oulun NMKY:n vanha puutalo ”Ynninkulma” vuodelta 1825. Rakennuksen holvatut kellaritilat periytyvät osin 1600- ja 1700-luvulta.
Suuri osa Oulun kaupunkia tuhoutui tulipalossa 1822, ja kaksi vuotta myöhemmin J.A. Ehrenström ja C.L. Engel laativat keskustaa varten asemakaavan. Kirkko oli ollut jo kaupungin perustamisen aikaan 1605 nykyisellä paikallaan ja kaavassa nykyinen Franzéninpuisto oli kirkon edustalle sijoitettu avoin monumentaaliaukio. Oulusta oli tullut läänin pääkaupunki 1776 ja Ehrenströmin-Engelin kaavassa torin ympärille sijoitettiin sen asemaan kuuluvat kirkko sekä koululaitoksen ja hallinnon tärkeimmät julkiset rakennukset, kuten triviaalikoulu. Puiston lounaispuoli jäi kuitenkin yksityisten tonteiksi. Aukio istutettiin puistoksi vasta Franzénin rintakuvan pystyttämisen jälkeen 1884. Sitä ennen aukio toimi kauppatorina ja Kirkkotorin laidalla nykyisen lääninhallituksen tontilla oli vaakahuone. Kirkon jälleenrakennus vuoden 1822 palon jälkeen toteutettiin rakennusmestari Jakob Kuorikosken johdolla Intendentinkonttorissa laaditun piirustuksen mukaan 1827-1832. Kirkko oli aikanaan Turun tuomiokirkon jälkeen Suomen suurin kirkkorakennus. Länsitorni rakennettiin 1843-1844. Sakaristo-osaa korotettiin 1932 Oiva Kallion suunnitelman mukaan kaksikerroksiseksi ja palon jälkeen lisätty keskikupoli valettiin betonista. Kirkko uudistettiin perusteellisesti 1997-1998 (Arkkitehtitoimisto Laatio Oy). Tuolloin siihen lisättiin vuoden 1827 piirustusten aiemmin toteuttamatta jääneitä elementtejä kuten seinien pilasterointi ja holvin kasetointi.
Oulun vanha monumentaalikeskus ja Franzénin puisto (Franzénin puisto)
Uuden Musiikin Orkesteri
Pääministerin virka-asunnon lähellä sijaitsevilla Humallahden kallioilla on jäänteitä vanhoista betoniperustuksista. Monta kertaa on mietityttänyt, mitä paikalla oikein on ollut. Löytyykö tietoa tästä? Humallahden kallioilla, meren äärellä on jäänteitä vanhasta uimalasta. Lahti oli toiminut helsinkiläisten uimalana jo vuodesta 1898 alkaen. Alueen ensimmäinen vuokraaja oli kauppias A. Nordström. Helsingin Uimarit rakennuttivat paikalle uimalaitoksen hyppytorneineen vuonna 1919 ja vuonna 1931 sinne tehtiin 50 metrin kilparata. Vesi likaantui kuitenkin pikku hiljaa uimakelvottomaksi ja uimala suljettiin vuonna 1959. Lahonneet puurakennelmat on purettu, mutta betonirakenteista on siis jäännöksiä vielä näkyvissä. Kallion laella aivan lähellä Paciuksenkatua on aidattu kiviröykkiö. Tämä on kolme tuhatta vuotta vanha pronssikautinen hauta, josta tutkitaessa löydettiin poltettuja ihmisen luita. Kalliolla, uimalan lähellä sijaitsi myös Kahvila Missisippi, jossa aloitettiin tarjoilu vuonna 1928. Poliittisten kuppikuntien kerrotaan kokoontuneen siellä 1950-luvulla. Elinkaarensa loppuaikoina kahvilaa kutsuttiin "Kauhujen kahvilaksi" jatkuvien murtojen, tappeluiden ja ammuskelun vuoksi. Missisippi joutui tuhopolton kohteeksi lokakuussa 1975. Kahvilan perusta oli pitkään jäljellä, mutta käydessäni alueella aivan äskettäin, niitä ei siellä enää ollut löydettävissä. Lähteet: Hackzell, Kaija: Töölöntullin molemmin puolin. Helsingin Sanomat, 1997. ISBN 951-97555-1-9 http://www.albumit.lasipalatsi.fi/suomi/kuvakortti.html?photo_id=12309&action=showc
Maunulan ala-aste
Kaila, Eino
Lido Salosen ensimmäinen koti (eka hima) oli Alppikatu 15:ssä isoisän kivitalossa.
Kluuvin ranta
Rikas monen sukupolven tarina kantaa 1960-luvun toiveikkuudesta nykypäivään Finlandia-palkitun kirjailijan uusi helsinkiläisromaani on lukijan juhlaa. Jouni Manner ja Ariel Wahl tutustuvat toisiinsa teineinä Kallion kaduilla 1960-luvun alussa. Röyhkeä Jouni hallitsee kulmien kuviot ja ottaa epävarman Arielin suojelukseensa. Pian mukaan tulee Arielin omapäinen ja kaunis pikkuserkku Adriana. Kevätkesällä 1966 Sonovox julkaisee ”Joni, Ariel & Adrianan” singlen Älä käy yöhön yksin. Jatkoa ei koskaan tule, folkrock-kokoonpano katoaa kuvioista. Frank Loman elää teinivuosiaan 1970-luvulla pohjoishelsinkiläisessä lähiössä ja rakastuu Adrianan pikkusiskoon. 1980-luvun alussa tapahtuu asioita, jotka saavat Frankin etsimään käsiinsä Jouni Mannerin, entisen politiikan ihmelapsen. Hän haluaa ymmärtää, kuka hän itse on ja miksi sukupolvet hukkaavat aina mahdollisuutensa. (www.otava.fi)
Bulevardin ja Fredrikinkadun risteys
Hallin käyttäjät edustivat yhteiskuntaa laidasta laitaan. Vapaakylvyissä kävivät kansakoululaiset luokittain, poliisit ja palomiehet saivat uinti- ja hengenpelastusopetusta. Uimahyppääjät ja kilpauimarit harjoittelivat, järjestettiin uintikilpailuja; siihen oli iso allas mitoitettu. Vesipalloilijoille oli vuoronsa, lasten uimaopetusta annettiin pikku altaassa. Ns. parempi väki nautti toisen kerroksen tilaussaunasta. - Presidentti Ryti pidätettiin sotasyyllisyysoikeudenkäyntiin Mannerheimille sisustetusta, hirsillä vuoratusta hytistä numero yksi.
Yrjönkadun uimahalli lienee suuren yleisön parhaiten tuntema Vähäkallion työ.
Skohan talo
Diego
"--- hän oli kiertänyt koko Lauttasaaren ja käynyt pursisatamassa tarkistamassa veneen ja heittämässä tapansa mukaan kuivuneita leivänpaloja Lanakujan poukamassa talvehtiville sorsille. --- hän oli lähtenyt uudelleen koiran kanssa ulos. Oli ollut jo pimeää. Hän oli kävellyt Lahnalahdenpuiston ohi Tallbergin Puistotielle ja kiertänyt Meripuistontien kautta takaisin Lauttasaarentielle." (S. 134.)
Kustantaja Ilkka Halme asuu perheineen Lauttasaaressa.
Koulu oli Ehrensvärdintiellä vuodesta 1935 vuoteen 1977.
Siltavuorenranta
Helsingin koulumuseoyhdistyksen toimittama teos Koulumuseon historiasta.
Simonkylän ja Simoniemen kyläasutus (Simonkylä)
operating theatres
leikkaussalit
operationssalar
Hakaniemen silta
Seppälä, Olski
Pakilan ala-asteen koulu
Sunilan tehtaat on vanhin säilynyt sulfaattiselluloosatehdas Suomessa. Sunila asuinalueineen perustuu arkkitehti Alvar Aallon korkeatasoiseen kokonaissuunnitelmaan. Sunilan asuinalueen maastonmuotoihin ja luonnonoloihin perustuva asemakaava on maamme varhaisin ja alueen asuntorakentaminen on ollut edistyksellistä sekä asuntososiaalisesti että rakennusteknisesti. Sunilan asuinalueen suunnittelussa on ollut keskeistä paitsi työväen elinolojen parantaminen myös perinteisesti teollisuusyhdyskuntiin liittyneen sosiaalisen hierarkian pehmentäminen. Sunilan tehtaat ja asuinalue on valittu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Kymijoen vesistön puunhankinta-aluetta hyödyntänyt Sunila sijaitsee Kymijoen itäisimmän suuhaaran päässä. Pyötisen saarella sijaitseva tuotantorakennusten ryhmä on julkisivuiltaan osin puhtaaksi muurattua punatiiltä, osin valkeaksi rapattu. Teräsbetonirakenteet ovat osittain paljaina. Tehdasrakennuksia on laajennettu jatkuvasti, mutta lisäykset on tehty Aallon alkuperäiseen arkkitehtuuriin sopeuttaen. Korkea savupiippu ja kuljettimet antavat tehdasalueelle sen ominaisen ilmeen. Aallon 1930-luvun suunnittelusta on säilynyt satamavarasto sekä tehtaan konttori suurine aulaikkunoineen ja 1950-luvun laajennuksista 70 metriä pitkä meesapolttimo. Tehtaan asuinalue sijaitsee tehtaan pohjoispuolella metsäisellä länsirinteellä. Se on rakennettu osin funktionalismin suunnitteluperiaattein, osin Alvar Aallon omien ideoiden pohjalta. Rivi- ja kerrostalot on sijoitettu väljästi mäntymetsää kasvavaan rinteeseen myötäilemään maastonmuotoja viuhkamaisesti. Aalto on suunnitellut asuinalueen asemakaavan sekä insinöörien ja toimihenkilöiden sekä työväestön asuinrakennukset, jotka ovat olleet valmistuessaan asumismukavuudeltaan ja varustelultaan hyvin korkeatasoisia. Asuntojen pohjaratkaisut ovat olleet aikanaan hyvin moderneja eri toimintoja varten eriytettyine tiloineen ja kiinteine kalusteineen. Asuinalueen rakennuksissa on hyödynnetty teräsbetonirakenteiden suomia mahdollisuuksia mitoituksessa ja mm. porrashuoneiden ja tuuletusparvekkeiden järjestelyissä. Asuinalueella perinteinen tehdasyhdyskuntien suunnitteluun liittynyt hierarkia on väistynyt: Virkailijoiden ja työväen asunnot on sijoitettu samalle alueelle ja erityyppiset asuintalot on sovitettu yhteen siten, että vain asunnon koko on kertonut asukkaiden aseman yrityksessä. Julkisivumateriaalina on useimmiten valkoiseksi slammattu punatiili. Puistolan tehdasvalmisteiset tyyppipientalot sijaitsevat asuinalueen pohjoispäässä. Asuinalueen ulkopuolella on kokoontumis-, urheilu- ja harrastustilana toimiva Sunilan Pirtti, joka periytyy selluloosatehdasta edeltäneeltä sahan ajalta.
Sunila Oy:n perustivat yhteistyönä 1928 puunjalostusteollisuuden suuret toiminimet, joihin kuuluivat kaikki Kymenlaakson suuret metsäteollisuusyhtiöt. Yhtiö hankki omistukseensa Kotkansaarelle 1870-1880-luvulla perustetun sahan, jonka toiminta loppui 1920-luvun lamakauteen. Entisen sahan maa- ja vesialueita hyödynnettiin perustamalla Pyötisen saarelle Sunilaan sulfaattisellutehdas 1936. Sulfaattimenetelmä, jossa pystyttiin hyödyntämään myös sahateollisuuden jätepuuta, lisääntyi selluntuotannossa etenkin 1930-luvulta alkaen. A. Ahlström Oy:n johtaja Harry Gullichsenin ehdotuksesta arkkitehti Alvar Aalto palkattiin suunnittelemaan Sunilan sellutehdas ja sen henkilökunnan asuinalue. Aalto suunnitteli Sunilan tehdasrakennukset ja asuntoalueen asemakaavan ja asuinrakennukset. Sunila rakennettiin pääosin 1936-1938 ja tehdas käynnistyi 1938. Teollisuuslaitosta varten rakennettiin myös maantie siltoineen ja satama. Karhulasta satamaan johtava rautatie valmistui 1937. Tehdasta on laajennettu jatkuvasti sen käytön aikana: Aalto oli suunnittelijana mukana tehtaan 1950-luvun laajennusvaiheissa. Sunilan asuinalueen ensimmäisinä rakennuksina valmistuivat 1937 toimitusjohtajan asunto Kantola, johtavien virkailijoiden ja työnjohtajien rivitalot Rantala ja Mäkelä, joukko huolto-apurakennuksia sekä työväen pienkerrostalot Mäntylä ja Honkala. Sunila Oy:n ja kahden muun silloisen Karhulan kunnassa toimineen teollisuuslaitoksen yhteinen asuntoyhtymä Etelä-Kymin Asuntorakennus Oy (EKA) perustettiin 1938. Seuraavana vuonna Sunilaan valmistui viisi EKA:n rivi- ja kerrostaloa lämpökeskuksineen sekä 12 tehdasvalmisteista pientaloa. Edelleen asuinrakennuksia valmistui 1945-1947 ja 1953. Arkkitehti Keijo Strömin suunnittelemat asuinkerrostalot Juurela ja Runkola olivat viimeiset yhtiön rakentamat asuintalot. Alueelle rakennettiin myös palveluita sekä aputiloja, kuten sauna- ja pesutuparakennus sekä autotallit. Osuusliike Liiton 1937 valmistunut kauppa purettiin 2006. Pohjoisemmaksi Sunilantien varteen rakennettiin asuin- ja liikerakennuksia 1940-1960-luvulla. Sunilan kansakoulu valmistui rakennusmestari Vilho Rikan suunnittelemana 1950. Aalto suunnitteli sahan ajoilta periytyvän Sunilan Pirtin eli entisen palokunnantalon sekä virkailijakerhon eli entisen isännöitsijän asunnon korjaukset. Tehdas päätti luopua asunnoista 1960-luvulla. Sunilan kaupunginosayhdistys Pro Sunila perustettiin 2000 nostamaan ja hoitamaan työväen, asukasmäärän sekä palvelujen vähenemisen vuoksi kuihtuneen asuinalueen arvostusta. Sunila oli mukana 2001-2003 valtakunnallisessa lähiöuudistusohjelmassa. Sunilan tehtaan toiminnan lopettamisesta ilmoitettiin elokuussa 2009.
Sunilan tehtaat ja asuinalue
Katajanokan rannassa lapset ihailevat jäänmurtajia.
Santahamina
Kumtähden kenttä
Kasimir ja eläimet konsertoivat Finlandia-talon lavalla.
Itä-Villinki, saari
Salon rautatieaseman ympäristö lukuisine rakennuksineen on lajissaan yksi parhaiten säilyneitä alueita. Bruno Granholmin suunnittelema Salon asemarakennus on Turun radan ainoa IV luokan tyyppipiirustusten mukaan rakennettu asemarakennus ja siksi rataosan asema-arkkitehtuurin kannalta merkittävä. Laajaan asemakokonaisuuteen liittyy Mariankadun varren uusrenessanssi- ja jugendrakennusten miljöö, joka kuvastaa Salon kauppalan perustamisen jälkeistä rakennustapaa. Pääosa Salon rautatieaseman rakennuskannasta on aseman perustamisen ajalta vuosilta 1898-1899. Asemarakennus, jossa on alun perin ollut ravintola ja asemapäällikön asunto, on säilyttänyt hyvin alkuperäiset piirteensä. Asemapuiston alueella on kaksoisvahtitupa ja siltavahdin tupa talousrakennuksineen sekä asema-aukion reunalla kolme varastorakennusta. Järeä sirpalesuoja eli vara-asema vuodelta 1940 on graniittilohkareista ladottu rakennelma keskellä asemapuistoa. Salon- eli Uskelanjoen itärannalla Horninpuiston laidalla on vahtitupa ja varastorakennus sekä kaksi VR:n 1920-luvulla rakennuttamaa asuinrakennusta. Asema-alueen pohjoispäässä sijaitseva veturitalli on Salon kaupungin omistuksessa ja kunnostettu taidemuseon näyttelytilaksi. Rautatieaseman kokonaisuuteen liittyy Salon seudun osuuskaupan viljavarasto. Salon keskustan maamerkkinä toimiva varasto on suunniteltu Keskusliike Hankkijan suunnittelutoimistossa 1935, 1941 ja 1950. Korkeat viljasiilot on rakennettu 1951. Puuistutuksin reunustetun Mariankadun varressa on nähtävissä Salon kauppalan aikaisen asemakaavan mukaista matalaa puukauppalarakennetta, joka liittyy vehreään asema-alueeseen ja kertoo kauppalan palon ja rautatien tulon jälkeisestä tiiviistä rakentamisvaiheesta. Koristeelliset jugend- ja uusrenessanssityyliset yksikerroksiset puurakennukset ovat vuosilta 1900-1908. Jugendvaikutteinen entinen seurahuone on sijoitettu aseman edustalle. Kulmittain sitä vastapäätä on palokunnan vinkkelirakennus kulmatorneineen ja kalustovajoineen. Palokunnan talon vieressä on teatterina toimiva entinen rukoushuone ja uusrenessanssityylinen Impolan talo. Mariankadun ja Uskelanjoen kulmassa on runsaasti koristeltu nikkarityylinen Saarisen talo piharakennuksineen. Jokivarressa on Kärjen talo, joka on nikkarityylinen asuin- ja pankkirakennus. Joen itärannalla on alun perin kansakouluksi rakennettu kaupungintalo. Sen vieressä kolme 1909 ja 1928 rakennettua asuinrakennusta, joista osa on nykyisin virastokäytössä. Asemanseudun laaja puistoalue koostuu Tapionpuistosta ja Asemapuistosta rakennuksineen sekä Salojoen eteläpuolella sijaitsevasta Horninpuistosta ja sen jatkeena olevasta asuinpihasta. Salonjoen rannat on istutettu puistoksi. Asemapuisto - Tapionpuisto on Salon merkittävin kaupunkipuisto.
Salon- ja Halikonjokien sekä läheisen merenlahden äärellä sijaitseva Salo oli tärkeä kauppapaikka jo keskiajalla. Vanhat tiet Turun, Helsingin ja Viipurin välillä kulkivat Salon kautta. Salon kauppala perustettiin 1887. Kauppalan ydinalue Salonjoen itärannalla paloi samana vuonna. Uusi taajama rakennettiin sen jälkeen arkkitehti Erik Degenaerin laatiman asemakaavan 1888 mukaan matalasti ja väljästi. Kauppalan rakennustoiminta oli vilkasta 1880-luvun lopulla ja uuden rakennusaallon laukaisi rautatien valmistuminen 1899. Salossa oli ryhdytty miettimään junaradan saamista 1880-luvulla. Ratayhteys Turkuun valmistui 1899 ja Helsinkiin 1903. Asema sijoitettiin Salonjoen länsirannalle entiselle Joensuun kartanon pellolle. Asemanseudun rautatierakennukset valmistuivat 1899-1927. Rautatie vilkastutti tavarakuljetusta ja edesauttoi teollisuuden sijoittumista alueelle. Rautatien tulo ja mm. Asemakadun avaaminen siirsi kauppalan painopistettä kolmanteen kauppalanosaan joen länsirannalle ja aseman seudulle. 1890-luvulla Turku-Karjaa –radan rakennusmestarina ja myöhemmin Salon aseman rakennusmestarina toiminut Otto Dahl suunnitteli III kauppalanosan rakennuksista Kärjen (1905), Saarisen (1902), Nivaron (1910) ja Impolan talot (1902). A.A. Tapio oli toinen useita rakennuksia kauppalaan suunnitellut rakennusmestari, ja hän vastasi Seurahuoneen eli nk. Viikarin talon (1904), Tehdaskatu 1:ssä sijaitsevan asuinrakennuksen (1909) ja vuodesta 1938 kaupungintalona toimineen kansakoulun (1900) rakentamisesta. Dahl ja Tapio suunnittelivat Palokunnan talon (1908) yhteistyössä. Nivaron talon konduktöörin asunnon (1903) suunnitteli L.E. Lehtinen.
Salon rautatieasemanseutu ja vanha kauppalamiljöö
Miksi musiikkikappaletta kutsutaan biisiksi eikä piisiksi (vrt. englannin piece)? Loistava stadin slangin suursanakirja "Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii" (WSOY 2000) tietää kertoa, että 60- ja 70-luvulta asti "biisin" rinnalla on esiintynyt myös "piisi" ja "piesi" -asut. Slangi on upea suomen kielen muoto, joka syntyy sen käyttäjien suussa. Vieraista kielistä otetut lainat muokkautuvat helsinkiläissuihin sopiviksi. B, G, F, D ja muut jossain osissa Suomea vähällä käytöllä olevat kirjaimet ovat slangille leimallisia, ja tuovat sille juuri oikeanlaista iskevyyttä ja itsevarmaa sävyä. "Piisi" on sanamuotona aika landehtava ja löysä. Sen sijaan "biisissä" on jo vähän enemmän särmää. Monesti kun slangisanat omaksutaan koko Suomen käyttöön, ne muuttuvat yleiskieleen sopivammaksi, eli B:stä tulee P, G muuttuu K:ksi jne. Siitä, mikä on "oikeaa" slangia, on taisteltu iät ja ajat. "Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii" -sanakirjan saatavuus HelMetissä: http://www.helmet.fi/search*fin/ttsennaaks/ttsennaaks/1,1,2,B/frameset&FF=ttsennaaks+stadii+bonjaaks+slangii+stadin+slangin+suursanakirja&1,,2
Pahlman, Kai
"Siinä samassa auto kääntyikin jonkin kivitalon kulmalta keskelle pajukkoa ja poukkoili lopulta kuoppaista soratietä vanhan ja ränsistyneen näköisen puuhuvilan pihamaalle. - - - talo oli tuotu tänne Haagaan Karjalan Kannakselta. - - - Ennen sotia neiti oli asunut villassa yksikseen, mutta oli nyt vuokrannut koko alakerran ja ja kaksi yläkerran kamaria Pirttisalon perheelle, ettei huoneenvuokralautakunta ruvennut majoittamaan taloon ketään vieraita." (S. 47, 48.)
Kesäkuussa 1952 Eeva ja Sirkka muuttavat Helsinkiin ja asettuvat asumaan Eevan Kristiina-tädin perheen luo Haagassa sijaitsevaan huvilaan. Kaupunkiin vie H-linjan raitiovaunu.
Taitettu kurtiini
Taitettu kurtiini rakennettiin J. M. Sprengtportenin vuoden 1774 suuren yleissuunnitelman mukaan. Kurtiini viimeisteli Ison Mustasaaren itärannan puolustuksen yhdistämällä itärannan pohjoisen puolustusrintaman (bastioni Bielke ja Kurtiinitalo) eteläisen rintaman bastioneihin (Horn-Ribbing-Åkerhielm-Aminoff). Taitettu kurtiini oli tarkoitus toteuttaa kokonaan kasemattoituna, kolmikerroksisena tiilirakennuksena, jossa oli edustava kolmiholvinen portaali uloskäyntinä linnoituksesta. Suunnitelmat toteutuivat huonosti, vain alin kerros saatiin muuratuksi. Nykyään on kuitenkin vielä nähtävissä melkein kaikki se, mitä ruotsalaisena aikana saatiin rakennetuksi. Eteläisen osan seinämästä muurattiin vuonna 1777 puolet ja 1788 loput. Siihen tehtiin 9 kivääriaukkoa ja 7 ruutisavun poistoaukkoa. Kurtiinin katkaistun kärjen kohdalle suunnitellun hienon portaalin rakentamista ei edes aloitettu. Pohjoisen osan kasematit muurattiin puoleen väliin vuonna 1777 ja loppuun 1788, mutta niitä ei holvattu. Tässä osassa oli 10 kivääriaukkoa ja 7 tykkiaukkoa. 1790-luvulla haluttiin linnoituksen sisäosista päästä ajoneuvoilla kulkemaan satamaan Ison Mustasaaren itärannalle, joten kurtiiniin puhkaistiin porttiaukko. Se tehtiin puolivalmiiseen kasemattiin kurtiinin pohjoissiipeen, lähelle ulkomuurin taitetta. Vuonna 1812 venäläiset kohensivat vaatimattoman kurtiiniportin ilmettä kattamalla se satulakatolla. Portti toimi virallisena sisäänkäyntinä linnoitukseen, koska sen äärelle siirrettiin vartiolava upseeritalon C 54 luota. Upseerikerhon eteläpäädyn viereisessä kasematissa olevan aukon puhkaisuajankohta ei selviä käytettävänä olleista lähteistä. Venäläisen varuskunnan aikana Taitetun kurtiinin pohjoiset kasematit otettiin pian käyttöön: jo vuonna 1812 kasemattien päälle rakennettiin puinen, kaksikerroksinen rakennus laivastoa varten. Myöhemmin taloa käytettiin aatelisten (upseerien) kerhona, puiset osat purettiin vuonna 1874 uuden kivirakenteisen upseerikerhorakennuksen tieltä, mutta Taitetun kurtiinin kasematit ovat edelleen käytössä talon pohjakerroksena. Pohjoisen osan kasematit holvattiin ensi kerran vasta tässä upseerikerhon rakentamisen yhteydessä. Venäläisen kauden alkupuolella parannettiin eteläisen siiven puolustuskykyä rakentamalla hirsistä ampumatasanne ulkomuurin ja pihamuurin tyngän varaan. Hirsilava purettiin vuoteen 1840 mennessä, sisämuuri jäi kohonneen maanpinnan tason alle tai purettiin. Ulkomuuri katettiin kalkkikivilistalla. Eteläisen muurin kupeessa oli koko venäläisen ajan lukuisia vajoja, eräänlainen komendantin talouspiha, joka liittyi komendantin yksityispihaan rakennusten C 52 ja C 58 välissä. Vielä 1927 vajoja oli kuusi, yhtä niistä käytettiin puusepänverstaana. Taitettu kurtiini korjattiin ja kurtiiniporttia levennettiin ja sen pielet muurattiin uudelleen 1980-luvun puolivälissä arkkitehtien Mona Schalin ja Merja Härö suunnitelmien mukaan. Muurinkorjaus tehtiin Suomenlinnan työsiirtolan työnä. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: 1700-luvulla Brutna Courtin 1820-luvulla Bielken bastioni Lähteet: KrA Ö 34 36 39 41 43 45 47 56 SÖS 25 32 35 36 64 76 85 91 109 138 144. MV SL Rakhist Heiskanen, Seppo, 1978. Taitettu Kurtiini (Brutna Courtin). MV SL VIK C 1 3/45 19 163 489 YA 1a 6a 13a 14a 32a 49a YP 1 7 45 91 121. Kuva: KrA Fasade, Profil och Plan af Courtine mellan Bast Bielke och Horn. MV SL Valokuva.
'Suhonen pysäytti Peugeotin valkoisen konttigrillin kupeeseen. -- Tuuli puhalsi edelleen mereltä Sörnäisten rantatien yli. -- Merihaka jäi taakse , kun Suhonen käveli parkkipaikan nurkkaan. -- Elannon vanhan leipätehtaan tiilitalojen välistä parkkipaikalle kurvasi ruosteen täplittämä valkoinen pakettiauto.' (s. 49 - 50)
Suhosella on epäilyttävä tapaaminen Sörnäisten rantatiellä.
Lassfolk ja Härmälä ovat osa varhain asutettua Yli-Purmon maanviljelykylää Purmonjokivarressa tervanpoltolla vaurastuneella alueella. Kylän rakennuskantaan kuuluu useita kaksi- ja puolitoistakerroksisia pohjalaistaloja. Lassfolkin tilan rakennuskannalla on huomattavaa rakennushistoriallista merkitystä. Purmojoen peltolaakson itälaidalla, nykyiseltä maantieltä syrjään jääneen vanhan maantien varrella, ovat Lassfolkin ja Härmälän talojen erittäin tiiviisti ryhmittyneet pihapiirit monine rakennuksineen. Yli-Purmon kylään kuuluvat tilat ovat säilyneet sijoillaan 1700-luvulta lähtien. Lassfolk sijaitsee Purmonjokea Kortesjärveltä rannikolle Pietarsaareen seuraavan maantien, nk. Purmontien, varrella. Päärakennus on 1800-luvun alkupuolelta. Pitkät punamullatut aitat ja harmaakiviset karjarakennukset muodostavat umpipihaisen kokonaisuuden. Kivinavettojen esikuvana ovat olleet Pedersören pappilan Rosenlundin kivinavetat.
Purmon alue oli merkittävä tervantuottajana, mikä näkyy myös vauraana rakentamisena. 1870-luvulla Pietarsaaren kautta vietiin Tukholmaan yli 20 000 tynnyriä tervaa. Purmon kirkko rakennettiin 1770-luvun alussa, ja tuolloin vanhastaan jokivartta seuraava tie kirkolle kunnostettiin Härmälään (Lillbyhyn) asti. Lassfolk restauroitiin museoksi 1979. Päärakennus oli asuttuna 1970-luvulle saakka.
Lassfolkin ja Härmälän taloryhmät
Topeliuksenkatu 1
Elokuvateatterit Pohjantähti, Kullervo
"Vuosituhannen lopun juhannukset olivat Helsingissä paljon nykypäivää hiljaisempia. Bottoms Up oli yksi niistä hyvin, hyvin harvoista kohtaamispaikoista, jotka kaupunkioloihin jääviä yksinäisiä halusivat ilahduttaa. Eräänä juhannuksena, kun kansoitin Bottomsin kuusi-istuimista aurinkoterassia kahden muun ihmisen voimin, saapui neljännen sitsin kuluttajaksi Kalevankadun laulava talonmies Sepi Kumpulainen kitaroineen. Ja heitti meille muutaman biisin keikan, kunhan ensin luvan meiltä kysyi." (s.45)
Josafatinkatu
esittäjä
Anjalan historiallinen ympäristö (Wredeby ja Rauhamaa)
Pasanen, Spede
Laitinen, Kai
Sukeva on yksi 1910-luvulla perustetuista maatalousvankiloista, jotka sijoitettiin kauas keskuspaikoista, koska tarkoituksena oli vankityövoimalla raivata ja kuivata soita viljelysmaaksi. Sukevan keskuslaitos selliosastoineen, hallintorakennuksineen, maatilakeskuksineen ja talousrakennuksineen sijaitsee selkeästi omana ryhmänään, ja henkilökunnan asuinalueet kuten Takaharju, Etuharju, Iskola ja Kortekangas muodostavat itsenäisiä rakennettuja sarekkeita metsäisessä maastossa. Alueen suunnittelusta pidettiin 1920-luvulla arkkitehtikilpailu, mutta asemakaava ja rakennukset suunniteltiin vankeinhoitolaitoksen oman arkkitehdin U. Sjöholmin toimesta.
Vankien käyttö maataloustyössä oli uusi ilmiö 1900-luvun alun vankeinhoitoalan kehityksessä. Maatalous- ja suovankiloina toimineista vankisiirtoloista tuli tehokas keino sopeutua kasvaneeseen vankimäärään. Tarkoituksena oli myös kuivata soita viljelymaaksi ja asutustoimintaan. Laajojen suoalueiden Sukeva perustettiin 1914 Helsingin kuritushuoneen alaiseksi vankilasiirtolaksi. Tällä kruununpuiston alueella oli maata yli 3000 hehtaaria, josta vuosien saatossa raivattiin viljelykseen pääasiassa miestyövoimaa käyttäen runsaat 1000 hehtaaria. Vankisiirtolasta tuli 1919 hallinnollisesti itsenäinen varavankila, josta ajan kulessa kehittyi omavarainen maatalousvankila. Vankilan tiilitehdas ja saha perustettiin 1920-luvulla. Alkuaikoina vankila toimi laajalla alueella erilaisissa puurakennuksissa. Tiilirakenteinen Iskolan vankilaosasto maatilarakennuksineen valmistui 1925 ja Kalliomäen keskusosasto 1936. Varavankilasta tuli keskusvankila 1939. Yhteiskunnallisten ja taloudellisten muutosten seurauksena maataloustoimintaa supistettiin 1960-luvulla ja talousrakennuksia on myöhemmin saneerattu teollisuus-, vankilan koulutus- ja kuntoutustoimintaan.
Sukevan vankila
Kansa mietti kuka uskaltaa Pajamäen Columboa manaamaan
participant in event
osallinen tapahtumaan
Villa Ensi
venetelakka
boatyard
Tauno Palo muutti 1960-luvulla taiteilijakoti Lallukkaan.
Caloniuksenkatu
Särkijärven kartano- ja kylämaisema on rakenteeltaan ja rakennuskannaltaan tyypillinen ja hyvin säilynyt Uudenmaan rannikolta sisämaahan johtavan vanhan maantien varteen sijoittunut asutuskeskittymä. Viljelymaisemaa, joka periytyy 1700-lukua edeltäneeseen aikaan, leimaa historialliseen tielinjaan tukeutuva kyläasutus kantatiloineen, kouluineen ja seurantaloineen, kartanoiden talouskeskukset puukujanteineen, puistoineen ja puutarhoineen sekä vuosisatoja viljelyksessä olleet pellot. Asutus sijoittuu nauhamaisesti järveä kiertävän maantien varteen sekä peltoaukeiden metsäisille kumpareille ja rinteille. Vaurasta maaseuturakentamista kuvastavat myös eri-ikäiset suurikokoiset kivi- ja tiilinavetat. Tampin kartanon päärakennus maantien varressa, kirkonkylään johtavan tien risteyksessä on 1880-luvulta. Vuoraus on koristeltu poikkeuksellisen runsain koristeleikkauksin. Päärakennusta ympäröi puisto kiviterasseineen. Kylänpään rusthollin aumakattoinen päärakennus kylän eteläpäässä on rungoltaan 1700-luvun lopulta, nykyasun ollessa 1830- ja 1890-luvuilta. Hyvin rakennusaikansa asussa säilyneet 1900-luvun alun ja jälleenrakennuskauden koulut sekä aumakattoinen seuratalo Jukola 1920-luvulta sijoittuvat näkyvästi maantien varteen. Ajallista kerrostuneisuutta maisemaan tuo siirtoväen asutus peltoaukeiden reunoilla. Maisemallisesti näkyvällä paikalla oleva Kyläjonnin kaksikerroksinen, aumakattoinen päärakennus on 1800-luvun alkupuolelta. Tiilään jo puretun kartanon paikkaa osoittaa tammikuja, joka reunustaa maantietä sekä 1800-luvun loppupuolen navetta ja 1900-luvun alun talli. Prestbackan kartanomäki alueen pohjoisosassa muodostaa laajan, tasaisen viljelyaukean keskellä tiiviin, maisemallisesti hallitsevan rakennusryhmän. Empiretyylinen yksikerroksinen aumakattoinen entinen päärakennus on tiettävästi 1840-luvulta. Rakennuksen ulkoasu ja empiren ajalle tyypilliset sisätilat ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin. Itäinen siipirakennus on nykyisin tilan päärakennuksena. Hyvin säilyneeseen kartanokokonaisuuteen kuuluvat lisäksi kivinavetta (1856), hirsi- ja tiilirakenteisia talousrakennuksia, laaja puisto ja vanha koivukuja.
Särkijärven kylä muodostui Kylänpäänjärven ja Tiiläänjärven väliselle moreeniselänteiden rajaamalle alueelle Porvoosta Myrskylään johtavan tien varrelle keskiajalla. 1500-luvulla kyläasutus sijaitsi todennäköisesti Prestbackan kartanon ja Anttilan tilan tienoilla. Kylän nykyiset kantatalojen paikat ovat pääosin peräisin 1700-luvulta. Kylänpää on entinen Byändan ratsutila, johon liitettiin 1600-luvun puolivälissä Tallbackan tila. Tampin (Dampbacka) tila nautti vuodesta 1661 säterivapautta, joka peruutettiin isossa reduktiossa 1683 ja siitä muodostettiin ratsutila. Tiilään kartano on entinen Sprintarsin ratsutila, joka ostettiin perinnöksi 1759. Myös Prestbackan kartano on entinen ratsutila, joka ostettiin perinnöksi 1804. Kaikilla alueen suurtiloilla oli 1900-luvun alkupuolella 300-800 ha maata, josta n. 100-200 ha oli peltoa. Prestbackan mailla on toiminut myös tiilitehdas. Särkijärven-Tiilään alueen suurtilojen vaikutus ja vauraus näkyy mm. Askolan kirkon rikkaassa 1600-luvun sisustuksessa. Särkijärven kylään perusti koulun Tampin kartanon omistaja hovioikeuden asessori Johan Selim Holmberg. Koulu aloitti toimintansa syksyllä 1883. Uuden rakennuksen koulu sai 1909. Toisen maailmansodan jälkeen suuri oppilasmäärä ja tilanahtaus johtivat uuden koulun rakennushankkeeseen. Vanhan puukoulun viereen valmistunut uusi rapattu koulurakennus otettiin käyttöön 1952. Tiilään kartanon päärakennus oli koulutalona 1950-luvulta vuoteen 1972. Se muutettiin vuokra-asunnoiksi 1980-luvulla ja purettiin. Nuorisoseurantalo Jukola aloitti toimintansa 1927.
Särkijärven kylä- ja kartanomaisema
Paula Roos on antiikkikurssilla Mustion linnassa. Samaan aikaan Mustiossa on kurssilla myös joukko naisjohtajia. Itsevarmoja, näyttäviä ja tyylikkäitä naisia. Paula tekee havaintoja kurssilaisten käyttäytymisestä. Aistittavissa on vihaa, kateutta ja mustasukkaisuuttakin. Linnan museoon murtaudutaan ja joesta löytyy nuoren miehen ruumis. Tammisaaren poliisi ryhtyy tutkimaan tapausta. Kurssin jälkeen Paula saa tiedon Helsingissä kuristettuna löydetystä naisesta. Nainen on yksi Mustion kurssilaisista. Tammisaaren ja Helsingin poliisit yhdistävät voimansa. Paula pohtii omia havaintojaan ja ihmettelee, mikä rooli kauniilla miniatyyrimuotokuvalla on tapahtumien kulussa. Hän selvittää joitakin yksityiskohtia omin neuvoin ja niin tapahtumien kuvio kirkastuu hänelle ennen poliisia. Kirja on perinteinen arvoitusdekkari. Murhamysteerin lisäksi kirja tarjoaa nautinnollisia hetkiä antiikin ja hyvän ruoan parissa. (www.myllylahti.fi)
Elo, T.A.
Kaipaatko kavaljeeria sukukokoukseen? Tahtoisitko tunnelmaseuraa kynttiläillallisille? Daylight tarjoaa – ja paljon muuta... It-firmasta saneerattu Ritva Koivisto kääntää potkut voitokseen, muuttaa nimensä Rebeccaksi ja perustaa seuralaispalvelu Daylightin aikuisille naisille. Kuntosaliltaan hän poimii miesgalleriaansa raamikkaan personal trainer Sampo Nygrenin. Samposta tulee Sebastian, ja jo ensimmäisellä seuralaiskeikallaan hän oivaltaa, että toimenkuvaa laajentamalla voisi lyödä kunnolla rahoiksi ja päästä peliveloista. Nuori mies on innoissaan, mutta mitä uudesta työstä ajattelee esimerkiksi mustasukkainen ex-tyttöystävä Peppi tai uskollinen aisapari ja paras kaveri Henri? Ennen pitkää poliisi saa selvitettäväkseen kuolemantapauksen, jonka syyt saattavat olla paljon syvemmällä kuin miltä ensisilmäyksellä näyttää. Lokakuinen Helsinki elää ja hengittää tarinassa vuoroin ruskaisen aurinkoisena, vuoroin vuosikymmenen rankkasateen piiskaamana – ja Anna Laine mäyräkoirineen vilahtelee jossain liepeillä... Outi Pakkanen sukeltaa tyylikkäissä kaupunkidekkareissaan tyynen pinnan alta löytyviin syvänteisiin, ihmisten muistojen yllättäviin pimentoihin. ”Pakkanen osaa asiansa.” – Salon Seudun Sanomat (www.otava.fi)
Oliko Helsingin viimeinen hirttolava siinä Kruununhaan kallioilla? Ja jos, niin milloin sitä viimeksi käytettiin? Siltavuoren mäellä on todellakin ollut hirtto-ja mestauspaikka. Paikka valittiin, koska se sijaitsi varsinaisen asutuksen laitamilla. Helsingin kaupungin historia -teos kertoo, että sitä ei käytetty teloituspaikkana enää 1720-luvun jälkeen.
"... no ainakin Piratti, siinä on semmoinen fiinimpi sali ja toisessa päässä karvalakkipuoli, jonka nimi on Linda tai Clara tai jotakin sinne päin. Pirattiinko ajetaan?" (S. 72-73.)
Rikostoimittaja Havula haastattelee Piratissa Svenssonia. Bistro Piratti on myös näyttelijä Elviira Metsän kantapaikka.
"Pormestari Hessu Hasa/ on aivan hassuna Hesaan -/ hän rakastaa Robaa ja Fredaa/ ja lehmusten heiluvaa fledaa/ hänen kaljunsa kadehtii..." (runosta Pormestari Hessu Hasa, s. 11)
'Pankin edessä Malmilla oli päivystetty iltapäivästä lähtien. Konttoria isännöi nyt Samiksi esittäytynyt mies, joka ennen sulkemisaikaa yritti ryöstää pankin aseella uhten. Hälytysnappia ehdittiin painaa ja Malmin poliisi karautti paikalle.' (s.17)
Poliisipsykologi Ylikoski joutuu neuvottelutilanteeseen pankkiryöstön yhteydessä.
Siikaisten talonpoikaisarkkitehtuuri (Otamo)
- Vanha Helsinki häviää vähitellen silmistä. Pian se on minunkin vuoroni. (Palmu katsellessaan asunnon ikkunasta Enso-Gutzeitin uutta pääkonttoria.)
Tammelan kivikirkko on kahdessa vaiheessa, 1500-luvun alkupuolella ja 1780-luvun laajennuksessa, nykyiseen muotoonsa rakennettu Lounais-Hämeen emäkirkko. Kirkon vanhempi, keskiaikainen osa erottuu muuta runkohuonetta hieman kapeampana. Suhteellisen matalaseinäisessä ja poikkeuksellisen pitkässä kivikirkossa on loiva paanukatto. Korkeassa länsitornissa on barokkityylinen, lanterniiniin päättyvä kaartuva katto. Vaaleaksi kalkittua kirkkosalia kattaa yhtenäinen tynnyriholvi. Alkuperäisen kirkon alueella kuorissa olevat penkit ovat poikkeuksellisesti poikittain. Barokkityylisen saarnastuolin lahjoitti 1640 Saaren kartanon omistanut maaherra, kreivi Lorentz Creutz vanhempi. 1600-luvun esineistöä on myös ratsumestari Gerhard Fredrik Kuhlmanin hautajaisvaakuna (k. 1694) miekkoineen. Kuorin itäseinällä olevan kaappikellon lahjoitti Saaren kartano 1792. R.W. Ekmanin maalaama Kristuksen kirkastusta kuvaava alttaritaulu valmistui 1860. Kirkon länsipuolella on kiviaitaan liittyvä Pirttilän ja Heikan talojen hautakappeli vuodelta 1803. Kirkon edustalla on 1932 pystytetty hakkapeliittain harmaakivinen muistomerkki.
Portaan vanha kirkkokunta jakaantui keskiajan lopulla kahtia, Someroon ja Tammelaan. Pyhälle Mikaelille nimetty kivikirkko rakennettiin keskiajan lopulla, ilmeisesti 1500-luvun alkupuolella. Kirkko oli pieni, suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko, kylkiäisinään sakasti ja asehuone. Kivikirkko laajennettiin 1781-1785 lähes kolminkertaiseksi pituudeltaan ja varustettiin kelloille tarkoitetulla korkealla länsitornilla. Rakennustyö tehtiin muurarimestari Matts Arelinin johdolla Yli-intendentinviraston piirustusten mukaan. Vanha kirkkosali jäi uutta runkohuonetta kapeammaksi kuoriosaksi. Hautaaminen kirkon lattian alle ja kirkkopihaan loppui 1812, kun tien toiselle puolelle perustettiin uusi hautausmaa. Sakaristo uusittiin entistä kaksi kertaa suuremmaksi 1829 Intendenttikonttorin suunnitelmin. Kirkon kiinteä sisustus uusittiin saarnastuolia lukuun ottamatta 1880-luvulla.
Tammelan kirkko
Vuosaaressa on Ivan Falinin kuja. Mikä mies tämä Falin on ollut kun on saanut tämän kunnian? Helsingin kaupunginmuseosta kerrottiin Ivan Falinista seuraavasti: "Ivan Ivanovitsh Falin (Falin-suvun juuret ovat Karjalan kannaksella) tuli Helsinkiin 1870-luvun puolivälissä ryhtyäkseen kauppiaaksi. Hän sai porvarisoikeudet 1878 ja oli jo sitä ennen ollut kirjanpitäjänä ja hoitanut Fabianinkatu 8:ssa olevaa kauppaa, jonka hän osti 1878 kiinteistöineen. Naapurissa, Fabianinkatu 10:ssä avasi Lyypekistä Helsinkiin muuttanut Gustav Pauling sekatavaraliikkeensä. Falinien suku asui kolmessa sukupolvessa Ivan Falinin Fabianinkatu 8:aan rakennuttamassa kivitalossa. Vuodesta 1889 lähtien Falin vuokrasi Vuosaaren kartanolta maata, jolla sijaitsi kalastajan torppa. Vuonna 1900 Ivan osti maata 4,6 hehtaaria Vuosaarenlahden suun länsirannalta kalastaja Gustaf Adolf Wickströmiltä ja rakennutti alueelle kesähuvilansa, joka sai nimekseen Villa Ivan Falin. Falinin poika, Ivan hänkin, rakennutti toisen huvilan, joka sai nimekseen Villa Amanda Falin, Falin vanhemman puolison mukaan. Ivan Falin nuorempi lunasti itselleen koko alueen vuonna 1916 ja aloitti korjaus- ja lisärakennustyöt, joihin kuului mm. uusi kivinen laituri aurinkokatoksineen. Falineista löytyy lisätietoja Helsingin Venäläisen Kauppiasyhdistyksen 2002 julkaisemasta kirjasta Venäläiset kauppiaat Helsingin historiassa (toim. Svante Konstantin Kuhlberg)." Kirjan saatavuuden voit tarkistaa HelMet-aineistohausta.
Simon rautatieasema
Tarina naisten välisestä rakkaudesta, mielenterveysongelmista ja 1990-luvun lopun Helsingistä. Kulmikas rakkaustarina nousee määriteltyjen ja määrittelemättömien ahdistushäiriöiden keskeltä eikä kaihda näyttää seksuaalisuuden sellaisiakaan puolia, jotka saavat tyydytyksensä vain huomaamattomien postilähetysten kautta. Kirjan nimi viittaa yhdysvaltalaiseen elokuvaan "Mitä tapahtuikaan Baby Janelle?" ("What Ever Happened to Baby Jane?") vuodelta 1962. Pääosia näyttelevät Bette Davis ja Joan Crawford.
Kainuun puromyllyt (Lakiahon mylly)
Bryggmanin huvilat (Villa Staffans)
Elokuvaa on kuvattu Fennada-Filmin Studion edustalla.
Kopisto, Markku
Vähäkallio piirsi suuunnittelemaansa Valiolan taloon (Hämeentie 8) elokuvateatteri Kalevan.
Juvan kirkko on 1800-luvun jälkipuoliskon kirkkoarkkitehtuurin yleiskuvan kannalta keskeinen rakennus. Kirkko ja siihen puistokäytävän liittämä lehtevä hautausmaa ovat Juvan uusiutuneen keskusta-alueen vanhinta kulttuuriympäristöä. Päätytornillisen pitkäkirkon julkisivut ovat graniittikvaaderia. Ovi- ja ikkuna-aukkojen sekä tornin huipun tiilimuuraukset elävöittävät taidokasta kivityötä. Kiinteältä sisustukseltaan hyvin säilynyttä lehterien reunustamaa kirkkosalia kattaa tynnyriholvi. Kirkkosalin juhlavuutta korostavat keskikäytävän yläpuolella riippuvat messinkiset empirekruunut, jotka on 1833 valmistanut pietarilainen Carl Tegelsten Helsingin yliopiston juhlasaliin. Alttaritaulun aiheena on Jeesus siunaa lapsia ja sen on maalannut Alexandra Frosterus-Såltin 1899. Kirkkotarhaa ja sen sankaripuistoa ympäröi kivimuuri, jonka portiksi sommiteltu sankaripatsas on Ilmari Wirkkalan käsialaa.
Juva on toinen jo keskiajan kuluessa Savoon perustetuista seurakunnista. Kirkkopitäjän perustamisasiakirja vuodelta 1442 on säilynyt. Nykyisen kirkon edeltäjä, kivikirkon valmistumisen jälkeen Anttolaan myyty puukirkko, oli rakennettu isonvihan venäläismiehityksen jälkeen 1729. Kivikirkirkko on rakennettu rakennusmestari Erkki Kuorikosken johdolla 1856-63. Rakennusurakasta vastasi Vehmaan kartanon omistaja luutnantti Georg E. Grotenfelt. Kirkon piirustukset laativat Intendentinkonttorin arkkitehdit E.B. Lohrmann ja C.A. Edelfelt, joka Hämeen lääninrakennukonttorin esimiehenä valvoi kirkon rakentamista ja vastasi sisustuksen piirustuksista.
Juvan kirkonmäki
Porrassalmi on Suur-Savon historiallisesti merkittävintä ja ajallisesti syvintä kulttuurimaisemaa esihistoriallisine ja historiallisine muistoineen. Porrassalmen kulttuurimaisema avautuu molemmin puolin vanhaa Mikkelin ja Lappeen väliseltä maantieltä. Alueella on kuuluisa Tuukkalan rautakautinen kalmisto ja se on ollut varhaisen hallintopitäjän keskus. Historiallisella ajalla alueelle on perustettu lukuisia kartanoita ja suurtiloja. Porrassalmen tie on yksi Porrassalmen historiallista ympäristöä muovaavista elementeistä. Seitsemän kilometrin pituinen museotie on perua vanhasta Mikkeli-Lappeenranta -tiestä. Maisemallisesti merkittävään Porrassalmen harjuun liittyy lukuisia muistoja Kustaan sodan aikana 1789 käydystä taistelusta. Arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema muistomerkki tien varrella on paljastettu 1923. Porrassalmen kulttuurimaisemaa ovat myöhemmin muovanneet Moision kuninkaankartano, sittemmin sotilasvirkatalo. Paikalla ovat nykyisin Moison 1920-luvulla perustetun piirimielisairaalan rakennukset puutarhoineen ja puistoineen. Ne edustavat järjestelmällisen mielisairaalaverkon luomisen ensimmäistä vaihetta. Sairaala-alue on monipuolinen, hyvin säilynyt ja ajallisesti kerroksinen kokonaisuus, joka kuvastaa sairaalarakentamisen suunnitteluperiaatteita sekä sairaanhoidon kehitystä 1920-luvulta nykypäivään. Myös Kyyhkylän entinen ratsutila on laitoskäytössä, se toimii Sotainvalidien Veljesliiton kuntoutussairaalana. Kyyhkylän vanha päärakennus on valmistunut 1856 ja korotettu nykyasuun 1928. Piha-alueella on joukko 1900-luvun talousrakennuksia. Olkkolanniemessä sijaitseva Pellosniemi on entinen Olkkolan säterikartano. Päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1790-luvulta. Myös pihapiirin aitat ovat 1700-luvulta. Olkkolanniemen koulu on 1900-luvun alusta. Hietalahti on entinen kestikievari, jonka päärakennuksen nykyasu on 1920-luvulta. Lenjus on vanha ratsutila, jonka eheän pihapiirin muodostavat päärakennus vuodelta 1785 ja talousrakennukset 1700-luvulta ja 1800-luvulta. Annilan vanhaan ratsutilaan liittyy niin teollisuushistoriallista kuin henkilöhistoriallistakin merkittävyyttä. Puisen päärakennuksen vanhimmat osat ovat 1700-luvulta, nykyasu 1800-luvun puolivälistä. Siihen liittyy lähes umpinainen miespiha ja karjapiha. Haahkalan Silvasti ja Tuukkalan Simola edustavat alueen talonpoikaista rakennusperinnettä. Kulttuuriympäristöön kuuluu lisäksi huvila-asutus, jonka edustavia esimerkkejä ovat Ritvala-niminen huvila ja kauppaneuvos Pulkkisen huvila. Moision lähellä olevassa Tuukkalassa on Nuutilan talo ja reservikomppanian alue, jonka 1880-luvulla rakennetut rakennukset ovat kuuluneet Mikkelin tarkka-ampujakomppaniaan. Alueella säilyneet 12 puista kasarmirakennusta ovat yksityisomistuksessa. Reservikomppanian alue on esimerkki maamme ensimmäisen asevelvollisen sotaväen (nk. Vanhan väen) reservijärjestelmän tarpeita palvelleesta valtion rakennustoiminnasta.
Porrassalmen alueen arkeologiset kohteet kertovat kivi- ja rautakautisesta asutuksesta alueella. Alue oli muinaisen Pellosniemen hallintopitäjän keskus. Suuresta Savontiestä alkanut Mikkeli-Lappee -tie kulki Ristiinan ja Savitaipaleen kautta Lappeelle. Se oli talvikäytössä jo 1500-luvulla ja se raivattiin kesätieksi viimeistään 1600-luvun aikana. Porrassalmen harju ja sen lähimaastot ovat tulleet tunnetuiksi Kustaan sodassa 13.6.1789 käydystä taistelusta. Ruotsin suomalaisista joukko-osastoista koostunut puolustus torjui Porrassalmen mäellä venäläisten hyökkäyksen. Säännöllisen laivaliikenteen alettua harjun itäpuolen rantavyöhykkeestä tuli suosittu huvila-alue 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Vanhan kuninkaankartanon ja virkatalon paikalle valmistuivat 1920-luvun loppupuolella ensimmäiset Moision piirimielisairaalan rakennukset sekä puisto- ja puutarha-alueet (arkkitehti Axel Mörne, puutarhuri Niilo Uuskallio). Tuolloiset sairaanhoidolliset näkökohdat puolsivat sairaalan sijoittamista maaseudulle. Moision rakennuskanta täydentyi ja puutarha- ja puistoalue laajeni seuraavina vuosikymmeninä. Suomeen rakennettiin 1920-1930-luvulla yksitoista kuntainliittojen piirimielisairaalaa. Tuukkalan kasarmit rakennettiin Mikkelin reservikomppanialle 1883-86 (A. Loenbom). Komppania oli osa vuoden 1878 asevelvollisuuslain nojalla muodostettua kansallista sotaväkeä. Sotaväki käsitti 32 reservikomppaniaa maan eri puolilla. Kullekin komppanialle rakennettiin pääasiassa vuoteen 1883 mennessä kasarmialue tyyppipiirustusten mukaan. Tuukkalan kasarmit ovat toimineet sotilaskäytön lisäksi vankileirinä ja mielisairaalan yksikkönä. Savon suurin ja löydöiltään rikkain rautakautinen kalmisto paljastui 1886 Mikkelin reservikomppanian harjoituskenttää tasattaessa.
Porrassalmen historiallinen maisema
Lindegren, Yrjö
Nelimarkka-museo ja Eero Nelimarkan huvila (huvila)
Karin Luotola pitää kahvilaa Taideteollisuusmuseossa.
Jylhä, Pekka
'Hetken kuluttua hän kääntyi Roihupellon teollisuusalueelle ja ohjasi autonsa Laippatielle. Suuri kulmikas teräksestä ja lasista rakennettu toimistorakennus piirtyi kuulasta taivasta vasten ja sen ympärillä avautui lähes tyhjä ruudutettu pysäköintialue kuin jättimäinen pelilauta.' (s. 12 - 13)
Tutkimusjohtaja Olli Pietilä on matkalla kokoukseen Säteilyturvakeskukseen.
Oulun vankila
Oulunkylän ja Pukinmäen yhdistävä silta Käskynhaltijantiellä rakennettiin vasta noin 1960. Aivan sen vieressä oli niin sanottu Ryssänsilta, joka ilmeisesti purettiin samalla. Mistä tuli nimi "Ryssänsilta", ja milloin purku/rakennus tapahtui? Ryssänsillan rakensivat venäläiset linnoitustyöntekijät (joidenkin lähteiden mukaan mukana oli myös kiinalaisia) vuonna 1915. Siitä nimi. Sillan eteen 15 metriä yläjuoksulle päin rakennettiin kapeampi tukkisilta, joka suojasi varsinaista siltaa keväisen jäänlähdön vaurioilta. Kuvat molemmista silloista löytyvät sivulta: http://www.novision.fi/viapori/liikenne.htm Sen sijaan tietoa purkamisajankohdasta/uuden rakentamisesta ei löytynyt meidän tietolähteistämme. Tiedustelimme asiaa myös Helsinki-tiedotukselta Jugendsalista, heidän arvelunsa mukaan silta oli käytössä aina 1950-luvulle asti. Sillan maastossa, sen luoteispuolella on edelleen pyörätien varressa maatuvia puurakenteita, jotka mitä ilmeisimmin ovat "Ryssänsillasta" peräisin.
Sauna F8
Merenkävijät ry:n sauna on rakennettiin vuonna 1939 arkkitehti Oiva Kallion suunnitelmien mukaan. Alkuperäisessä rakennuksessa oli turvekatto. Rakennuksessa on tehty joitakin muutoksia, mm. ulkovuoraus uusittiin suurimmaksi osaksi vuonna 1982. Rakennuksen katto paloi toukokuussa 1995. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä.
Rahapajankatu 1
Kokemäenjoen varrelle professori Johan Kraftmanin Koiviston entisen kuninkaankartanon talouspihaan rakennuttamat navetta ja härkätalli ovat hyödyn aikakauden huomattavat rakennusmuistomerkit. Karjarakennuksissa oli toteutettu aikakauden uudenaikaisimmat karjanhoidon periaatteita ja rakenteellisia ratkaisuja. Tiiviiseen ryhmään sijoitetut karjarakennukset on muurattu harmaakivestä. Päärakennusta ei Koivistolla ole, vaan se on yhteinen Harmaalinnan kanssa. Vanha kartanoalue on 1980- ja 1990-luvulla syntyneen pientaloasutuksen saartama ja osin hävittämä. Talouspihasta johtaa jalopuukujanne jokirantaan.
Porin triviaalikoulun rehtorina toiminut Johan Kraftman (1713-1791) oli maamme ensimmäisiä maatalousopin opettajia ja maatalouskirjailijoita. Käytännön maataloutta Kraftaman harjoitti ja kehitti 1744 hankkimallaan Koiviston ratsutilalla. Maatalouden kehittäminen näkyi mm. torppien perustamisena, Lattomeren suon kuivauksena, omenapuiden istuttamisena ja uusissa talousrakennuksissa. Kraftman suunnitteli Koivistoon rakennetut kiviset härkätallit ja -navetat itse. Hän on kirjoittanut laajan selostuksen navettarakennuksen rakenteista ja toiminnallisista ratkaisuista ruotsalaiseen taloustieteen aikakauskirjaan 1784. Kustaa Vaasa perusti 1557 Ulvilaan Kokemäenjoen varrelle Koivisto nimiseen mäkeen kuninkaankartanon, joka sijaitsi vastapäätä Ulvilan keskiaikaista kaupunkia. Kaupunki ja kartano sijaitsivat tällöin merenlahden ja Kokemäenjoen yhtymäkohdassa. Kuninkaankartano läänitettiin mm. kuningatar Gunilla Bjelkelle, valtaneuvos Juho Kustaanpoika Kurjelle sekä Porin kreiville Kustaa Kaarlenpoika Hornille. 1681 latokartanon läänitys peruutettiin ja kartanosta muodostettiin Koivisto niminen ratsutila. 1744 omistajaksi tuli Johan Kraftman. Tila jaettiin 1910 kolmeen osaan, joista yksi on Harmaalinna. Rakennukset ovat Porin kaupungin omistuksessa. Talvella 1999 palanut, tuolloin juuri kunnostettu härkätalli on rakennettu uudelleen 2000.
Kraftmanin härkätalli ja navetta
Hämeentie
Katri Bergholm otettiin oppilaaksi Helsingin suomalaiseen tyttökouluun vuonna 1887. Hän kertoo kouluajastaan luvussa "Kouluvuoteni" (s. 282-312)
Piirainen, Tapio
Muutamaankin kertaan on käynyt, että kun kävelee Ruoholahden sillan kohdalla, huomaa Länsisatamasta tulevan tavarajunan käyttäytyvän omituisesti. Tasoristeys alkaa hälyttää ja pysäyttää koko liikenteen, mutta kun juna on tullut juuri ja juuri tien yli, se pysähtyy ja peruuttaa takaisin satamaan ilman mitään näkyvää järkeä. Mistä moinen? Kysymys on siitä, että juna on vaihtamassa raiteelta toiselle. Se saattaa kerätä vaunuja eri raiteilta tai päinvastoin jakaa niitä eri raiteille. Siihen, kuinka kauas junan on peruutettava, vaikuttavat sekä eri vaihteiden etäisyys tasoristeyksestä että junan pituus, joka luonnollisesti vaihtelee tilanteen mukaan. Tasoristeys suljetaan aina hyvissä ajoin ennen junan saapumista, joten saattaa käydä niinkin, että turvajärjestelmä sulkee tasoristeyksen, vaikka juna ei ulottuisi lähellekään risteystä eikä se siten tosiasiallisesti häiritsisi muuta liikennettä lainkaan. Sitä paitsi yksi tärkeimmistä vaihteista on niin lähellä risteystä, että sen sulkemiseen riittää jo pelkästään raidetta vaihtamassa oleva veturi. Kartta Länsisataman raiteista löytyy osoitteesta: http://www.portofhelsinki.fi/content/pdf/julkaisut/handbook_kartat08/Kartta_lansi_hb08.pdf?from=1156992187502429
Katanpään linnake on Venäjän Suomenlahdelle rakentaman Pietari Suuren merilinnoitusketjun pohjoisin osa. Suurin osa sen alkuaan paristakymmenestä sotilasrakennuksesta on säilynyt lähes alkuperäisessä asussaan ja ne muodostavat Lypyrtin saaren Katanpään niemekkeelle yhtenäisen puurakennusten miljöön. Ensimmäisen maailmansodan aikana rakennettu Katanpään linnake sijaitsee Kustavin ulkosaaristossa. Saari on kivivallin suojaama ja kivivallien sisäpuolella on kivetty tie. Linnakkeen rakennuskanta koostuu kasarmirakennuksista ja puisesta vesitornista. Rakennusten pohjakaavat noudattavat venäläisten sotilasrakennusten yleistä tyyppiä. Alkuperäisinä säilyneet julkisivut ovat poikkeuksellisen koristeellisia panelointeineen ja listoituksineen. Myös rakennusten sisätilat ovat varsin hyvin säilyneet. Käytöstä jääneet kaksi betonoitua tykkipatteria bunkkereineen ja niille johtavat mukulakivetyt luonnonkivin pengerretyt tykkitiet ovat muinaismuistolain rauhoittamia historiallisen ajan kiinteitä muinaisjäännöksiä. Pattereiden rakenne poikkeaa muista Pietari Suuren merilinnoituksen varustuksista.
Krimin sodan aikaan 1850-luvulla Venäjä sijoitti Lypyrttiin Kronstadtista Hankoon ulottuneen optisen lennättimen aseman, joka korvattiin 1914 ajanmukaisella lennätinlaitteella rakennelmineen. Katanpään linnoitustyöt käynnistyivät ensimmäisen maailmansodan aikana 1914, kun Venäjä rakensi Suomeen meri- ja maalinnoitusketjun torjuakseen Preussin oletetun hyökkäyksen. Katanpäähän rakennettin kaksi betonoitua tykkipatteria sekä vuoteen 1916 mennessä pieni varuskunta. Tämän Pietarin Suuren mukaan nimetyn linnoitusketjun rakentaminen päättyi Venäjän vallankumoukseen.
Katanpään linnake
aika
time
Ravintola Töölönranta
Kenen hauta sijaitsee Kaisaniemen puiston pohjoispäässä? Mitä haudan ympärillä olevassa aidassa oleva symboli, harppi ja viivain, tarkoittaa? Onko kyseessä siis insinööri vai vapaamuurari? Se on vapaamuurarin hauta. Kaupunginmuseon nettisivuilla kerrotaan seuraavaa: Kuninkaallisen Miekkaritarikunnan ritari, majuri Fredrik Granatenhjelm (1708-1784) palveli Viaporissa tykistöupseerina. Sittemmin hän eli Helsingissä omistautuen lähimmäistensä auttamiselle. Hän elätti ja avusti useita köyhiä perheitä ja turvattomia lapsia. Granatenhjelmin hauta on paikalla, jonne hän päivittäisillä kävelyretkillään mieluiten pysähtyi ja jonne hän itse halusi tulla haudatuksi. Hän kuului vapaamuurarilooshiin, jolle maaherra Boije oli siirtänyt alueen vuokraoikeudet. Eversti Lars Jägerhorn pystytti hautakiven. Muistomerkin tekijä on tuntematon. Se on pystytetty vuonna 1784. Hautakiven teksti suomeksi: "On yhdentekevää tietääkö maailma kuka tässä lepää. Jumala tietää hänen tekonsa ja kurjat siunaavat hänen muistoaan." Lähde: http://www.hel2.fi/kaumuseo/muistomerkit/teokset/teos_1997-00145.htm
Koskimaa, Jussi
Tammisaaren ulkosaariston Alglon ja Espingskärin saarten rakennettu ympäristö edustaa hyvin säilynyttä, tyypillistä ulkosaariston kalastajatila-asutusta. Alglon ja Espingskärin saarten asutus sijoittuu suojaisiin poukamiin saarten etelärannalle. Alglon saarella on kaksi asuinrakennusta ja Espingskärissä neljä. Saarten vanhin rakennuskanta koostuu hirsirunkoisista asuinrakennuksista sekä aitoista, venevajoista, kellareista, navetoista ja laitureista. Rakennukset ovat satulakattoisia, punamullattuja ja niissä on valkoiset nurkkalaudat. Espingskärissä rakennukset muodostavat kylämäisen, kapealle rantakaistalle pitkänomiasesti ryhmittyneen, asultaan ja rytmiltään tasapainoisen kokonaisuuden. Olennainen osa maisemaa ovat laiturit, kivirivit ja venevajat. Alglo on Tammisaaren saariston eteläisen väylän varrella, Espingskäristä länteen. Vanhin säilynyt rakennus lienee 1800-luvun puolesta välistä. Pelto- ja niittytilkut sijaitsevat talojen lähiympäristössä kalliopaljastumien välissä.
Tammisaaren pitäjän Alglon ja Espingskärin asukkaat mainitaan jo 1500-luvun kirjallisissa lähteissä. Espingskärin kylässä oli 1500-luvun lopussa viisi taloa. Saarten asukkaat ovat olleet kalastajia, laivureita ja luotseja. Alglon yksinäistila jaettiin 1901 Östergårdin ja Västergårdin tilaksi, jotka yhdistettiin 1923. Espingskärin yksinäistila jaettiin 1913 Östergårdin ja Västergårdin tiloiksi.
Tammisaaren ulkosaariston kalastajatilat (Alglo)
Sodankylän ajallisesti kerroksisesta metsäsaamelaisesta asutuksesta valikoimaan on sisällytetty Mutenian ja Purnumukan kylät sekä Uulalan erämaatalo. Mutenian kylä ja Uulalan erämaatalo ovat muistumia Lokan tekoaltaan alle jääneestä Sompion lapinkylän saamelaisasutuksesta. Purnumukan kylä puolestaan on Lapin sodan tuhojen jälkeen kokonaan jälleenrakennettu saamelaiskylä. Sodankylän harvaan asutulla, laajalla metsäseudulla Uulalan päärakennus on lähes ainoana Lapin sodalta ja tekoaltaalta säilynyt uudistalo, joita Sompion saamelaiset perustivat Luiro-joen ylimpien latvahaarojen varrelle 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Uulalan pihapiirissä on säilynyt vain 1920-luvulla rakennettu päärakennus, mutta pihapiiriin on siirretty naapurissa sijainneen Ylitalon rakennuksia. Uulala on Sodankylän kunnan omistuksessa ja Sompio-seuran hallinnassa. Purnumukan kylä sijaitsee Iso-ojan ja Tankajoen rannoilla, kylän rakennuskanta on peräisin jälleenrakennuskaudelta.
Sodankylän pohjoisosan eli nykyisen Lapin paliskunnan alueen saamelaisasutuksen synty liittyi Ruotsin ja Norjan välisiin rajasulkuun 1852, jonka seurauksena Koutokeinon ja Enontekiön alueilta muutti vanhan Sompion alueelle kymmenkunta porosaamelaisperhettä 1870-1890. Uudella alueella perheet jatkoivat porosaamelaista elämäntapaansa. Tärkeimmät asuinpaikat muodostuivat Muotkataipaleeseen, Sompiojärven rannoille ja nykyisen Purnumukan alueille. 1870-luvulla Kautokeinon-Enontekiön suunnalta saapui entisen Sompion alueelle ns. muuttajasaamelaisten joukko, joista yksi oli Uula-äiji eli Uula (Oula) Hetta. Aluksi Purnumukassa oli 5-6 kotaa. Oula Hetta sai Purnumukan uudistalon 1901 ja Juho Peltovuoma Nietilän uudistalon 1914. Kylä oli ennen toista maailmasotaa iso ja väkirikas, mutta tuhoutui Lapin sodassa täysin. Uudistalo Kaitmit Yliluirolla myönnettiin Oula Maggalle 1910, joka muutti paikalle 1913 jälkeen. Aluksi paikalla asuttiin kodassa, ensimmäinen asuinrakennus tehtiin nykyisen navetan paikalle ja uusi 1920-luvulla. Talo jäi tyhjäksi 1960. Taloa kutsuttiin Uulalaksi isännän mukaan. Naapurissa Luirojoen yläjuoksulla oli Ylitalo eli Yliluiro, jossa asui Uulan veljen Paulus Maggan perhe. Ylitalon talousrakennuksia siirrettiin myöhemmin Uulalan pihapiiriin. 1960-luvun lopussa alettiin täyttää Lokan ja Porttipahdan tekoaltaita, jotka rakennusaikanaan olivat Euroopan suurimmat tekoaltaat. Mutenian kylä jäi tekoaltaan reunalle ja allasevakot asutettiin Vuotson kylään.
Sodankylän saamelaisasutus (Mutenia)
Lallukka, Juho
Meitä on joukko Sörkässä ja Kalliossa kasvaneita yli kuuskymppisiä jotka ei millään enää muisteta mitä kaikkia leffateattereita Stadissa oli viiskyt- ja kuuskutluvuilla!? Joten, jos saisimme nimet ja osoitteet ja mahdollisen lopettamisvuoden niin loppuis toi ikuinen kinaaminen ja muisteleminen! Olipas mielenkiintoinen ja vaikea kysymys. Täydellistä luetteloa ei tunnu olevan, mutta iGS kääntyi asiantuntijan puoleen, joka on tutkinut varsinkin Kallion seudun kadonneita teattereita. Juhani Styrman lähetti meille listan teattereista Kalliossa, Alppilassa ja Vallilankin puolella. Sen mukaan 1950- ja 1960-luvuilla alueella toimivat seuraavat teatterit (listassa on teatterin toimintavuodet sekä nimet, joita teatterit ovat käyttäneet eri aikakausina): Apollo, Sampo, Casino-Plaza, 1907-55, Siltasaarenkatu 16 Pallas, 1910-57, Siltavuorenkatu 14 Kaleva, 1913-1964, Hämeentie 8 Wellamo, Fenix, 1915-62 Toinen linja 1 Kino-Kino, Kino-Linna, Kino, Louhi, 1927-69, Sturenkatu 32-34 Tenho, 1927-54, Helsinginkatu 15 Bio Kamera, Apollo, 1928-66, Hämeentie 78 Arena, Tuulensuu, Roxy, 1929-93, Hämeentie 2, nykyisin komediateatterinäyttämönä Elysèe, Kuvapirtti, Pirtti, 1929-86, Hämeentie 27, nykyisin Jehovan todistajien salina Casino, 1930-66, Harjutori 4, nykyisin Siiloan-yhteisön käytössä Kinola, Kino Pylvässali, Arina, 1930-60, Pengerkatu 11, nykyisin Ryhmäteatterin käytössä Allotria 1953-63, Hämeentie 68 Kruunu, Riviera, 1955-82, Harjukatu 4 (Helsinginkatu 7) Bio Kamera, Apollo, 1928-66, Hämeentie 78 Bio Alppi, Pikku Capitol, 1957-80, Sturenkatu 4, Kulttuuritalon nykyinen Alppisali Kino Helsinki 1961-83, Helsinginkatu 25
Anu Seppälä: Engelin perintö. Lähteenä käytetty Engelin 13.6.1840 laadittua perunkirjaa.
"Kononen sai tärkeän puhelun, soitti itse muutaman ja lähti aikaa tappaakseen aamukävelylle Richardinkadun kirjastoon. Myös Kononen oli määrätty tutkimaan kiväärimurhia. Sumanen on jo palannut Kemistä. Annetaan miehen ensin hoitaa itsensä kuntoon. Sitten alkaa tapahtua. Kirjasto oli remontin vuoksi suljettuna. Totta kai. ... Pian Kononen ja Sumanen istuivat Kasarminkadulla Cantana Westissä. Vain kivenheiton matkan päässä Richardinkadun kirjaston sinetöidyistä ovista."
Taideteollinen korkeakoulu
Lehtinen, Tuija
Aleksanterin teatteri
'Asuin 1950-luvulla Mannerheimintie 77:ssä --. Meidän talomme alakerrassa oli maitokauppa ja HOK:n siirtomaatavarakauppa. -- Toisella puolella katua, samassa talossa kuin legendaarinen Tullinpuomi-ravintola, oli Rake-rautakauppa.' (s. 16 - 17)
Töölöä halkova valtaväylä muistetaan useista pikkuliikkeistä.
Kulosaaren hautausmaa
Katajisto, Martti
"Josafatin laakso oli niillä kohdin, missä nykyisin on Helsinginkatu. Ensin olin luullut, ettei Helsingissä ole ollenkaan lehmiä, mutta erehdyin. Josafatin laakson liepeillä oli Janssonin talo, jossa lehmät kävivät laitumella nykyisen Brahen kentän paikalla olevalla niityllä." (s. 94)
Suominen-Kokkonen, Renja
Bio Axa, jossa Olli ja Ritva käyvät elokuvissa.
Palman alueen huvila-asutus (Villa Carlshamn)
"Hän hankki vuokrayksiön Pursimiehenkadulta ja ripusti vanhan karttansa eteisen lohkeilleeseen seinään. Siinä oli merkittyjä paikkoja ja taitoksia ja reikiä jo, ja sen alla lojui kenkiä ja vastapäätä oli vaatenaulakko ja takkeja, valmiina kaikki oven edessä." (s. 202)
Sirkiä, Olli
Pääministerin päivällisen ruokalista keskiviikkoiltaisin oli yleensä vaihteleva, mutta eräästä seikasta von Fieandt loi tradition. Alkuruoan aikana tarjottiin säännöllisesti veden tai oluen kanssa Alkon Extra-akvaviittia, jonka maustettu maku miellytti pääministeriä. Pääruokana oli yleensä jotakin lihaa ja juomana yhtä säännöllisesti Geisweiler-punaviiniä. keskusteluja jatkettiin sitten kahvin ja konjakin merkeissä salongissa, ja minun musta vahakansikirjani täyttyi mitä mielenkiintoisimmista merkinnöistä.
Ilaskivi toimi pääministerin sihteerinä 1958. Hallituksen iltakoulut järjestettiin yleensä Smolnassa, valtioneuvoston juhlahuoneistossa ja kokouksen jälkeen nautittiin päivällinen.
Revell, Viljo
"Huvila 10:stä tuli siis Villa Kivi vuonna 1990, tasan sata vuotta valmistumisensa jälkeen. Talossa on työhuoneet neljälletoista kirjailijalle. Parempaa miljöötä pitkäjänteiseen luomistyöhön voisi tuskin toivoa." (S. 20.)
Villa Kivi eli entinen Eläintarhan Huvila 10 toimi valmistumisensa jälkeen vuosikymmeniä herrasväen vuokrahuvilana.
Kulttuurisuvun talossa katto on korkealla-artikkeli Donnerin talosta.
Mannerheimintie 76
Vähä-Äiniön kylän tilat, pellot ja muinaisjäännökset kuvastavat Hämeen kyläasutuksen jatkuvuutta esihistorialliselta ajalta nykypäiviin. Vähä-Äiniön kylä on Päijänteen Vähä-Äiniönlahden itärannalla. Kylän vanhin viljelyaukea sijaitsee järven ja Katinkalmanharjun välisellä rinteellä. Kylän peltoaukealta tunnetaan kivikautinen asuinpaikka, rautakautinen kalmisto ja uhrilehto. Asutuksen vanhimman kerrostuman muodostavat Vanhakartanon ja Yttälän ratsutilojen pihapiirit. Ylempänä rinteessä, tien varressa, sijaitsee Yttälän nykyinen klassistinen päärakennus 1940-luvulta ja talousrakennukset 1700-luvulta. Pihaan johtaa vaahterakuja. Rantatöyräällä sijaitsevan Vanhakartanon ulkoasultaan uusgoottilaisen päärakennuksen vanhimmat osat ovat 1700-luvulta ja suuri lasikuisti 1800-luvulta. Puistomaiseen pihaan kuuluvat talousrakennukset ovat peräisin 1800-luvulta.
Ensimmäiset kirjalliset maininnat Vähä-Äiniön kylästä ovat 1400-luvulta. Uuden ajan alkupuolella Padasjokeen kuuluneessa Vähä-Äiniön kylässä oli 11 taloa. Kylän taloista Uusi-Kartano ja Yttälä olivat ratsutiloja. Vähä-Äiniön kylä muodostui ilmeisesti Äiniön suurkylän jakautuessa Iso- ja Vähä-Äiniöön keskiajan loppupuolella. Kylän rannassa Kuoreniemessä toimi 1850- ja 1860-luvulla laivanveistämö, kun Turun ja Kokkolan telakat siirrettiin Krimin sodan aikana Kuoreniemeen. Telakalla rakennettiin tykistöproomuja ym. sota-aluksia ja esimerkiksi Päijänteen ensimmäinen höyrylaiva. Telakalla työskenteli satoja telakkatyötekijöitä ja yli tuhat venäläistä sotilasta. Yttälän entisen päärakennuksen sali toimi laivaveistämön aikana ortodoksisena kirkkona. Vanha päärakennus on palanut ja osittain sen kivijalalle rakennettiin 1945 arkkitehti Irma Kolsin suunnittelema kaksikerroksinen kivinen päärakennus.
Vähä-Äiniön kylä
Helsingin Vieraskoti
Eläintarhan huvila 13
'Pukeuduttuani astuin rapusta ulos Eteläiselle Hesperiankadulle. Me asuimme Hesperian puiston kupeessa, puolessa välissä Eliten ravintolaa ja Sibelius-Akatemiaa. Ikään kuin sopivasti ruumiin ja hengen ravinnon risteyksessä.' (s. 39)
Jyrki ja Marketta asuvat Töölön sydämessä.
Kajaanin Kauppakadun vaaleista asuin-liikerakennuksista muodostuva rivistö on yksi yhtenäisimmistä ns. funkiskauden keskuskatunäkymistä. Ajallista perspektiiviä kaupunkikuvaan tuovat Raatihuoneen tori, joka perustuu vuoden 1731 asemakaavaan sekä pieni puinen raatihuone 1830-luvulta. Toisen maailmansodan jälkeiseen nousukauteen liittyvä Kajaanin liikekeskus on toteutettu funktionalististen suunnitteluperiaatteiden mukaisesti 1940- ja 1950-luvuilla. Kaupunkikuvallisen julkisivun Kauppakadulle muodostavat Kainuun Säästöpankin liike- ja asuinrakennus, Seurahuone, Ipatin talo, kaksi myymälä- ja asuinrakennusta sekä Osuuskauppa Maakunnan liiketalo. Yhtenäisen kattolinjan muodostavat rakennukset ovat vaaleiksi rapattuja ja tasakattoisia. Kauppakatu kulkee läpi kaupungin ensimmäisen asemakaavan mukaisen umpikulmaisen torin, jonka etelälaidalla on entinen raatihuone. Raatihuoneen korttelissa on Eino Pitkäsen suunnittelema funkistyylinen entinen poliisitalo, nykyinen Kajaanin taidemuseo. Torin luoteiskulmassa on Kauppakadun arkkitehtuuria jatkava Kainuun Sanomien rakennus. Kauppakadun funkistaloihin voidaan katsoa kuuluvan myös Koivukoskenkadun varrella olevat kaksi asuinkerrostaloa. Katu päättyy Koivukosken rantapuistoon. Kajaanin 1828-1831 rakennettu raatihuone on yksikerroksinen, aumakattoinen puurakennus, jonka funktiota ja asemaa kaupunkikuvassa on korostettu kupolipäätteisellä kellotornilla. Raatihuone Kauppakadun ja toriaukion nuorten rakennusten keskellä on kiinnostava viesti kaupungin historiasta mittakaavaltaan täysin muuttuneessa ydinkeskustassa.
Kajaanin kaupunki perustettiin 1651. Kaupunki oli Suomen vanhimpia sisämaakaupunkeja ja Pohjois-Suomen ensimmäisiä. Kajaanin raatihuoneentori esiintyi umpikulmaisena ensimmäisen kerran Pehr Cedersparren asemakaavasuunnitelmassa 1731 ja toteutui nykymuotoonsa 1800-luvun puoliväliin mennessä. Poikkeuksellisesti puusta rakennettu raatihuone valmistui 1831 asemakaavan mukaisesti umpikulmaisen torin eteläreunalle. Intendentinkonttorissa arkkitehti C.L. Engel muokkasi tuntemattoman kajaanilaisen suunnittelijan tekemän ehdotuksen ajanmukaiseen asuun. Aleksanterinkatu vaihtui Kauppakaduksi arkkitehti Harald Andersinin laatimassa asemakaavassa 1918. Kaava toimi pohjana maailmansotien välisen ajan rakentamiselle. Keskustan kaupunkikuva alkoi muuttua 1930-luvulla funkisliikerakennusten myötä. SOK:n piirustuskonttorissa työskennelleen Valde Aulangon suunnittelema Maakunnan tavaramakasiini valmistui 1934. Kajaanilaisen arkkitehti Eino Pitkäsen suunnittelemia olivat 1935 valmistunut poliisitalo ja Kainuun Sanomien painotalo, joka rakennettiin kahdessa vaiheessa 1936 ja 1938. Sodan jälkeen vanhoja asemakaavamääräyksiä kierrettiin, mutta 1900-luvun alun kaavat olivat periaatteessa voimassa 1960-luvulle asti. Toisen maailmansodan pommitusten jälkeen Kauppakadun alue rakennettiin uudelleen. Ensimmäisessä vaiheessa rakentui kadun pohjoispuoli. Yleisilmeen loi Eino Pitkänen. Uusien liiketalojen rakentaminen merkitsi myös Kauppakadun levenemistä. Professori Otto-Iivari Meurman laati yhdessä arkkitehti Olli Kivisen kanssa Kajaanin keskusta-alueen asemakaavan uudistusta 1940 alkaen. Kaavaehdotus hyväksyttiin 1964, jolloin Kauppakadun pohjoispuoli oli jo rakennettu.
Kajaanin Kauppakadun funkistalot ja Raatihuoneentori
Sipoon historiallinen pitäjänkeskus muodostuu keskiaikaisesta harmaakivikirkosta ja 1800-luvun lopun uudesta tiilikirkosta maisemassa, joka on vuosisatoja säilynyt rakenteeltaan ja perustekijöiltään lähes muuttumattomana. Kirkkojen ympäristössä ovat vuosisatoja samoilla paikoilla olleet kirkkoherranpappila, kappalaisenpappila ja lukkarinpuustelli. Pitäjänkeskuksen läpi kulkevan Suuren Rantatien ja kirkkojen lähettyvillä olevat asutut paikat ovat suurimmaksi osaksi samat kuin ennen vuotta 1700. Laajan pitäjän keskuksena toimineessa kirkonkylässä oli myös 1700-luvulta lähtien kestikievari, käräjätupa, pitäjänmakasiini, joiden rakennetut paikat ovat edelleen samat kuin 1600-luvun lopulla. Keskiaikainen Pyhälle Sigfridille omistettu harmaakivikirkon kirkkosalin holvaus on poikkeuksellinen. Ainoastaan kuori on kolmilaivainen, muut osat kaksilaivaiset. Lattian päällysteenä on kenttäkiveys. Holvien kalkkimaalaukset koostuvat erilaisista lehtikiemuroista ja primitiivistä maagisista kuvioista ja merkeistä. Saarnastuoli ja kolme hautajaisvaakunaa on 1600-luvulta. Kirkon länsipuolella sijaitsevassa 1800-luvun alussa valmistuneessa tapulissa on kaartuvakattoinen kivinen alaosa. Kellokerros ja sen päällä oleva lanterniini on puuta ja tervattu. Uusi kirkko kirkkomaiseman luoteislaidassa on uusgoottilainen päätytornillinen tiilikirkko. Kirkkosalia reunustaa lehterit kolmella sivulla. Niiden kannatinpylväät jatkuvat koristeellisin kaarikonsolein keskilaivan näkyvissä oleviin kattorakenteisiin. Kirkossa olevat poikkeukselliset tasokkaat 38-äänikertaiset urut vuodelta 1951 on tehnyt tanskalainen urkurakentamo Marcussen et Sön.
Sipoo mainitaan Porvoon kappelina 1340 ja itsenäisenä seurakuntana 1405/1425. Kivikirkko lienee valmistunut 1400-luvun puolivälissä, jolta ajalta ovat myös runkohuoneen alkuperäiset kattorakenteet. Holvaus kuuluu myöhäisempään rakennusvaiheeseen. Kirkko jäi pois käytöstä uuden kirkon valmistumisen jälkeen. Se kunnostettiin ensimmäisen kerran 1920-luvun alussa. Nykyasuunsa se on restauroitu 1935 arkkitehti A.W. Ranckenin johdolla, jolloin kalkkimaalaukset otettiin esiin ja restauroitiin. Arkkitehti Theodor Deckerin laatimien piirustusten mukaan rakennettu uusi kirkko vihittiin käyttöön joulukuussa 1885. Kuoriosa ja sisämaalaus uudistettiin 1937 ja palautettiin alkuperäisen kaltaiseksi 2001. Hautapaikoista vanhassa kirkossa ja kirkkotarhassa alkoi olla pulaa 1700-luvun lopulla. Vuoden 1793 piispantarkastus kehotti seurakuntaa etsimään uuden paikan hautausmaalle. Se perustettiin pappilan maille Tiilimäkeen, uuden kirkon nykyiselle paikalle, jossa se oli vuosina 1806-1818. Vuonna 1820 päätettiin perustaa Smedsåkersbackenille nykyinen hautausmaa, joka vihittiin käyttöön 1821. Pitäjänmakasiini on rakennettu 1770 ja siirretty myöhemmin nykyiselle paikalleen uuden kirkon viereen. Makasiinia laajennettiin 1847. Arkkitehtien Eija ja Olli Saijonmaa suunnittelema seurakuntatalo valmistui vanhan kirkon ja hautausmaan lähistölle 1963. Sipoon kirkkoherran pappila rakennettiin 1845. Kappalaisen pappilan (Knuts) nykyinen rakennus on valmistui 1879. Lukkarinpuustelli sijaitsi nykyisellä paikallaan pappilasta länteen jo ainakin 1600-luvulla. Suuren rantatien varrella sijaitsevat 1649 kestikievarijärjestyksen jälkeiset paikallistetut kestikievarit olivat Kirkonkylän Gästgifvars (Lindkulla) 1760-79 ja 1860-74, Båskis 1780-1856 sekä Nikkilän Klockars vuodesta 1874 alkaen. Käräjiä on pidettiin sekä Båskiksen yläkerran salissa että Lindkullassa (Gästgivars).
Sipoon kirkot ja pitäjänkeskus
Aurorankatu
Teoksessa kerrotaan Oulunkylän historiasta ja nykypäivästä.
Cygnaeus, Fredrik
Kuitian kartanolinnan rakennuskanta ja puistomainen ympäristö muodostavat rikkaan ja ajallisesti syvän kulttuurihistoriallisen kokonaisuuden. Keskiajan tai 1500-luvun asumisesta kertova rakennuskanta on Suomesta lähes tyystin hävinnyt ja Kuitia on yksi noin puolesta tusinasta ylemmän aateliston, Hornien tai Flemingien rakennuttamasta kivisestä asuinkartanosta, jotka ovat säilyneet todisteena noiden vuosisatojen rakentamis- ja asumistapojen kehityksestä. Valtaneuvos Erik Flemingin rakennuttamat Kuitian ja Siuntion Suitian kartanot ovat vanhimpia parituparakennuksia maassamme. Kuitian keskiaikainen kartanolinna sijaitsee Lemlahden saarella Länsi-Turunmaan itäisessä saaristossa. Peltomaiden keskeltä nousevalla kumpareella on keskiaikainen harmaakivilinna, 1700- ja 1800-luvulla rakennettu kartanorakennus sekä kaksi muuta asuinrakennusta. Keskiaikaisen linnan vaiheet kietoutuvat tiiviisti maamme suurmieshistoriaan, ennen kaikkea sen rakennuttaneen Fleming -suvun kautta. Kivilinna on kolmikerroksinen ja sen eteläpäässä on leveämpi poikittaissiipi. Sisäänkäynti on pihanpuoleisessa julkisivussa. Keskellä rakennusta on ollut portaikko, pohjoispäässä sali ja eteläpäässä kaksi avotakallista kamaria. Toisessa kerroksessa on säilynyt kattomaalausfragmentteja 1500-luvulta sekä eteistilassa seinämaalausten jäänteitä. Kuitia on edelleen toimiva maatila. Sen nykyinen, osittain kaksikerroksinen päärakennus on rakennettu useammassa vaiheessa 1700- ja 1800-luvulla mahdollisesti vanhempien kellareiden päälle. Talousrakennukset ja työväen asunnot ovat ryhmittyneet piha-aukion jatkeena olevalle harjanteelle ja mäelle. Kartanon oma hautausmaa on aidattu meren rannalle.
Kuitia mainittiin asuinkartanona jo 1400-luvun alussa. Fleming-suvun rakennuttama kivilinna valmistui saman vuosisadan lopulla, 1483 kumotun kivirakentamiskiellon jälkeen. Linna rappeutui 1600-luvulla, mutta saatettiin uudelleen kuntoon 1770-luvulla apteekkari von Mellinin toimesta. Tuossa vaiheessa purettiin sivuosan ylin kerros, linnan kolmas kerros holvattiin ja rakennus rapattiin ja katettiin loivalla aumakatolla. Linnan pieniruutuiset ikkunat ovat peräisin tuosta vaiheesta. Kivirakennus oli alun perin osa umpipihaista kokonaisuutta ja nyttemmin kadonneiden rakennusten perustuksia on edelleen näkyvillä pihapiirissä.
Kuitian kartanolinna
Henrik Tikkasen esi-isät olivat Kruununhaasta kotoisin. Kruununhakaan Henrik päätyy putkaan ja löytää lopulta asunnon. Tikkanen valotta teoksessaan krunikkalaisten merkkihenkilöiden elämää.
Virolahden keskiaikaisen emäseurakunnan 1700-luvun puolivälin puukirkko on ainoa säilynyt tunnetun ruokolahtelaisen kirkonrakentaja Tuomas Suikkasen johdolla Vanhaan Suomeen rakennetuista. Kirkkotarhassa on keskiaikainen kivisakasti. Laajan kirkkoaukean laidassa sijaitseva Virolahden tasavartisen ristikirkon ristivarret kapenevat ulospäin. Vesikatto on jyrkkä ja ristivarsien päästä aumattu. Ristikeskuksessa on pieni kattoratsastaja. Kirkon fasadijäsentely ja kiinteä sisustus ovat peräisin arkkitehti Juhani Viisteen 1939 tekemästä korjauksesta, johon liittyvät myös Lauri Välkkeen tekemät lehterinkaiteiden koristemaalaukset. Sisäväritys on uusittu 1963 ja kuori-ikkunoihin on asennettu seuraavana vuonna Välkkeen suunnittelemat Virolahti-aiheiset lasimaalaukset. Alttaritaulu Kristuksen hautaanlasku on vuodelta 1914 ja sen on maalannut Oskari Paatela. Kirkkotarhaa reunustava komea kiviaita on vuodelta 1857. Arkkitehti Veli Klamin suunnittelema tapuli on rakennettu 1958 edellisenä vuonna palaneen paikalle. Keskiaikainen kivisakaristo kirkkotarhassa on valkeaksi kalkittu ja siihen liittynyt, järjestyksessä kolmas puukirkko on purettu 1846. Kirkkotarhassa on lisäksi Pyterlahden kartanon omistaneen eversti Alexander Ekesparren hautakappeli. Sankarihautausmaa muistomerkkeineen ja kivisine risteineen on kirkon vieressä. Maantien varressa kirkosta luoteeseen on pitäjäntupa, joka on toiminut myös seurakuntatalona.
Virolahden seurakunta muodostettiin 1300-luvun lopulla. Keskiaikainen kivisakaristo liittyi aikanaan puukirkkoon. Virolahden nykyinen kirkko rakennettiin ruokolahtelaisen kirkonrakentaja Tuomas Suikkasen johdolla 1765-1768. Esikuvana oli Ruokolahden silloinen 1741 valmistunut kirkko. Sisustuksen kirkkoon suunnitteli alunperin Mikael Stoffert. Suikkasen Vanhaan Suomeen rakentamat kolme muuta kirkkoa, Johanneksen, Käkisalmen ja Sakkolan kirkot, eivät ole säilyneet. Eskil Colleniuksen piirtämä tapuli vuodelta 1778 paloi 1957.
Virolahden kirkko ja kivisakasti
Harju
"Suomenlinna, isänmaamme puolustuksen muinainen lukko. Kaukaa viisaat rakennuttajat, jotka antoivat käskyn kasata valtavan määrän luolia, holvistoja, torneja ja muita ritarivehkeitä parin- kolmenkymmenen sentin mittaisista kivenmurikoista, keksivät antaa linnoituksilleen hienoja nimiä, kuten Toivo ja Hyvän omantunnon linnake. Eli jos alkaa paukkua, oikeus on meidän puolellamme. Vili istuu Hyvän omantunnon linnakkeen nurmikolla ja tankkaa käsikirjoituksesta Boromirin, Tolkienin hobitti-eepoksen ylpeän soturin repliikkejä." (S. 133.)
Vili harjoittelee ensimmäistä ammattilaisrooliaan Suomenlinnassa esitettävää näytelmää varten. Harjoitusten aikana Vili saavuttaa teatterikouluopettajansa vaatiman mielenhäiriön.
Helanen, Vilho
Olympiarakennukset (Ruskeasuon ratsastushalli)
nybyggnad
uudisrakentaminen
new construction
Se parhaiten nauraa joka viimeksi nauraa
2 - low
2 - hiukan
Rikostarkastaja Martti Kononen asuu Liisankadulla, siellä on hänen kantakapakkansa Kolme Kruunua sekä Ravintola Kolme Liisaa. Liisankadulla tapahtuu myös kirjan ensimmäinen murha.
...paikkasi käytävä Hyksin, sama elämä sulla ja mulla.
Mäkiraonmäen 1900-luvun alun kirkonkylille tyypillinen rakentaminen ja tunnetun pohjalaisen kirkonrakentajasuvun rakentama Kannuksen kirkko muodostavat 1930-luvun paloa edeltävää aikaa edustavan kirkonkylämiljöön. Kannuksen keskustan alavasta maastosta kohoaa kunnan historiallinen keskus, nykyisin teiden saartama Mäkiraonmäki, eteläpuolellaan Kannuksen kirkko. Mäkiraonmäki perinteisine rakennuksineen on 1930-luvulla sattuneesta tulipalosta säästynyt, 1800-luvun kuntakehityksestä kertova kokonaisuus muuten uudessa taajamakuvassa. Mäen etelärinteellä on viiden suurikokoisen, kaksikerroksisen rakennuksen ryhmä, johon lukeutuvat Jokelan, Mäki-Jokelan ja Vaetojan maatilarakennusten lisäksi entinen kunnan toimisto, Kuntala, pitäjän hirsinen lainamakasiini sekä poliittisen järjestötoiminnan keskuksena, 1900-luvun alkuvuosina rakennettu työväentalo. Kannuksen kirkon ja Mäkiraonmäen erottaa toisistaan nykyisin valtatie 28. Intendentinkonttorin suunnittelema puukirkko on rakennettu Heikki Kuorikosken johdolla. Muodoltaan se on sisäkulmistaan viistetty ristikirkko, jonka kahdeksankulmaisesta ristikeskuksesta kohoaa terävään huippuun päättyvä lanterniini. Kirkon ja tapulin nykyinen ulkoasu on pääosin Mikko Karjalahden korjauksesta vuodelta 1880. Kirkon vieressä seisoo puinen kellotapuli vuodelta 1817.
Lestijoen varteen syntyi vakinaista asutusta myöhäiskeskiajalla. Asutuksen määrä nousi voimakkaasti 1700-luvun loppupuolella, ja Ylikannuksen eli Kannuksen pitäjässä taloluku nousi vuosien 1723 ja 1808 välillä 16:sta 67:een. Lohtajan alaisen kappeliseurakunnan kasvettua sen 1670-luvulla rakennettu kirkko korvattiin 1761 uudella, joka paloi salaman sytyttämänä 1813. Nykyinen Kannuksen kirkko rakennettiin Intendentinkonttorin suunnitelmin 1815-1817. Kannus erotettiin kunnallishallinnollisesti Lohtajasta 1859 ja seurakunnallinen itsenäistyminen toteutui 1885. Kannuksen kirkonkylää tuhosi tulipalo 1934. Kirkon ja rautatieaseman ohella vain Mäkiraonmäellä oleva rakennuskanta säästyi.
Mäkiraonmäen vanha asutus ja Kannuksen kirkko
Somppi, Tero
Poroerotuspaikat ja -aidat (Kaarremarasto)
Äänet kiertävät talojen seinämiä. Lapsia on paljon, ovet paukkuvat, korttelit kaikuvat huudoista, leikkien äänistä, mattojen tamppauksesta, talonmiehet lakaisevat luudillaan ja hakkaavat jäätä jalkakäytävästä, kuorma-autot kuljettavat kadunreunoille lapioidut lumet pois. Pihalla käy soittajia ja laulajia, heille heitetään paperimyttyyn käärityt kolikot. Rapussa kiertää veitsenteroittajia ja aina heille löytyy työtä.
Marja Pensalan, Jouko Hautalan tyttären, lapsuudenkoti oli Meritullinkadulla.
Hussola, H.
Asunto Oy Sillanranta
Tikkasen trilogian toinen osa sijoittuu osaksi Herttoniemeen ja sodan jälkeiseen aikaan, jossa sodasta henkiinjäänyt sukupolvi hakee korvausta kadotetuille vuosille kiireisen elämän muodossa.
Kiskontie
Karsseri
Talo rakennettiin karsseriksi vuonna 1864 hurjia pidätettyjä varten. Insinöörihallinnon päällikkönä oli tuolloin insinöörieversti Sredov. Karsserissa oli yhteensä 6 arestihuonetta. 1870-luvulla karsseri oli sotilasojennuskomppanian majoitustiloina. Sotilaiden terveydenhuoltoon alettiin yleisesti kiinnittää huomiota ja karsserinkin ilmanvaihtoa yritettiin sen vuoksi parantaa. Vuonna 1890 rakennus muutettiin varastoksi purkamalla joitain uuneja ja karsserien väliset tiiliseinät sekä vaihtamalla ovien paikkoja. 1892 talo otettiin linnoitustykistön kolmannen komppanian varikoksi ja sitten 1900-luvun alussa asunnoksi. Ensimmäinen asukas oli linnoitustykistön perheellinen vääpeli. Asunnoksi korjaaminen tehtiin tykistövaruskunnan työnä. Rakennus on sittemmin koko 1900-luvun ajan ollut asuinkäytössä. Arkkitehtien Hannu Tomminen ja Esko Vormala suunnitelmien mukaan tehty peruskorjaus valmistui vuonna 1978. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 24 (1850-luvulla puretun päävartion entinen numero) Vuonna 1929 rakennusnumero B III 49 Lähteet: MV SL VIK B 413-417 425-426 1113-1118. VA VSA 15783 17044. Kuva: MV SL VIK B 1114, 20.3.1869.
Lapset
Mikä mahtaa olla elokuvahenkilö P.Puupään osoite Helsingissä? Eli mille kadulle Pekka ja Pätkä (asui muualla) tulivat rappukäytävästä kun he olivat tulevinaan Pekan kotoa? Pekka ja Pätkä tulivat rappukäytävästä Toiselle linjalla. Pekka Puupään ja hänen vaimonsa Justiinan ulkokuvien kotitalon osoite on Kalliossa Toinen linja 13, asunto-osakeyhtiö Petäjä (1910). Viisikerroksinen asuinrakennus oli Toisen linjan ensimmäisiä kivitaloja. Asunnon sisäkuvat kuvattiin studiossa. Pekka ja Pätkä -elokuvien Helsinki-suhde on pitkälti samankaltainen kuin millaiseksi Spede Pasanen, Ere Kokkonen ja Jukka Virtanen sen mielsivät omissa komedioissaan 1960-luvulta lähtien. Kuvaukset suoritettiin kotikulmilla, aidoilla paikoilla, koska matkusteluun tai lavasteisiin ei voitu pahemmin sijoittaa. Pekan ja Pätkän ”seuraajan” Uuno Turhapuron asunto sijoittui myös Kallioon, Fleminginkatu 5-9:n sisäpiha on Uunon kotimiljöötä. Elokuvassa ” Pekka ja Pätkä pahassa pulassa” käytettiin todellisuutta mukavasti hyväksi. Castreninkadulla sijaitsi todellinen ravintola Toveri, jonka kilpailijaksi elokuvassa avattiin ravintola ”Kaveri”. Se sijoitettiin Kolmannen linjan ja Castreninkadun kulmaan, todelliseen, matalassa puutalossa sijainneeseen kadunvarren ravintolaan. Tämä elokuvan ravintola oli hetkellinen työpaikka Pekalle ja Pätkälle, heidät palkattiin käveleviksi mainoksiksi. Elokuvassa ravintola Toverin omistaja harmistuu ”Kaverin” tehokkaasta markkinointikikasta. Myöhemmin tiloissa toimi ravintola Alppimaa mutta vuodesta 2004 tiloissa toimivan ravintolan nimi on jälleen ”Toveri.” Ensimmäiset Pekka Puupää- elokuvat esitettiin valkokankaalla 1953, mutta Elannon mainostaiteilijana ja mainospäällikkönä työskennelleen Ola Fogelbergin ( 1894-1952) sarjakuvahahmo seikkaili ”Kuluttajan lehden” keväästä 1925 alkaen myös saman vuosikymmenen lopulla tehdyssä piirrosanimaatiossa. Tämä Fogelbergin viisiminuuttinen piirrosanimaatio on sittemmin kadonnut. Pekka Puupää hahmo vilahti myös 1930-luvun alkupuolella valmistuneessa Elannon ruokalaa mainostaneessa lyhytelokuvassa. Reino Helismaa ehdotti 1950-luvun alussa Puupää-ideaa Suomen Filmiteollisuuden johtajalle T.J Särkälle, joka innostui heti ideasta. Alun perin piti tehdä vain yksi elokuva mutta niitä tehtiinkin 13. Kriitikot haukkuivat mutta kansa tykkäsi. Lähde: Outi Heiskasen ja Minna Santakarin kirja Asuuko neiti Töölössä? : elämää elokuvien Helsingissä (Teos 2004).
Autotalo
“Helsinki näkee pian kulkuneuvojen viimeisen ihmeen”, julisti mainosteksti syyskuussa 1930, kun ilmalaiva Graf Zeppelin vieraili Helsingissä. Hattuja ja nenäliinoja huiskuttelevat pääkaupunkilaiset ottivat 1920-luvun alussa rakennetun ilmalaivan iloiten vastaan.
Louhisaaren kartano ja Askaisten kirkko muodostavat ainutlaatuisen ajallisesti ja maisemallisesti yhtenäisen kokonaisuuden. Suurvalta-ajan huomattavimpiin rakennushankkeisiin Suomen puoleisessa valtakunnan osassa kuuluva Louhisaaren maisemarakenne periytyy keskiajalta ja kulttuurimaiseman peruspiirteet heijastavat suurvaltakaudella kehittynyttä kartanomiljöötä. Louhisaari ja kaksikymmentä vuotta myöhemmin rakennettu Pernajan Sarvilahti ovat Suomessa ainoat suurvalta-ajan arkkitehtuuri-ideaalin mukaan rakennetut ylhäisaatelin asuinkartanot. Louhisaari on Herman Flemingin 1600-luvun puolivälissä rakennuttama kartanokokonaisuus. Keskiaikainen asuinkartano sijaitsee pitkälle sisämaahan työntyvän Mynämäenlahden etelärannalla aikoinaan meren äärellä olleella kalliolla. Kolmikerroksinen, korkean hollantilaiskaton kattama linna on saanut vaikutteensa hollantilaisesta palatsiarkkitehtuurista. Barokkiportaalin yläpuolella on hiekkakivinen inskriptiotaulu vuosiluvuin 1655 ja 1761 (renovatum). Toinen kerros, jonka kiinteä sisustus on muutettu rokokootyyliseksi Chr. Fr. Schröderin mukaan 1760-1770-luvulla, on ollut varsinainen asuinkerros. Kolmas kerros, jonka saleissa on säilynyt alkuperäisiä kattomaalauksia, on ainoa suurvalta-ajalta säilynyt edustustila Suomessa. Hiekkapintainen kunniapiha rajautuu päärakennukseen ja kahteen 1600-luvun sivurakennukseen. Sivurakennusten yläosasta aumattu satulakattomuoto on 1770-luvun korjauksesta. Kartanon puisto, joka laajenee puistometsänä läheiseen Myllykallion metsikköön ja Temppelinmäelle, on peruspiirteiltään 1700-luvun lopusta. Puistossa meren rantaviivalla on Mannerheimien 1825 rakennuttama kylpylärakennus, jonka suunnittelija on mitä todennäköisimmin C.L. Engel. Kartanon pääsisäänkäynnin akseliin istutettu, lopullisen linjauksensa 1700-luvun alkupuolella saanut koivukuja yhdistää kartanon Askaisten kirkkoon. Kivikirkko ja sen esineistö kuvastavat kartanon ja seurakunnan kiinteätä suhdetta aina 1800-luvulle saakka. Vaaleaksi kalkitussa kirkossa on hollantilaistyylinen, lappeiltaan kaartuva paanukatto. Yksilaivaisen ja kolmitraveisen, kauttaaltaan valkoiseksi kalkitun kirkkosalin kahdeksanjakoiset holvit ovat ruoteettomat. Kirkon lyijylasipuitteiset ikkunat ovat maamme vanhimmat. Niissä on säilynyt vuodelta 1653 olevia lasiruutuja. Ovilevyjen vinoneliöpaneelit sekä lyötteet ja avaimet ovat 1600-luvulta. Kirkkosalin kiinteään sisustukseen kuuluvat kuoripenkit, alttarikaide, herrasväen lehterit kuorin kummallakin puolella sekä Herman Flemingin ja hänen vaimonsa Kristina Rosladenin lahjoittama flensburgilaisen Claus Gabrielin tammesta veistämä rehevää barokkityyliä edustava saarnastuoli kaikukatoksineen. Lisäksi kirkossa on useita Fleming-suvun jäsenten hautausvaakunoita. Louhisaaresta johtavan puistotien päätteenä olevan Mikael Piimäsen johdolla vuonna 1779 rakennetun paanukattoisen kellotapulin leveä pohjakerros on kiveä ja valkoiseksi rapattu. Kellotaso on kahdeksankulmainen ja sen päätteenä on viiriin päättyvä sipulikupoli. Keskiaikaista muotoa edustava kirkonkello sekä 1500-luvun tyyppiä oleva kello ovat perimätiedon mukaan Louhisaaren kartanon lahjoittamat. Kolmas kello on valettu Tallinnassa 1548. Kirkkoa ympäröi lehtipuiden reunustama kirkkotarha, jonka eteläreunassa oleva kreivillisen ja vapaaherrallisen Mannerheim-suvun uusklassillinen hautakappeli vuodelta 1823 on C.L. Engelin piirtämä. Louhisaaren kartano ja sitä ympäröivä kulttuurimaisema ovat osa Mynämäenlahden valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Louhisaaren tila tuli Fleming-suvun omistukseen 1400-luvun puolivälissä, kun sen varhaisin tunnettu omistaja solmi avioliiton asemies Maunu Flemingin kanssa. Louhisaari periytyi suvussa aina vuoteen 1792 asti. Louhisaaren kartanon ja kirkon rakentaminen nivoutuivat yhdeksi rakennushankkeeksi 1600-luvun puolivälissä Herman Flemingin aikana. Molemmille rakennustyömaillle tuli kesäkausina muurareita ja rakennusmestareita Tukholmasta. Askaisten kirkko kuului kappeliseurakuntana Lemun keskiaikaiseen kirkkopitäjään. Fleming-suvun omistajakauden jälkeen Louhisaari oli Mannerheim-suvun omistuksessa vuoteen 1903 saakka. Suomen marsalkka C.G.E. Mannerheim syntyi Louhisaaressa. 1900-luvun omistajia olivat talousneuvos Oskar Hannus ja hänen tyttärensä Inkeri Hovinen. Suomen marsalkan ratsastajapatsastoimikunta lunasti Louhisaaren linnan ja 7,5 hehtaarin puistoalueen ja lahjoitti ne Suomen valtiolle 1961. Muinaistieteellisen toimikunnan (Museoviraston) johdolla kartanon rakennukset restauroitiin 1962-1967. Louhisaaren kartanomuseo avattiin yleisölle 1967.
Louhisaaren kartano ja Askaisten kirkko
Onko pääkaupunkiseudulla hylättyjä/autioita taloja? Hylätyistä ja autioista taloista ei löydy luetteloa, mutta varmasti niitä on olemassa. Helsingin kaupungin omistamista kiinteistöistä löytyy tietoa Helsingin kaupungin kiinteistövirastosta. Kaupungin kiinteistökannasta saattaa löytyä asumattomia taloja. Talonvaltauksiin osallistunut Oranssi ry http://www.oranssi.net/ saattaa tietää myös autioista taloista, ota yhteyttä.
Miinavarasto H5
Varaston H5 rakentaminen aloitettiin vuonna 1882 ja saatiin päätökseen asiakirjatietojen perusteella jo samana vuonna. Rakennustyö liittyi 1880-luvun alussa käynnistettyyn saaren rakennuskannan uusimiseen miinakomppanian tarpeisiin. Miinavaraston paikalla oli sijainnut vuodesta 1836 asti puinen ruutivarasto n:o 109, joka tässä yhteydessä purettiin. Nykyinen miinavarasto H 5 rakennettiin tiilestä. Se on lähes identtinen miinavaraston H 3 kanssa. Siinä oli kaksi lautaisen väliseinän erottamaa osastoa: eteläpäässä sijaitseva oli tarkoitettu miinatarvikkeiden säilytykseen, toinen, suurempi, varsinaiseksi miinavarastoksi. Rakennuksessa on harmaakivinen kivijalka ja alunperin sen sisäpuolella kolme pilaririviä kannattamassa lattiaa. Pitkillä sivuilla on kuusi matalahkoa valeikkunaa ja kuusi varsinaista ikkunaa, eteläpäädyssä kolme ikkunaa. Ikkunoiden väleissä on pilasterit. Ovi ajoluiskineen on pohjoispäässä ja sen molemmin puolin ikkunat. Ullakkoa valaisi kolme kaarevaa, nyt umpeenlaudoitettua kattoikkunaa kummallakin lappeella sekä päätykolmioissa olevat ikkunat. Kaikissa varsinaisissa ikkunoissa on kalterit ja puuluukut. Rakennusta kiertää kalkkikivestä tehty räystäsuloke. Miinavaraston pitkillä sivuilla on jykevät, kaksi metriä syvät, kaksikerroksiset hyllyt, miinatarvikeosassa hyllyt ovat 4-6 kerroksiset. Keskellä kulkevat miinavaunujen raiteet. Ullakko oli säilytystilana. Välipohjassa oli kaksi luukkua ja taljat tavaroiden ylösnostamista varten. Välipohja lienee ollut osittain irrallisista, siirreltävistä lankuista kuten nykyäänkin. Vuonna 1886 varaston eteläpäähän suunniteltiin uunilämmitystä kosteudelle alttiiden miinatarvikkeiden säilytystä varten. Suunnitelma ei toteutunut. Samalta vuodelta on piirustus ukkosenjodattimien asentamisesta rakennuksiin 109, 110, 111,112 ja 113. Töiden vastaanottokatselmus oli vuonna 1889. Viimeistään vuonna 1898 asennettin rakennuksen pohjoispäähän, sisäpuolelle n.8 m pitkä luiska miinavaunuja varten. Luiskaa voitiin nostaa ja laskea. Samalla korjattiin myös laiturille vievien kiskojen tasoja kuljetusten helpottamiseksi. Seuraavana vuonna rakennuksen kellari tehtiin miinakaapelirullien säilytystilaksi. Tällöin kellarin keskeltä poistettiin yksi lattiaa kannattava pilaririvi. 1900-luvun alusta on olemassa yksityiskohtainen selostus ja piirustukset varastossa säilytetyistä tarvikkeista ja miinoista sekä niiden sijaintipaikoista. Pienemmässä huoneessa säilytettiin teräsvalssia ja kymmenysvaakaa sekä hyllyissä erilaisia tarvikkeita mm sytyttimien osia, poria, kuparisia kupuja jne. Käytettiinkö tätä huonetta myös miinojen kokoamiseen, ei asiakirjasta käy yksiselitteisesti ilmi. Varsinaisen miinavaraston puolella oli hyllyissä 2 ja 4 puudan galvanoituja miinoja sekä keskellä punottua kaapelia, joka mainitaan valmistetun vuonna 1878. (Liisa Eerikäinen 1996) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen numero 109 ja 1. Lähteet: KA VSA 14506, 15557, 15573, 15667, 15736, 15796, 17040, 17044, 1769. 17095. KA VSA, RakH Hk6 11, 13, 14, 18, 27-30, 32-47, 66, 69, 70, 86, 88, 89, 134, 136, 138. MV SL VIK LO 2, 3, 10-15, 49, 51-54, 58, 62-65, 70, 71, 85.
Hirn, Sven
"Kävelin Ruttopuistoon, ostin jäätelökioskista ison pallon rommirusinaa ja istahdin penkille puiden varjoon. Selkään upotetut raudat tuntuivat inhottavasti painautuessani penkin kovaa selkänojaa vasten, niiden metalli nuljahteli ihon ja luun välissä. Parinkymmenen metrin päässä nurmikolla istui ryhmä mustiin anhka-asuihin sonnustautuneita nuoria. Vaitonainen joukko näytti lähinnä helteen lannistamalta varisparvelta, ja luultavasti joku heistä keräsikin parhaillaan rohkeutta ehdottaakseen, että mitä jos mentäisiin vain kaikki kotiin ja vaihdettaisiin nahkahousut ja -palttoot vaikkapa ihan tavallisiin vaatteisiin. ... Vilkaisin sivulleni kuullessani jonkun istuvan viereeni. Vanhempi silmälasipäinen mies, sonnustautunut huonosti istuvaan harmaaseen pukuun. ... Nyt silmäni rävähtivät auki. Katsoin miestä, joka oli kääntynyt puoleeni. Samassa tajusin kuka hän oli: vieressäni Ruttopuiston penkillä istui pari vuotta aikaisemmin kuollut entinen pääministeri Kalevi Sorsa." (s. 21-22)
Kalevi Sorsa ilmestyi Johannekselle ensimmäisen kerran Ruttopuistossa.
Joroisten kartanot (Vättilä)
Vilhunen, Selma
turister
matkailijat
travellers
Suomenlinnan kirkko
Oitti on Suomen toiseksi vanhimman, Riihimäki-Pietari -rataosuuden tyypillinen asema, jolla on säilynyt puisen asemarakennuksen lisäksi useita asuin- ja talousrakennuksia. Asuinrakennukset edustavat arkkitehtuuriltaan rautatieläisten eri ammattiryhmien asumiskulttuuria. Asemarakennuksen koillispuolelle sijoittuu makasiinirakennus 1930-luvulta ja tiilinen maakellari. Asemapuistossa on kaksoisvahtitupa, alueen yhteinen saunarakennus sekä asemapäällikön jugendtyylinen asuinrakennus. Viimeisenä asuinpihana on virkailijoiden asuintalo. Alueen perällä on uusi asemapäällikön talo 1950-luvulta.
Oitin rautatieasema rakennettiin III luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan Riihimäki-Pietari -radalle. Asemarakennus valmistui 1869. Asemaa laajennettiin vuosina 1876 ja 1917. Rautatien rakentaminen vaikutti voimakkaasti Oitin kehitykseen; kylän painopiste siirtyi vanhalta kylätontilta aseman suuntaan, johon syntyi asutusta ja tiiliteollisuutta. Radan rakentamisen aikaan vallinnut nälänhätä edesauttoi tautien leviämistä ja ratatyöläisiä kuoli paljon. Hausjärven Syväojan nummelle perustettiin rautatien hautausmaa.
Oitin rautatieasema
Aaltonen, Remu
Helsingissä tehtiin ratikkakiskotöitä Kuusitien ja tullinpuomin välillä. Aikaisemmin kohdalla oli kiskojen välissä asfalttia, jossa usein myös ambulanssit ajoivat. Kiskojen väliin on nyt laitettu "epätasaisia" laattoja, joiden väliin on istutettu ruohoa. Miksi tällainen valinta on tehty, ja voivatko hälytysajoneuvot edelleen käyttää tätä väylää tilapäisesti päästäkseen muun liikenteen ohi nopeammin? Helsingin kaupungin liikennelaitokselta (HKL) kerrottiin, että hälytysajoneuvot voivat käyttää kyseistä rataosuutta aivan kuten ennenkin. Epätasaisuus johtuu siitä, että kiveykseen jätettiin multakoloja nurmikon kasvua varten. Ajoneuvolla kiveyksen päällä ajettaessa ajoneuvo tärisee hiukan. Kiveys on kuitenkin suunniteltu niin, että se kestää vähäisen liikenteen sen päällä. Ratateknisesti radan nimi on nurmikkorata. Se on kehitetty vähentämään rata-alueen pölyämistä. Kivien lomassa kasvava nurmikko sitoo pölyn itseensä eikä rata sen takia pölyä niin paljon kuin esimerkiksi vanhat sepeliradat. Kiveyksessä käytetyn kiven nimi on vihernappula. Vanhat sepelin päälle perustetut radat liikkuvat ja painuvat herkästi. Nurmikkorata on perustettu betonilaatan päälle, mikä estää radan painumisen ja liikkumisen. Kun rata on perustettu betonilaatan päälle, myös pintamateriaalit (asfaltti, kiveys) pysyvät siistimmässä kunnossa kuin sepelin päälle perustetulla radalla.
Suomen Kansallisteatteri - The Finnish National Theatre
Jokela, Leo
Kirja kertoo Aini Tähtisen kolmikymmenvuotisesta työstä Kaupunginpuutarhassa (Talvipuutarhassa).
Brooker, Gary
Töölönlahti
Ritarihuone
Patruunapari oli tyytyväinen uuteen asuntoonsa. Erkkeri-ikkunoista ja torniosan näköalaikkunoista avautui lähes koko Helsinki. Näkymä ulottui Tuomiokirkon ja Kruunuhaan yli aina Siltasaareen ja rautatieasemalle. Kuningaskunnasta lähtenyt Keirkner oli saanut naapuristoonsa keisarilliset palatsit ja katedraalin.
August Keirkner osti Luotsikatu 1:n Julius Tallbergilta vuonna 1907 ja se oli patruunaparin Helsingin asuinpaikka vuoteen 1918.
Vainio, Sinikka
Isojoen kirkko on Isojokilaakson peltomaiseman ja kylärakenteen kiintopiste. Isojokilaakson kirkonkylän ympärillä sekä joen yläjuoksulla Koppelonkylässä on säilynyt perinteistä jokilaakson viereisille mäenharjanteille syntynyttä asutusta. Isojokilaakson vanhoille talonpoikaistaloille ominaista ovat puolitoistakerroksiset pitkät päärakennukset ja niiden suljetut neliömäiset pihapiirit. Alueella on säilynyt runsaasti vanhoja maanteitä reunustavia kiviaitoja. Isojoen kookas hirsinen ristikirkko kuuluu 1800-luvun alkupuolen ristikirkkoihin. Vanhan hautausmaan ympäröimä kirkko noudattaa C.L. Engelin Alajärvelle ja Lapualle kehittelemää kirkkotyyppiä. Empirekirkon sisäkulmat on viistetty ja ristikeskusta kattavan kookkaan kupolin huipentaa lyhty. Ristivarsia kattavat puuholvit. Kirkon vierellä on puinen kellotapuli vuodelta 1859 ja kirkon kaakkoispuolella on vanha kirkonpaikka. Kirkon läheisyydessä joen itärannalla on tiettävästi 1700-luvulta peräisin oleva entinen kappalaisen virkatalo, joka toimii Isojoen kotiseutumuseona. Museotoimintaa ennen se toimi pitkään paikkakunnan rippikoulutupana. Samassa pihapiirissä on 1800-luvun puolivälissä kahdessa osassa rakennettu komea Isojoen pappila, joka nykyään palvelee kotiseututalona. Isojoen länsirannalta avautuu laaja näkymä kirkolle yli jokivarren avoimen viljelymaiseman. Matkan päässä joesta mäenkumpareella ovat mm. Sorilan, Hakolan ja Pietarin tilat. Paikalle on sijoittunut talonpoikaista rakennuskantaa sekä pienempiä asuinrakennuksia 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Isojokea länsirannalla, hieman kirkolta alavirtaan sijaitsevan Pihlajan pihasta aukeaa näkymä avoimen jokilaakson yli Isojoen kirkolle. Päärakennus on 1800-luvun lopusta ja sijoitettu pihaan pohjois-eteläsuunnassa. Talousrakennuksiin kuuluu vanha luttiaitta sekä pieni otsa-aitta sekä uusia karjatalouden tuotantorakennuksia. Asuinrakennuksessa on kahdella sisäänkäynnillä varustettu kuisti. Koko rakennuksen ulkoverhous on viimeistelty taidokkaasti ja harkiten ikkunoiden pielilautoja ja räystäiden aluslaudoitusta myöten. Viereisen Wiitalähteen (Viitalan) tilalle johtava tie on reunustettu molemmin puolin korkein kiviaidoin ja koivu- ja kuusirivein. Päärakennus, jota on kunnostettu 2006, on varustettu poikkipäädyin ja kuistilla. Tilaan kuuluu vanhoja ulkorakennuksia. Perinteistä rakennuskantaa on myös läheisillä Kankaanpään ja Keskipihlajan tiloilla. Keskipihlajan punamullattu asuinrakennus on sijoitettu maantien varteen. Kookas kuisti on keltamullattu. Pihan pohjoissivua suojaa hirsirakenteinen navetta ja pihapiiriin kuuluu lisäksi sauna, kaksi aitta ja liiveri. Isojoen ylävirralla mäenharjanteelle rakentuneelta Koppelonkylältä avautuu viljelymaisema Isojoen laaksoon. Kylän rakennuskanta on säilynyt perinteisenä rakentamisen mittakaavalta ja sijoittelulta. Taloista voidaan mainita Koppelokorven umpipiha, jossa on viimeistään 1800-luvulta periytyvä päärakennus sekä ns. pikkutupa 1900-luvun alusta. Tien länsipuolella on talousrakennuksia. Niskalan talon pihapiiristä avautuvat näkymät Kortteenkylään joen vastarannalle.
Isojoki oli eräaluetta, kunnes Kustaa Vaasan aikana erämaita asutettiin ja otettiin viljelyksille. Asutus asettui jokilaakson viljaville maille. Metsä olivat isoonjakoon saakka yhteismetsiä, joissa harjoitettiin runsaasti tervanpolttoa 1700-luvulla. Isojokelaiset kuuluivat aluksi Närpiön seurakuntaan, mutta vuodesta 1594 Lapväärtin kappeliin ja vuodesta 1607 Lapväärtin kirkkoherrakuntaan. Isojoen kirkon rakennuspaikaksi oli esillä mm. Vanhankylän seutu mutta silloisen mahtimiehen Luukas Svartin toimesta ryhdyttiin ensitöiksi rakentamaan saarnahuonetta nykyiseen kirkonkylään. Hanke oli suuri silloisen Isojoen 30:lle perheelle mutta saarnahuone valmistui 1733 ja oli käytössä noin sata vuotta. 1820-luvulla aloitettiin toimet uuden kirkon rakentamiseksi. Monien kokousten jälkeen kirkon piirustukset tilattiin Carl Ludvig Engeliltä. Kirkon rakennustyöhön ryhdyttiin heti suunnitelmien valmistuttua. Työmaan mestariksi palkattiin Erik Kuorikoski. Ristikirkko valmistui 1833. Isojoen seurakunta itsenäistyi 1855. Isojoki eriytyi omaksi nimismiespiiriksi 1884 ja omaksi käräjäkunnaksi 1888. Ensimmäinen itsenäinen kuntakokous pidettiin pappilassa 1868.
Isojokilaakson kyläasutus ja Isojoen kirkkomaisema
Talvitie, Virpi
Laurellska skolan
Lastenlinnan rakennustöihin ryhdyttiin 1946. Sodan aiheuttamista taloudellisista ja materiaalisista vaikeuksista huolimatta Lastenlinna vihittiin käyttöön marraskuussa 1948. Vaikeuksista selvittiin kekseliäisyydellä. Rahat rakentamiseen hankittiin mm. myymällä kahvia ja sokeria. Tunnuslauseena olikin: "Mikään ei ole mahdotonta, sanoi suutarin muija, kun pikilapulla kaljupäätä ukkoaan tukisti."
Lastenlinnan suunnittelutehtävä jäi Elsi Borgille hänen veljensä Kaarlon kuoltua 1939. Kirjassa kuvaus rakennuksesta ja sen rakennustöistä.
Mäkelä-Alitalo, Anneli
Renny Harlinin ravintola Planet Hollywoodin avajaiset.
Uusi Iloinen Teatteri
"Jos sä menet diskoon tai lavalle tanssimaan, noi kundit autoissaan kerjää mukaansa Pasilaan"
F.E. Sillanpään kodit (Töllinmäki)
Helppo elämä on tarina huijarista, joka haaveilee rehellisestä elämästä.
Villensauna
Kirjan päähenkilö Jack Burns käy äitinsä Alicen kanssa Helsingissä 1970 etsimässä urkurina toiminutta isäänsä. Hän palaa Helsinkiin 1998.
Halkovaja / Autotalli C50
Tiilipilarirakenteinen vaja rakennettiin vuonna 1959 kuten viereinen koulurakennus C 55. Vajan takaseinän muodostaa pohjoisen polygonin graniittimuuri. Vajaa käytettiin viereisen Kurtiinitalon C 52 asukkaiden puuvajana, mutta se jäi tarpeettomaksi 1990-luvun alussa, kun Kurtiinitaloon asennettiin kaukolämmöllä tomivat lämmityspatterit. Vaja peruskorjattiin kesällä 1994 autosuojaksi purkamalla sisältä kevyet, puiset väliseinät. Lattia tasoitettiin betonivalun avulla. Ulko-ovet rakennettiin uudelleen. Samalla paikalla oli 1920-luvulla vaja ja kellari C II 77. Maahan upotettu monilokeroinen kellari oli betonirakenteinen; lokeroita käytettiin läheisen Kurttiinitalon upseeriperheiden jääkellareina. Jääkellarin maanpäällinen vaja oli harjakattoinen, sen päätymuoto on nähtävissä vajan luonnonkivisessä takaseinässä. Graniitin rapautuneisuudesta päätellen paikalla on joskus ollut tulipalo. Kellari on näkyvissä vajan C 50 edustalla maassa vieläkin. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL VIK C-saari. PLM Asemapiirros Sotasatama Suomenlinna. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: Gudmundsdottir, Steinunn, 1994. Rakennuspiirustus. Ark-Viapori Oy.
Suunnitelmaan kuului liittyminen tennisseura LTC-33:n jäseneksi. Seuran kotikenttä oli Kalastajatorpan tenniskeskus Munkkiniemesä. Tenniskentät sijaitsivat Hotelli Kalastajatorpan välittömässä läheisyydessä, meren äärellä. Paikkaa reunustivat vanhat lehtipuut ja ympäristö oli muutenkin todella kaunis. (s. 181)
Korkein Oikeus valmistautuu Olof Palmen salamurhaan Kalastajatorpan tenniskeskuksen ympäristössä.
"Vielä 80-luvulla kapakkailta oli taito- ja tahtolaji, monivaiheinen selviytymiskisa, kestävyysturnaus. ... Turnauksen kolmas ja kriittinen vaihe on kadonneen tarjoilijan metsästys. Tarjoilijoita pelätään ja kunnioitetaan heidän kantamansa arvokkaan lastin vuoksi. Tarjoilijoilla on reviirinsä, pöydät joihin he tarjoilevat, eikä toisen pöydän tarjoilijalta ole lupa tilata. Pöydistä pöytiin ei huudella eikä pöytien välillä rampata. Istumapaikan vaihtoa voi anoa, mutta siihen tulee olla painavat syyt. Juoman vanhasta pöydästä uuteen kantaa tarjoilija. Jos kantaa itse, napsahtaa porttari. Valkoviini on Porvoon lankkua ja punaviini Erkin pikakivääriä. Muita merkkejä ei tule eikä tilata. Keskioluen takia on turha vaivata tarjoilijaa. 'Mene kotiin keppanaa juomaan, viet oikeilta asiakkailta paikan.' Jos palveluun tyytymätön erehtyy pyytämään hovin paikalle, puolivuotinen porttari kilahtaa tilille. Asiakkaan pitää ymmärtää oma paikkansa ravintolaketjussa. Se on viimeisenä." (s.180-182)
'Irma asui Annankatu 29:n naapuritalossa, nimeltä Simonlinna, Annankadun ja Simonkadun kulmauksessa. Talojen pihat olivat yhteydessä toisiinsa, niitä yhdisti käytävä. Tästä kai johtui, että talojen lapset ystävystyivät keskenään ja leikkivät jännittäviä pihaleikkejä isolla joukolla.' (s. 7)
Kirjailija vieraili monet kerrat naapuritalossa, Simonlinnassa.
Huutokosken rautatieasema-alueella on säilynyt risteysaseman laaja rakennuskanta. Asemarakennus on poikkeuksellinen, sillä siihen liittyy alkuaan ruiskuhuoneeksi tehty rakennus. Huutokosken asema on Pieksämäeltä Savonlinnaan ja Varkauteen johtavan radan risteysasema Saimaan vesistöön kuuluvan Sysmäjärven tuntumassa. Thure Hällströmin suunnitelmien mukaan toteutettu, myöhäistä jugendia edustava asemarakennus on vuodelta 1914. Asemaan kuuluu lisäksi tavaramakasiini, resiinavaja, paja, asuinrakennuksia talousrakennuksineen sekä asemapuisto. Järven rannalla on pumppuhuone.
Savonrataa suunniteltaessa 1880-luvun lopulla Joroisten kunta perusti rautatiekomitean vaikuttaakseen radan linjaamiseen Mikkelistä Juvan, Joroisten ja Leppävirran kautta Kuopioon. Joroisiin ratayhteys valmistui kuitenkin vasta 1914, kun Savonradalta valmistui haararata Savonlinnaan (Elisenvaaraan) ja Varkauteen. Huutokosken asemasta tuli risteysasema. Huutokoski oli alunperin IV luokan asema. Aseman rakennukset valmistuivat kolmessa eri vaiheessa: vuosina 1914 ja 1928 sekä 1940-luvulla.
Huutokosken rautatieasema
Nuijamaan kirkko on jälleenrakennuskauden ensimmäisenä valmistunut ja ajankohdan ainoa puurakentamisen romanttista vaihetta edustava kirkko. Se sijaitsee sodassa tuhoutuneen kirkon paikalla. Kirkkotarhan kiviaita rajautuu itäpuolella tiehen, jonka toisesta reunasta alkaa rajavyöhyke. Kirkon ulkoasua leimaa Gunnar Asplundin Skogskyrkogårdenin Metsäkappelista tuttu korkea aumattu katto, joka pylväiden varassa suojaa sisäänkäyntiä ja sen eteen jäävää terassia. Ikkunoissa on ikkunaluukut, jotka ovat pääoven tavoin koristeltu rautataoksin. Kirkon muotoratkaisu ja rakenne perustuu poikittaisiin Cremona-kaariin. Seinät ja kattoholvi, penkit ja lattia ovat ruskeaksi petsattua lautaa, kuoriseinässä ja siihen liittyvässä pienessä sivuikkunoin varustetussa alttarisyvennyksessä on valkea terastirappaus. Alttarin takaseinällä olevan Ristiltäotto-veistoksen on tehnyt kuvanveistäjä Armas Tirronen. Kirkkosalin ainoat väriläiskät ovat alttari- ja lehterikaiteiden sekä saarnatuolin hohtava turkoosi. Kattokruunut ovat Paavo Tynellin suunnittelemat. Kellotapuli on perisuomalaisen tutun tapulimuodon jakoa ja linjoja noudattava pelkistys. Kirkon pohjoispuolella on aukio, entinen kunnantalo sekä kaksi viime sotiin liittyvää muistomerkkiä, joista toinen on kiinnitetty jättikokoiseen siirtolohkareeseen. Länsipuolella on tuhoutuneen kirkon aikaisen pappilan paikalle tehty uusi seurakuntatalo.
Viipurin maaseurakuntaan 1887 perustettu Nuijamaan kappeliseurakunta itsenäistyi 1906. Se liitettiin osaksi Lappeenrannan seurakuntayhtymää 1989 alussa tapahtuneen kuntaliitoksen yhteydessä. Nuijamaan seurakunnan ensimmäinen, 1887 rakennettu kirkko paloi heti jatkosodan alussa kesäkuussa 1941. Arkkitehtien Tarja ja Esko Toiviainen suunnittelema nykyinen kirkko vihittiin käyttöön 1948, ja kellotapuli valmistui vuotta myöhemmin. Rakennussäännöstelyn ja materiaalipulan aikana 1946 aloitettu rakennustyö toteutettiin Luterilaisen maailmanliiton Amerikan osaston ja Kirkon Lahja- järjestön lahjoitusten turvin. Paikallisyhteisön omalla talkootyöllä oli myös merkittävä osuus. Kirkko on säilynyt lähes alkuperäisessä asussaan, ainoastaan kirkon ja tapulin paanukatot on uusittu liuskekivipaanuiksi ja alkuaan "vanhan rosan" väriset ulkoseinät on maalattu punaiseksi.
Nuijamaan kirkko
Pilke, Amanda
Kuvanveistäjän tytär on Tove Janssonin muistelma lapsuudestaan boheemissa taiteilijaperheessä. Kuvanveistäjäisä Viktor Janssonin ateljeekoti sijaitsi tässä osoitteessa ja tänne sijoittuvat myös monet teoksessa kuvatut tapahtumat.
Asuinparakki C99
Peltikattoinen parakki pystytettiin vuonna 1972 Suomenlinnan työsiirtolalle. vankeinhoito-osaston suunnittelijan Urpo Nummelan suunnitelmien mukaan. Rakennuksessa oli neljä kuuden miehen tupaa, keittiö, wc, suihkuhuone ja kuivaushuone. Se on majoitusparakkina edelleen. Heleän vaaleansininen talo maalattiin vihertävällä öljymaalilla kesällä 1993 muiden julkisivukunnostustöiden yhteydessä. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva. .
Telakkapuisto
Töölöntorinkatu 11
Kuusankosken - Kymintehtaan teollisuusympäristö (Länsi-Naukio)
Virolahden graniittilouhokset (Pitkä-Kotka)
Tauno Palo suoritti asevelvollisuutensa Santahaminassa (ja Harakan koelaitoksella).
Tammerkosken teollisuusmaisema on maamme ensimmäinen ja tunnetuin teollinen kaupunkimaisema. Tampereelle leimalliset tekstiili-, konepaja- ja puunjalostustehtaidenalueet, voimalaitokset ja kosken ylittävät sillat muodostavat ajallisesta kerroksisuudesta huolimatta yhtenäisen teollistumisen historiaa monipuolisesti kuvastavan kokonaisuuden. Tammerkosken teollisuusmaisema on yksi Suomen kansallismaisemista. Tampereen teollistuminen on osa 1700- ja 1800-luvun vaihteen kansainväliseen teollisuushistoriaan liittyvä ilmiötä, jolloin Iso-Britanniasta siirtyi Venäjälle koneenrakentajia ja suunnittelijoita panemaan alulle tekstiiliteollisuutta. Alueen yksittäisillä tehdasrakennuksilla, kuten Finlaysonin 1830-luvulla rakennetulla Kuusivooninkisella, ensimmäisellä nykyaikaisella tehdasrakennuksella Suomessa, on huomattava merkitys myös kansainvälisessä teollisuushistoriassa. Kosken yläjuoksulla olevan Finlaysonin tekstiilitehtaan merkittävimpiä tuotantorakennuksista ovat tehdasalueen keskellä sijaitseva kuusikerroksinen Vanha tehdas, nk. kuusivooninkinen (1838), 1870-luvulla rakennettu kutomo Plevna sekä 1899 Satakunnankadun varrelle rakennettu nelikerroksinen karstaamo- ja kehräämörakennus Siperia. Alueen rakennuskantaan kuuluu myös 1860-luvulla rakennettu kelloporttirakennus, punatiilinen, uusgoottilaiseen henkeen rakennettu konttorirakennus ja laajan englantilaistyylisen puiston ympäröimä uusrenessanssityylinen isännöitsijän rapattu asuinpalatsi 1890-luvulta, tehtaan kirkko 1870-luvulta, työväen asuinrakennuksia sekä ajurien asunto- ja tallialue 1800-luvun loppupuolelta. Alueen pohjoislaidalla on tyyliltään lähinnä uusbarokkia edustava Näsilinna sekä sitä ympäröivä Näsinpuisto, jossa on mm. Emil Wikströmin suunnittelema suihkukaivo (1913) ja Yrjö Liipolan veistämä Kurun haaksirikon muistomerkki (1940). Voimalaitos, tehtaan myymälä ja värjäämö ovat 1920-luvulta sekä viimeistämö 1960-luvulta. Kosken itärannalla ovat Tampellan teollisuusrakennukset. Pellavatehtaan punatiiliset tuotantorakennukset ovat peräisin pääasiassa 1800-luvun lopusta, vaikka 1910-luvun uudisrakennusvaihe voimakanavineen leimaa etenkin koskirannan maisemakuvaa. Vanhin tuotantorakennuksista on 1850-luvulta ja säilynyt osana laajentunutta tehdasta. Tuotantorakennusten taustalla kohoavalla ns. Herrainmäellä sijaitsee tehtaan johdon asuinalue. Satakunnansillan kohdalla on yksittäisiä kulttuurihistoriallisia rakennuksia kuten Keskuspaloasema (Lönn 1907) ja Bertel Strömmerin suunnittelemat Keskiputouksen voimalaitos (1931) ja Hotelli Tammer (1929) itärannan Koskipuistossa. Finlaysonin eteläpuolella ovat Keskustori kirkkoineen, raatihuoneineen ja teattereineen sekä eteläosan jugendpalatseineen sekä Tammerkosken koskiputouksen partaalla sijaitsevat Frenckellin tehtaat. Vuonna 1783 toimintansa aloittaneen entisen paperitehtaan säilynyt rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1900-luvun alkuvuosikymmeniltä. Punatiiliset, jugendvaikutteiset tehdasrakennukset ovat arkkitehti Birger Federleyn suunnittelemia. Vanhemmasta rakennuskannasta on säilynyt mm. kahdeksankulmainen savupiippu 1870-luvulta ja uusklassillinen konttorirakennus eli ns. Valkoinen talo, jonka vanhimmat osat ovat vuodelta 1847. Lisäksi alueella on säilynyt 1905-1907 rakennettu pannuhuone. Hämeensillan eteläpuolella jatkuu teollisuuslaitosten rivistö: itärannalla Tampereen Verkatehtaan rakennuksista säilyneet pääkonttori ja värjäämö sekä vastarannalla Takon tehdasalue ja Alavoimala sekä Liljeroosin tehtaat. Kosken ja Pyhäjärven yhtymäkohta on Ratinan suvannossa.
Ensimmäiset kirjalliset tiedot Näsijärvestä Pyhäjärveen purkautuvasta Tammerkoskesta koskivat kosken rannalla keskiajalla sijainneita myllyjä ja ensimmäiset tiedot kosken ylittävästä sillasta merkittiin 1500-luvulla. Turun ja Porin läänin ja Hämeen läänin välinen raja kulki 1775-1870 koskessa. Tampereen kaupunki perustettiin 1779, mikä loi edellytykset varsinaiselle teollistumiselle. Toimintansa 1783 aloittanut Frenckellin paperitehdas edusti vielä manufaktuuriteollisuutta. Alkunsa se sai kupariseppä Abraham Häggmanin 1783 rakentamasta paperitehtaasta. Häggman perusti myös vaskipajan, värjäämön ja suurimomyllyn, mutta muutaman vuoden kuluttua toiminnassa oli vain paperiruukki, joka siirtyi 1810 Hatanpään kartanon omistajan L. G. Lefrénin ja 1832 Helsingin yliopiston kirjanpainajan Johan Christoffer Frenckellin haltuun. Englantilaisvalmisteinen, Suomen ensimmäinen jatkuvatoiminen paperikone aloitti toimintansa 1842. Vuodesta 1878 tehdas toimi osakeyhtiönä nimellä J.C. Frenckell & Son Ab. Tehtaalla valmistettiin lumppupaperia myös vientiin. Vanhat tehdasrakennukset purettiin osittain 1904 ja seuraavien kolmen vuoden aikana alueen rakennuskanta uudistettiin arkkitehti Birger Federleyn suunnitelmien mukaan. Tehdas siirtyi 1921 W. Rosenlew & Co -yhtiölle ja 1928 Tampereen kaupungille. Toiminta päättyi vuotta myöhemmin. Uuden käytön vaatimat ensimmäiset muutokset tehtiin 1930-luvun alussa kaupunginarkkitehti Bertel Strömmerin ohjauksessa. Alue siirtyi kaupungin omistukseen 1928 ja 1950-luvulla käynnistyi sen kunnostus virastokäyttöön. Kellotorni palautettiin 1980-luvulla Federleyn aikaiseen asuun ja 2000-luvun alkuvuosina toteutettiin sisätilojen täydellinen peruskorjaus toimistokäyttöön. Laajamittainen teollisuus alkoi kasvaa Tammerkosken partaalle 1820-luvulla, jolloin Finlaysonin tehdas perustettiin. Skotlantilainen James Finlayson sai luvan perustaa Tammerkosken partaalle valimon ja manufaktuuripajan 1820. Finlayson rakensi ensimmäiseksi paikalle pajan, valimon ja kaksikerroksien tehdasrakennuksen. Tekstiiliteollisuus alkoi käsikutomossa ja 1828 alkaen yritys muutettiin puuvillatehtaaksi ja puuvillalankaa alettiin valmistaa vesivoimaa käyttävillä koneilla ja yhtiö siirtyi pietarilaisten hovineuvos Georg Adolf Rauchin ja kauppias Carl Samuel Nottbeckin omistukseen 1836, jolloin uusi tuotantorakennus, kuusikerroksinen ns. Vanha tehdas rakennettiin arkkitehti C. Leszigin suunnitelman mukaan. Seuraava huomattava rakentamis- ja uudistamiskausi oli 1800-luvun loppupuolella, jolloin valmistuivat ns. Koskitehdas, Kelloporttirakennus, kehräämä Siperia, suuri kutomo Plevna ja sen laajennus. Plevnassa käytettiin ensimmäisen kerran Suomessa saha- eli shedkattoa, mikä mahdollisti yhtenäiset ikkunattomat julkisivut ja suuren kutomosalin varjottoman valaisun. Kutomossa otettiin myös ensimmäistä kertaa Pohjoismaissa käyttöön sähkövalo 1882. Tehdasyhteisön rakentamiseen liittyi 1820-luvulta alkaen myös suuri määrä sosiaaliseen vastuuseen liittyviä rakennuksia kuten lastenkoti, koulu, sairaala, säästöpankki, työväenasuntoalueet ja oma kirkko. Teollisuustoiminta loppui alueella 1980-luvulla. Arkkitehtikilpailun pohjalta laadittu asemakaava vahvistettiin 1995. Tampellan tehdasalueen teollinen historia alkoi 1842 perustetusta masuunista. Toiminnan pääpaino vaihtui konepajateollisuuteen 1856, jolloin paikalle perustettiin myös pellavatehdas, joka oli toimialallaan ainoa Suomessa. Teollisuustoiminnot yhdistettiin Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Osake-Yhtiöksi 1861. Yhtiöön liitettiin 1880-luvun alussa alueella 1872 toimintansa aloittanut Tampereen Puuhiomo ja yhtiö nimettiin Oy Tampella AB:ksi 1960. Arkkitehti G. Th. Chiewitzin suunnittelema viisikerroksinen pellavatehdas valmistui 1858. Vuoden 1883 tulipalon seurauksena rakennusta madallettiin kerroksella. Lapintien puoleinen porttirakennus ns. kelloholvi rakennettiin 1892 Berndt Blomin suunnitelmin ja samassa vaiheessa 1890-luvulla valmistuivat lisäksi mm. uudet kutomo- ja häkilärakennukset sekä konepajapuolen veturien kokoonpanohalli. Pellavatehdasta ja konepajaa uudistettiin 1900-luvun alussa. Edellä mainittua laajennettiin Lambert Petterssonin ja Johan Th. Durchmanin suunnittelemin kehräämösiivin. Mm. Lambert Petterssonin ja August Sandsundin suunnittelema voimalaitos ja Lambert Petterssonin alaverstaan vanhempi osa valmistuivat 1916. Yhtiö harjoitti myös yleishyödyllistä sosiaalista rakennustoimintaa: Georg Schreckin suunnittelema juhlatalo työväen sivistysharrastuksia varten rakennettiin 1897. Vuosisadan vaihteessa alueelle rakennettiin myös työväen ja tehtaanjohdon asuinrakennuksia. Teollisuustoiminta loppui alueella 1980-luvulla. Arkkitehtikilpailun pohjalta laadittu asemakaava vahvistettiin 1995. Lisäksi kosken partaalle sijoittuivat Verkatehtaan ja Liljeroosin tehtaat sekä Tampereen puuhiomo eli Tako. Kaupunki kasvoi näiden teollisuuslaitosten ympärille keskuksenaan Tammerkoski. Nykyisin teollista toimintaa jatkaa yksin Takon kartonkitehdas.
Tammerkosken teollisuusmaisema
Halkovaja B22
Rankarakenteisen laudoitetun, satulakattoisen halkovajan ja käymälän tarkka rakennusvuosi ei ole tiedossa. Vaja on kuitenkin rakennettu ennen vuotta 1916, ja se on näin ollen ainoa venäläiseltä kaudelta peräisin oleva puinen käymälä Suomenlinnassa. Rakennus B 23:n peruskorjauksen valmistumisen jälkeen (1991) rakennuksen käyttö käymälänä päättyi, mutta vanha käymäläosasto säilytettiin entisellään. Rakennus on muilta osin edelleen käytössä kylmänä varastona. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Suomalaisen kauden aiempi rakennusnumero B 50 Lähteet: MV SL Valokuva-arkisto
Savon järvimalmiruukit ovat merkittävä osa Suomen teollisuushistoriaa. Ne kuvastavat rautateollisuuden uuden painopisteen syntymistä Itä-Suomeen, jossa raudan lähteenä olivat järvi- ja suomalmi. 1800-luvun alkupuolella syntyi Itä- ja Pohjois-Suomeen joukko järvi- ja suomalmia hyödyntäviä rautaruukkeja. Huomattavimmat Pohjois-Savon alueella olevista ruukeista ovat Sonkajärven Jyrkkä, Vieremän Salahmi, Karttulan Souru ja Etelä-Savossa Pieksämäen Haapakoski. Juankoskella sijaitseva Juantehtaan (Strömsdalin) ruukki on Suomen vanhin ja parhaiten säilynyt järvimalmia hyödyntänyt ruukkikokonaisuus. Ks. erillinen kohde Juantehdas. Vieremällä 1807 perustetun Salahmin ruukin historia ja rakentaminen ovat jättäneet jälkensä alueelle ja muovanneet siitä kulttuurimaisemakokonaisuuden. Joen itärannalla olleiden tuotantorakennusten ja alinna kosken partaalla sijainneen masuunin alue on aidattu muinaisjäännösalueeksi. Padon yläpuolella itärannalla on myös komea empiretyylinen ruukinkartano Herrala, sen pohjoispuolella vanha ruukinkonttori. Ruukinkartanon yläpuolella kukkulan korkeimmalla kohdalla on 1858 rakennettu komea harmaakivinavetta ja muutamia punamullattuja hirsisiä talousrakennuksia. Kartanon lähirinne on istutettu koivumetsäksi. Sonkajärjen Jyrkkäkosken 1831 perustettu ruukki sijaitsee Kiltuanjärven ja Haapajärven välisessä koskipaikassa. Ruukin masuunit, muut tuotantorakennukset ja ruukinkartano ovat kosken partaalla patosillan molemmin puolin. Kosken keskellä sijaitsevalla Masuuninsaarella ovat 1835 rakennetun alueen vanhimman masuunin rauniot, kosken itärannan uudempi masuuni on vuodelta 1874. Siihen on liittynyt kankirauta- ja naulapaja. Masuunin piipun vieressä on 1938 rakennettu mylly ja siihen myöhemmin liitetty saha ja pärehöylä. Osa ruukin tuotantorakennuksista on rekonstruoitu. Kosken itäpuolisessa metsässä on hiiliuuneja. Ympäristö on kaunista, osin puistomaista koskimaisemaa. Koskessa sijaitsevat Lystisaari ja Lemmensaari ovat perinteisesti olleet virkistyskäytössä. Pieksänmaan Haapakosken 1842 perustetun ruukin alueella on vielä ruukkitoiminnan muistona masuuni, tiilirakenteiset tehdasrakennukset, ruukinkartano, konttorirakennukset ja joukko työväen asuinrakennuksia 1800–luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alusta. Ruukinalueen eteläpuolella on maisemallisesti merkittäviä laajoja laidunniittyjä. Lisäksi tehdasalueeseen kuuluu Huutokoskelta siirretty epäsäännöllisen muotoinen asuinrakennus ns. Keisarinnan sauna. Karttulassa Sourun 1868 perustetusta ruukista, joka on sijainnut Kuttajärven rannalla Syvänniemen kylässä, on jäljellä enää vain komea tiilinen 25 metriä korkea savupiippu ja runsaasti erilaisten tiiviiseen yhdyskuntaan kuuluneiden rakennusten pohjia.
Suomen vanhimmat rautaruukit - Mustio, Anskuu, Suitia, Billnäs - toimivat kotimaisen raudan varassa. 1600-luvun jälkipuoliskolla malmi tuotiin Ruotsista. Suomen liittäminen Venäjään vaaransi raudan tuonnin Ruotsista ja Suomessa oli etsittävä vaihtoehtoisia keinoja raaka-aineen saamiseksi. Lisäksi Pietari tarjosi suuret markkinat erillaisille tuotteille. Malmin nosto järvistä oli vielä 1800-luvun puolivälissä kaivosmalmia edullisempaa. Järvissä ja soissa olevan rautamalmin hyödyntäminen merkitsi uusien ruukkien - Juankoski 1746, Salahmi 1810, Jyrkkäkoski 1831, Haapakoski 1842, Huutokoski 1859, Souru 1868 - perustamista Itä-Suomen järviseuduille. Juankosken ruukki, Strömsdals bruk, sai alkunsa 1746 ja ruukin kukoistuskausi alkoi 1851 venäläisen hovineuvoksetar Anastasia Ponomarevan ostettua sen. Saimaan kanavan valmistuttua hellat, padat, pannut ja muut taloustavarat löysivät tiensä Juankoskelta Pietarin markkinoille. Ruukista vietiin myös raakarautaa, maatalouskoneita ja turbiineja. Ruukin yhteyteen rakennettiin puuhiomo ja höyrysaha. Juantehtaan ruukin toiminta jatkui 1920-luvulle saakka työllistäen parhaimmillaan 500 henkeä. Teollista toimintaa jatkaa nykyisin hienokartonkitehdas Strömsdal Oyj. (Ks. erillinen kohde Juankoski / Juantehdas.) Iisalmen pitäjään kuuluneen Salahmin verotilan mailla alkoi talonpoikainen raudanvalmistus 1807. Dahlströmin veljekset rakennuttivat harkkohytin lisäksi Murennusjoen varteen padon, kankirautavasaran, ahjon, sahan ja myllyn. Salahmin osti 1828 kauppias ja laivanvarustaja Zachris Franzén, jonka kausi oli Salahmin kukoistuskautta. Siitä tuli keskus laajalle ruukkiyritykselle, johon kuuluivat Saarikosken, Nissilän ja Kauppilanjoen (Ostokosken) apuharkkohytit ja Jyrkkäkosken masuuni. Varkauden ruukin omistaja Paul Wahl & Co osti Salahmin 1874. Ruukille valmistui jo seuraavana vuonna uusi komea skotlantilaistyylinen masuuni, joka toimitti takkirautaa Varkauden tehtaille. Varkauden valssilaitos paloi 1908 ja toiminta Salahmissa päättyi. Hieman myöhemmin ruukki siirtyi Paul Wahl & Co:n monien muiden laitosten ja suuren maaomaisuuden mukana A. Ahlström Oy:lle. Jyrkkäkosken järvimalmiruukin toiminta alkoi 1831, jolloin Salahmin ruukin omistaja Franzen sai luvan masuunin ja kankirautavasaran rakentamiseen. Ruukin alueelle rakennettiin englantilaisista tiilistä uusi skotlantilaistyyppinen masuuni 1874. Ruukissa tuotettiin takki- ja kankirautaa sekä nauloja ja valutavaroita. 1900-luvun alussa ruukilla oli jopa oma pieni höyrylaiva. Jyrkkäkosken ruukki toimi vuoteen 1909 ja lyhyen aikaa vielä I maailmasodan aikana. Viimeinen sulatus tapahtui maaliskuussa 1918. Haapakosken rautatehtaan perusti 1842 kapteeni Johan Fredrik Molander. Tuolloin rakennettiin masuuni, kankirautavasara ja nippulaitos. Tehdas myytiin 1857 pietarilaiselle Nikolai Putiloville, jolta tehdas lunastettiin valtiolle 1872. Nykyinen tehdas perustettiin 1905. Ruukin vanha masuuni on vielä jäljellä, lisäksi alueelle rakennettiin tehdasrakennuksia 1900-luvulla. Aluetta kunnostetiin 1995-97. Sourun ruukin toiminnan käynnistivät 1868 venäläiset aatelismiehet Semjannikov ja Poletika. Höyryvoimalla käynyt ruukki tuotti takkirautaa Pietarin Nevan konepajalle, jossa valmistettiin sotalaivoja ja vetureita. Parhaimmillaan 1896 Sourun ruukilla oli 200 työntekijää ja tehdas lähiympäristöineen muodosti tiiviin yhdyskunnan asuntoineen ja palvelevine rakennuksineen (kuten koulu, sairaala ja kirjasto). Ruukin masuuni oli kuuluisa pitkistä raudantekopuhalluksistaan: esimerkiksi 1881 alkanut puhallus kesti 952 vuorokautta. Ruukissa valmistettiin rautaa vuoteen 1908 saakka, minkä jälkeen kuopiolainen Oy H. Saastamoinen Ltd. osti ruukin ja harjoitti siellä hiilenpolttoa. Sourun tehdas purettiin lähes kokonaan 1941, mutta maastossa ovat yhä rakennusten ja rakennelmien paikat.
Savon järvimalmiruukit (Haapakoski)
Äiti kulki kanssani myös aina kun vain mahdollista Rikhardinkadun kirjastoon missä oli puolipimeää ja haisi pölyltä, ja jossa oli kirjastonhoitaja joka tahtoi nähdä olivatko kädet puhtaat.
Merete Mazzarella mainitsee artikkelissaan "Turvallisen kehän sisällä" käynnit Rikhardinkadun kirjastossa.
Työväenasuntomuseo
Olympiarakennukset (Tennispalatsi)
Inventaariokamari/Suomenlinnakeskus
Teatterinäytöstä harjoitellaan Lauttasaaren pienteollisuusalueella sijaitsevassa rakennuksessa.
Herttoniemen ja Kumpulan siirtolapuutarhat ovat esimerkkejä 1920- ja 1930-luvuilla perustetuista, korkeatasoista suunnittelua edustavista hyvin säilyneistä siirtolapuutarhoista. Siirtolapuutarhalla on ollut perustamisaikanaan merkittävä sosiaalinen tehtävä kasvavan suurkaupungin vähävaraisille perheille tarkoitettuna mahdollisuutena pienimuotoiseen huvilaelämään ja puutarhaviljelyyn. Samaan ilmiöön ja aikakauteen liittyy Kumpulan koulukasvitarha. Kaupungin laidoille aikoinaan perustetut siirtolapuutarhat ja kasvimaat muodostavat omaleimaisen ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaan viheralueen kaupunkirakenteen keskellä. Herttoniemen siirtolapuutarha sijoittuu Kulosaaren kartanoalueen itäpuolelle aivan meren ja nykyisin myös metroradan tuntumaan. Herttoniemen puutarha-alue päättyy lounaisosaltaan aukiota reunustavaan puoliympyrään. Suuri osa palstasuunnitelmista laadittiin ilmeisesti kaupungin puutarhakonsultti Elisabeth Kochin opastuksella. Palstojen kujanpuoleisilla sivuilla on pensasaidat. Puutarhan kapeat kujat ovat sorapintaisia. Kaikkiaan alueella on 185 vuokrapalstaa, keskipinta-alaltaan noin 400 m². Siirtolapuutarhan kerhorakennuksena toimii kartanon entinen tupakkakuivausriihi. Kumpulan siirtolapuutarha ja sen lounaiskulmalla oleva Kumpulan koulupuutarha sijaitsevat Kumpulanlaaksossa. Pääosin suorakaiteen muotoinen siirtolapuutarha rajautuu pohjoisessa Kisakylään, etelä- ja itäreunalla rajaus seuraa maastonmuotoja, jonka muodostavat kallioiset metsäalueet. Asemakaavallisesti merkittävin on pääportin aukioilta alkava keskusakseli, joka kulkee keskusaukion kautta itäreunalla olevalle keskusmajalle. Pääportti on suunniteltu siirtolapuutarhan perustamisen yhteydessä kaupunginarkkitehti Gunnar Taucherin johdolla kaupungin talonrakennusosastolla ja kunnostettu 1990-luvulla. Siirtolapuutarhassa on 268 vuokrapalstaa, tonttien keskipinta-ala on noin 300 m². Alueella on yksi museomökki, joka on sotia edeltävässä asussa. Kumpulan kasvitarha edustaa 1920-luvun klassismille tyypillistä, tiukan aksiaalista puutarhasommitelmaa. Alkuperäiseen kokonaisuuteen kuulunutta rakennuskantaa on säilynyt. Alueet ovat edelleen alkuperäisessä käytössä.
Siirtolapuutarhojen synnyn yhteiskunnallisena taustana olivat teollistuvat kaupungit, muuttoliike ja niistä seuranneet ongelmat. Siirtolapuutarhaliikkeen isänä pidetään saksalaista lääketieteen tohtoria Daniel Schreiberiä. Pohjoismaihin siirtolapuutarhat tulivat Tanskan kautta, jossa ensimmäinen perustettiin 1884. Ruotsin ensimmäinen siirtolapuutarha otettiin käyttöön Malmössä vuonna 1895, Suomen ensimmäinen siirtolapuutarha perustettiin 1916 Tampereen Hatanpäähän. Siirtolapuutarha-ajatus virisi Helsingissä ensimmäisen maailmansodan aikana. Svenska Kvinnoförbundet teki ensimmäisen aloitteen ja 1918 Ruskeasuon siirtolapuutarha aloitti toimintansa. Sosiaalisen merkityksen lisäksi katsottiin, että siirtolapuutarhaväen käsissä kaupungin laitaosat muuttuisivat kauniiksi puutarha-alueiksi. Seuraavina vuosina kaupunki perusti Kumpulan (1924), Vallilan (1931) ja Herttoniemen (1934) siirtolapuutarhat. Kunnallisen siirtolapuutarha-aatteen alullepanija Helsingissä oli pormestari Arthur Castren. Helsingin kaupunginvaltuusto päätti 1924 perustaa siirtolapuutarhan Kumpulaan. Alue oli tarkoitettu erityisesti Kallion, Hermannin ja Vallilan työväenkaupunginosien asukkaille. Pääsuunnittelijana oli Birger Brunila, yleisistä alueista vastasi puutarhasuunnittelija Elisabeth Koch ja arkkitehti Antero Pernaja laati tyyppipiirustukset puutarhamajoista. Kumpulan siirtolapuutarha rakentui metsäalueiden rajaamaan avoimeen Kumpulanlaaksoon, kaavallisesti se sijoittui osaksi Helsingin vihervyöhykejärjestelmää. Helsingin kaupunki teetti alueelle asemakaavan, yhteiskäyttöön tulevat rakennukset ja istutukset. Pääportti jäi poikkeukselliseksi ilmiöksi Helsingin siirtolapuutarhoissa. Ensimmäisten tonttien vuokraamisen jälkeen Kumpulan siirtolapuutarhayhdistys perustettiin 1927 ja ensimmäiset mökit valmistuivat samana vuonna. Keskusmaja valmistui 1934 ja se laajennettiin kerhotaloksi 1976 ja 1990. Mökeissä yöpyminen oli alun perin kielletty. Pienet, n. 6 m² mökit oli tarkoitettu tilapäiseen oleskeluun ja työkalujen säilyttämiseen. Arkkitehti Eelis Paalasen laatimat tyyppimajojen muutospiirustukset hyväksyttiin 1931 ja kuistien lasittaminen sallittiin 1938. Arkkitehti Oiva Nummiala piirsi 1957 uudet tyyppimajojen muutospiirustukset. Koulupuutarhat yleistyivät Keski-Euroopassa 1870-luvulta alkaen. Suomessa pienimuotoiset ja yksityisten yhdistysten pitämät koulupuutarhat alkoivat yleistyä 1900-luvun alkupuolella. Kouluruokailun ja siihen liittyvän koulupuutarhatoiminnan lopullisena tavoitteena oli kansan ruokavalion monipuolistaminen. Kaupungeissa koulupuutarhat perustettiin lähinnä sosiaalisia päämääriä varten tarkoituksena tarjota kesävirkistystoimintaa vähävaraisten perheiden lapsille. Helsingin kaupungin koulupuutarhatoiminta alkoi Töölössä 1912 yksityisin lahjoitusvaroin. Kumpulan 1920-luvun alkupuolella perustettu puutarha oli toinen. Kolmas, Mäkelän koulupuutarha, aloitti Vallilassa 1941. Kumpulan koulupuutarhaan kuului viljelysmaiden lisäksi leikkikenttä ja rakennus, joka käsitti askarteluhuoneen, pienen opettajainhuoneen ja työkaluhuoneen. Herttoniemen siirtolapuutarha perustettiin 1934 Kulosaaren kartanon maille. Ensimmäinen suunnitelma siirtolapuutarhaksi Brändön kartanon alueelle oli laadittu Helsingin kaupungin asemakaavassa 1930. Jo tässä varhaisimmissa asemapiirroksessa alue sai myöhemmin toteutuneen muotonsa. Puutarhamajoja sai aluksi käyttää vain tilapäiseen oleskeluun sekä kesäasuntona. Toisin kuin Kumpulassa myös yöpyminen sallittiin ja mökit suunniteltiin hieman suuremmiksi. Kaupungin kiinteistölautakunta hyväksyi 1934 arkkitehti Marius af Schultenin laatimat tyyppipiirustukset. Osuusliike Elannolle vuokrattiin samana vuonna pieni tontti myymälärakennusta varten.
Herttoniemen ja Kumpulan siirtolapuutarhat (Kumpulan siirtolapuutarha)
Topelius ja lapset
Muistojen Lasipalatsi kertoo rakennuksen historiasta sekä muistoista, jotka se on kävijöilleen antanut erilaisten tunteiden ja kokemusten muodossa.
Muistoistaan teokseen ovat kirjoittaneet seuraavat henkilöt: Hilkka Högström, Heidi, Heta Hyttinen, Sylvi Hietanen, U-P Lindholm, Anne-Maj Korpela, Mikko Keski-Vähälä, Maj-Britt Järvinen, Seija Björklund, Kalle-Ville Lahtinen, Mikko Oinonen, Tapani Hakkarainen, Martti Andelin, Terttu Arajärvi, Inga Forssell, Tapio Mäkelä, Marja-Liisa Laine, Ami, MBJ, Eeva-Liisa Hirvisalo sekä Pia Ilonen.
Liukas Lipevä
Ja taas olen bosessa ja funtsaan täällä Nokalla kuin entisaika oli skoijia.
Merikarvianjoen alajuoksulle rakentunut Alakylä on sijainniltaan ja elinkeinoiltaan tyypillinen rannikon satakuntalaiskylä. Keskiajalla merenrannalle perustettu kylä on jäänyt maankohoamisen seurauksena kauaksi nykyisestä rantaviivasta. Merikarvian kirkonkylän eli Ylikylän eteläpuolella on keskiajalla syntynyt Alakylä. Sen kyläkeskus sijoittuu nauhamaisesti Merikarvianjoen ja vanhan Porin maantien varrelle. Kallioharjanteiden rajaamat ja katkomat pellot ovat vanhaa merenpohjaa. Kylänraitin varrella on lukuisia 1800-luvulta periytyviä maatilojen päärakennuksia ja talousrakennuksia. Useassa kylän talossa on Pohjois-Satakunnalle tyypilliset, erittäin koristeelliset lasikuistit. Erityisen monimuotoinen koristelu on nähtävissä Kungsbackan tilan päärakennuksen kuistissa.
Alakylän asutus on syntynyt 1300-luvun alussa. Uuden ajan alkupuolella Stupilasta Yläkylästä ja Alakylästä muodostuvassa Merikarvian (Sastmola) kylässä oli 15 taloa. Alakylän kolme taloa erottuivat omaksi kyläksi 1500-luvulla, jolloin ne sijaitsivat Merikarvianjoen laskusuiston eteläpuolella, saarten suojaamassa merenrannassa. Kylän satamaan viittaa kylässä esiintyvä nimi Kuggi. Maannousun seurauksena 1700-luvun lopulla Alakylän satama siirtyi kylästä lähemmäs merta Kuuskeriin. Kylän vauraus perustui paljolti metsätalouteen, talonpoikaissahojen tuottoon, laivanrakennukseen ja purjehdukseen.
Alakylä
Solja Kievari kertoo isästään Martti Rapolasta ja lapsuudenkodistaan, perhe asui Nervanderinkatu 11:ssä vuoteen 1959.
'Saavumme Katen kanssa Juttutupaan vähän yli yhdeksän. Paikka on täydellinen tämäntyyppisille juhlille. Graniittilinnana tunnettu talo sijaitsee Eläintarhanlahden rannalla. Viinahanat talossa avattiin vuonna 1908, ja paikka on vuosien varrella palvellut montaa tarkoitusta, ollut jopa liikuntasalina. Enimmäkseen se on ollut poliittisessa käytössä. Sisällissodan aikana talo oli punakaartilaisten hallussa. Ravintolan naapurissa on nykyään SDP:n päämaja. Tarkemmin ajateltuna liikuntasalikin oli poliittinen. Se kuului Helsingin työväenyhdistykselle.' (s. 169)
Kari ja Kate viettävät pitkään venynyttä vappua Juttutuvassa.
Pansion Laivateollisuuden asuinalue
Tarkk'ampujankatu 18
Arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema asuintalo Atrium ja sitä vastapäätä oleva hotelli Hospits Betel ja Betel-kirkon kellotapuli muodostavat kaupunkitaiteellisen kokonaisuuden, joka kuuluu myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksista 1920-luvun lopulta 1970-luvulle. Yliopistokadun ja Kristiinankadun kulmassa oleva kolmikerroksinen As. Oy Atrium on porrastettu rinteeseen. Rakennuksessa on 1920-luvulle tyypillisiä klassistisia koristeaiheita ja kahden ylimmän osan sisäänkäyntejä suojaavat pylväskatokset. Atriumia vastapäätä on Bryggmanin suunnittelema Hospits Betelin kiinteistö. Sen liittää Betel-kirkkoon rinteen päätteenä oleva Bryggmanin suunnittelema korkea kellotorni. Myös Hospits Betel on yleishahmoltaan 1920-luvun klassismia, mutta se on pelkistetympi rakennus, jonka yksityiskohdissa, parvekkeissa, sisäänkäynnin lipassa ja alkuperäisessä sisustuksessa on nähtävissä funktionalismin vaikutus. Yhdessä rakennukset ja kellotorni muodostavat arkkitehtonisesti korkeatasoisen, italialaishenkisen kaupunkitilan.
Asuinkerrostalo As. Oy Atrium rakennettiin vuosina 1926-1927 arkkitehti Erik Bryggmanin piirustusten mukaan. Bryggman voitti 1927 arkkitehtikilpailun Turun lähetysseuran liike- ja hotellirakennuksesta Hospits Betelistä kadun toiselle puolelle ja rakennus valmistui 1929. Bryggmannin suunnittelema kellotorni liittyy 1906 rakennettuun arkkitehti Fritiof Strandellin suunnittelemaan Betel-kirkkoon, joka siirtyi 1983 Suomen Adventtikirkon Suomalaisen piirikunnan omistukseen. Kellotorniin 1990 tehty lämpörappaus hävitti valitettavasti sen yksityiskohdat. Asuinkerrostalon kanssa samaan kortteliin rakennettiin myös Erik Bryggmanin suunnittelema Sammon talo 1937-1938 (kilpailu 1936), jota korotettiin 1951-1953.
Hospits Betel -hotelli ja Atriumin talo
Manninen, Jyrki
Helsingin Sörnäisissä, osoitteessa Käenkuja 3 B on nykyisin asuinkerrostalo. Kiinteistö on vanha ja julkisivultaan suojeltu, mutta mikä se oli alun perin? Tarinat kertovat kiinteistössä toimineen leipomon, myöhemmin kahvipaahtimon. Yrittäjiksi mainitaan eri yhteyksissä niin Elanto kuin Kesko? Käenkuja 3B:ssä sijaitsevassa asuinrakennuksessa toimi aikoinaan OTK:n kahvipaahtimo. Vuonna 1917 perustetun Osuustukkukaupan (myöhemmin Keskusliike OTK:n ja sen jälkeen EKA Yhtymän, nykyisen Tradekan) paahtimo aloitti toimintansa Osuusliike Elannon tiloissa, joissa oli aiemmin toiminut Elannon oma paahtimo. Vuonna 1927 kahvipaahtimo siirrettiin Sörnäisten rantatien ja Hämeentien väliin jäävään kortteliin, jossa jo sijaitsivat mm. OTK:n neulomo ja pukimo. Ennen toista maailmansotaa kortteliin rakennettiin vielä margariinitehdas ja mylly. Vuonna 1941 arkkitehdit Georg Jägerroos ja Pauli Salomaa suunnittelivat korttelin Käenkujan puoleiseen osaan uuden kahvipaahtimorakennuksen sekä teknokemiallisen tehtaan. Kahvipaahtimo jatkoi samalla paikalla toimintaansa aina vuoteen 1989, jolloin se yhdistettiin SOK:n paahtimon kanssa ja siirrettiin Sturenkadulle. Käenkujan kahvipaahtimorakennus oli ehtinyt olla tyhjillään vajaat kymmenen vuotta, kun sen uusiokäyttöä alettiin suunnitella. 1990-luvun loppupuolella rakennustyöt aloitettiin. Sisältä rakennus sai uuden ilmeen, ulkopuolen oli määrä säilyä mahdollisimman alkuperäisessä muodossa. Punatiiliverhous ja paksut ulkoseinät ovatkin alkuperäisiä samoin ikkunoiden koko. Asuntoihin sai rakentaa parvekkeet, vaikka julkisivu suojeltiin. Valtaosassa asunnoista ei juuri huomaa, että rakennus on yli 60 vuotta vanha. Menneestä kertovat vain suuret sienenmalliset pilarit, jotka tosin yksiöissä jäävät osittain väliseinien peittoon. Sörnäisten teollisuuskorttelit kuuluvat historiallisesti ja kaupunkikuvallisesti teollisen Helsingin keskeiseen kulttuurimaisemaan. Niiden arkkitehtonisesta ilmeestä vastasivat aikansa teollisuusrakentamisen nimekkäimmät edustajat kuten Väinö Vähäkallio, Georg Jägerroos ja Pauli Salomaa. OTK:n ja viereisen Elannon korttelit ovat osa suomalaisen osuuskunta-aatteen historiaa. Tämän maiseman säilymisestä on kannettu huolta, ja alueen rakentamissuunnitelmat ovat olleet myös kritiikin kohteena. Lähteet ja lisätietoja: Helsingin Sanomien arkisto Juha Koskinen: Kallion historia, Helsinki, Kallio-Seura, 1990 Kaija Hackzell: Viertotietä itään ja länteen, Helsinki, Sanoma, 1988 http://www.mfa.fi/arkkitehtiesittely?apid=3146
Scharin, Anna
Ahoniemi, Aleksi
Onko totta, että lastenvaunuilla matkustavat pääsevät ilmaiseksi Helsingin alueen juna-, metro- ja bussiliikenteessä? Totta se on. HSL:n nettisivulla lukee seuraavaa: Henkilö, joka kuljettaa 0-6-vuotiasta lasta lastenvaunuissa, rattaissa tai pyörätuolissa, saa matkustaa HSL-alueen joukkoliikennevälineissä ilman lippua eräin poikkeuksin. Lapsen ei tarvitse olla vaunuissa. Vaunujen ja rattaiden kanssa liikkuvan on huolehdittava siitä, etteivät ne pääse matkan aikana liikkumaan tai kaatumaan. Useissa busseissa ja ratikoissa on vaunutilassa tangosta roikkuvia kiinnityskoukkuja, joilla vaunut pysyvät tukevasti paikoillaan. Oikeus kulkea ilman matkalippua, kun kuljettaa 0–6-vuotiasta lasta rattaissa tai vaunuissa, ei koske U-linjojen busseja. Poikkeavasti linjalla U874 pätevät HSL:n taksa- ja lippujärjestelmän säännöt eli lasta rattaissa tai vaunuissa kuljettava henkilö ei tarvitse matkalippua. U-linjoilla lastenvaunuja ei yleensä oteta kyytiin maksutta. Niitä ei myöskään voi ottaa bussiin sisälle, sillä busseissa ei ole niitä varten varattua tilaa. U-liikenteessä noudatetaan lastenvaunujen osalta liikenteenharjoittajan omia määräyksiä. Bussi- tai raitiovaununkuljettajan ei tarvitse ottaa kyytiin enempää vaunuja, rattaita tai pyörätuoleja kuin niille varattuun tilaan mahtuu. Busseihin voidaan yleensä ottaa vain kahdet lastenvaunut. Matalalattiaisessa raitiovaunussa on tilaa rattaille kahden etummaisen oven kohdalla, muissa paikka löytyy keskiovilta. Bussiin rattaat menevät keskiovesta. Metrossa paras paikka on ovia vastapäätä - uusissa metrojunissa väljintä on vaunuparin keskiosassa. Lastenvaunuja saa kuljettaa myös lähiliikenteen junissa. Busseissa ja raitiovaunuissa on lastenvaununappi, jota painamalla ovet pysyvät pidempään auki. Lastenvaununapin käyttö on suositeltavaa kaikille matkustajille, joiden liikkuminen ovissa on tavallista hitaampaa. Nappi sijaitsee oven läheisyydessä. Lähde: http://www.hsl.fi/FI/matkustajanopas/hyvatietaa/Sivut/lastenkanssa.aspx
Kyrö, Tuomas
'30-luvun lopulla avatun Kosmoksen korkea sali upeine palmuineen, valkoisine liinoineen ja mukavine looseineen henkiin mennyttä maailmaa, jota ei enää muualla Helsingissä näe. Kun on ollut remontoinnin paikka, se on tehty täydellisesti vanhaa kunnioittaen. Joillakin trendikkäillä ravintoloitsijoilla voisi olla hiukan oppimista.' (s. 132)
Aatos Erkko on johtanut Sanoma Osakeyhtiötä 1960-luvulta lähtien.
Haapalahdenkatu
Tipi, yksinäinen öinen hiippailija ja hänen veljesjoukkonsa ja sukunsa asuu Tapanilassa.
Helsinki – Karjaa –radan Kelan rautatiepysäkki Siuntiossa on tyypillinen 5. luokan aseman eli pysäkin tyyppipiirustusten mukaan rakennettu pieni asema. Kelan pysäkki on sijoitettu rautatien ja Siuntion Bölen kylässä mutkittelevan Suuren Rantatien risteyskohtaan. Asema on rakennettu Bruno Granholmin suunnittelemien tyyppipiirustusten mukaan. Puurakennusten kokonaisuuteen kuuluvat aseman lisäksi tavaramakasiini sekä näiden pohjoispuolella asuin- ja ulkorakennukset.
Helsinki – Turku radan rakennustyöt tehtiin Helsingin ja Karjaan välillä 1901-1903 ja Siuntion Kelan pysäkki valmistui 1903. Kela sai nimensä läheisen Kälan tilan mukaan.
Kelan rautatiepysäkki
Designmuseo
Päähenkilö Pera käy Torkkelinmäen koulua.
Laukkasaari
Butsbackenin kyläasutus raitteineen, 1800- ja 1900-luvun vaihteen rakennuskantoineen ja kiviaitoineen on hyvin säilynyt esimerkki jokilaakson ja Pohjanmaan rantatien risteyskohtaan syntyneestä Pohjanmaan kyläasutuksesta. Tiukan kylään kuuluvan Butsbackenin perinteinen raittimaisema on alueen läpi kulkevan, Teuvanjokea seuraavan vanhan Tiukantien varressa, muu asutus tien eteläpuoleisen mäen rinteillä ja päällä. Kyläasutuksen rakenne on hyvin säilynyt, samoin pääosa asuin- ja talousrakennuksista. Kiviaidat ovat osoituksena vanhoista pihapiireistä myös siellä, missä rakennuskanta on uudistunut. Osa asutuksesta periytyy 1700-luvulta, 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta on rakennuskantaa mm. Nygårdin ja Antfolkin tiloilla. Tiukan kotiseututalo Tiukantien varrella mäen päällä on toiseen maailmansotaan saakka toiminut entinen koulu.
Pohjanmaan rannikkoalueelle Teuvanjoen (Tjöck å) varteen syntynyt asutus kuului keskiajalla muodostettuun Närpiön emäpitäjään. Ala- ja Ylä-Tiukan kylien asutus merkittiin Claes Claessonin karttaan Laihian, Maalahden, Närpiön ja Lapväärtin pitäjistä 1650. Tiukan kautta kulki vanha Pohjanmaan rantatie. Lapväärtiin vuodesta 1607 kuuluneissa Tiukan kylissä oli 21 taloa 1651, jolloin ne lahjoitettiin kaksi vuotta aiemmin perustetun Kristiinankaupungin tiluksiksi, 17 taloa 1675. Lahjoitus peruutettiin reduktiossa 1685. Butsbackenin alueella sijaitsi vuoden 1918 isojaon täydennyskartan mukaan Abbolin, Holmin, Antfolkin, Äppelin, Ragnäsin ja Butsin tilat. Jäljellä tiloista ovat Antfolk, Äppel ja Ragnäs.
Butsbackenin kyläasutus
Porvoon saaristokylät (Söderby)
Paasikivenkatu 2
"Siilitien alkupäässä oli bussipysäkki kuten nykyäänkin. Siinä odottelin aamulla bussia mennäkseni kaupunkiin töihin. Ykköstalon yläkerrassa asui nutturapäinen tanssijatar Seija Silverberg, joka meikkaili samoihin aikoihin itseään ikkunan ääressä. Häntä tuli tarkkailtua useammankin kerran." (Virpi Vehkojan kertomuksesta, s. 63)
Leikola, Anto
Gripenbergien talo
"He kävelivät hiekkakäytävää käsi kädessä, muun turistijoukon hännillä. Pari kymmenkesäistä poikaa vilahti jäätelöitään ahmien saman tien omille reiteilleen, kasvoillaan vakava, määrätietoinen seikkailuilme. Leon kasvoilla kävi muistava hymynkare. Poikien into ja malttamattomuus olivat tuttuja, kaukaisia mutta tuttuja. Hän muisti miten itse oli aikoinaan tuskin malttanut odottaa lautan rantautuvan. Olisi päästävä asiaan, linnakkeisiin, valleille ja rannoille, tykkejä katsomaan, taskulamppujen kanssa tunneleihin." (s. 78-79)
Romaanin päähenkilö, Leo, on keski-ikäinen mies, jolla on edessään avioero ja huoltajuuskiistat. Leo lomailee tyttärensä Ellan kanssa vanhempiensa luona, lähellä Kaivopuistoa. Samalla hän alkaa etsiä urbaanilegendoissa huhuttua tunnelia Suomenlinnasta Kaivopuistoon, jonka hän lapsuudessaan onnistui yhdessä ystävänsä Arin kanssa löytämään. Tunnelissa on avain myös Arin arvoitukselliseen kohtaloon.
Mustilan arboretum
Kulmavuorenkatu
Suontaan kylä viljelymaisema kuvastaa Uudenmaan vauraan maaseutupitäjän keskiajalta periytyvien kylien agraarihistoriaa ja rakentamisperinnettä. Suontaan Hovin ja Yli-Knuutilan entisen rusthollin talouskeskukset kuvastavat 1700-luvun isojaon jälkeistä asutuksen sijoittumisperiaatetta. Rakennuskanta on muotoutunut isojaon ja 1900-luvun alun mallitilakauden välisellä ajanjaksolla. Viljelymaisemassa on havaittavissa perinteisen maatalouden kauden viljelyn sopeutuminen maaperän ja muiden luonnonolosuhteiden asettamiin reunaehtoihin. Suontaan kylän asutusmaisemaa hallitsee Suontaan luhtaniitty ja sitä ympäröivät pellot. Keskellä viljelymaisemaa on autioitunut kylätontti. Viljelymaiseman reunoilla ovat Suontaan Hovin ja Yli-Knuutilan tilakeskukset. Alueen tiestö noudattaa 1700-luvun linjauksia, mahdollisesti vanhempiakin.
Suontaan luhtaniitty oli seudun parhaita niittyjä, jossa Kirkkojärveä ympäröivillä kylillä oli niittyomistuksia. Kylän talot sirtyivät isojaon yhteydessä peltoaukean keskeltä sen reunoille. Suontaan Hovin päärakennuksen vanhimmat osat ovat peräisin 1700- ja 1800-lukujen taitteesta, rakennusta korotettiin 1920-luvulla. Itäinen siipirakennus on 1700-luvulta oleva väentupa ja läntinen on luhtiaitta. Yli-Knuutilan päärakennus rakennettiin isojaon jälkeen 1777. Syytinkirakennus, luhtiaitta, viljamakasiini ja talli ovat 1830-luvulta, arkkitehti Heikki Siikosen suunnittelema tiilinavetta 1920-luvulta. Suontaassa toimi 1800-luvun puolivälissä kymmenen vuoden ajan kaakeli- ja saviastiatehdas.
Suontaan viljelysmaisema
'Katukiveys kimmelsi, meri hohti hopeaisena, ja sipulikirkon kupolit leiskuivat kultaa. "Minun kaupunkini", Ratikka ajatteli. Pom. Pom. Pom. Tuomiokirkon kello löi kaksitoista, ja taika-aika alkoi.
Karkausyö koittaa joka neljäs vuosi. Silloin kaikki kääntyy päälaelleen eikä kaupunki kuulu enää ihmisille. Raitiovaunu valmistautuu karkausyön viettoon Kauppatorilla.
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Kaasutehdas
Gröhn, Veikko
Onko ratikkaa tai metroa vaikea ohjata? Vai pitääkö kuljettajan vain pysähtyä ja lähteä uudelleen, eikä ohjata kuten autoa? Tarvitsevatko ratikka/metrokuskit jonkin erityisen koulutuksen, vai pääseekö kuskiksi tavallisella ajokortilla? Metro- ja raitiovaununkuljettaja tarvitsee erikoiskoulutuksen, jota Helsingissä tarjoaa liikennelaitoksen tarpeiden mukaan Heltec eli Helsingin tekniikan alan oppilaitos. Ratikkakursseja järjestetään vuodessa 1-3. Kyseessä on aikuiskoulutus. Metrokursseja järjestetään harvakseltaan varsinkin kun metrot ovat siirtymässä automaattiohjaukseen. Raitiovaununkuljettajan koulutuksen vaatimukset ovat seuraavat: Vähintään B-luokan ajokortti. Vähintään 21 vuoden ikä. Hyväksytty ajokoe ja terveystarkastus. Hyvä henkilökohtainen soveltuvuus asiakaspalvelutyöhön. Opiskelun, asiakaspalvelun ja muiden työtehtävien edellyttämä suomenkielen taito (taso 5). Metronkuljettajan koulutuksen vaatimukset taas ovat seuraavat: Vähintään B-luokan ajokortti. Vähintään 21 vuoden ikä. Hyväksytty ajokoe ja terveystarkastus. Opiskelun ja työtehtävien edellyttämä suomenkielen taito (taso 5).
"Mignonissa on parasta se, että varsinainen leipomo on kellarissa, josta on ikkuna pihalle. Me tuijotamme nenät littanana ruutua vasten leipurimestarin puuhia. Joskus joku onnellinen asiakas on saanut niin paljon voita ja kermaa, että voi teettää itselleen täytekakun. Miten ihanan näköisiä ruusuja mestari silloin pursottaakaan kakun päälle truutallaan." (s. 42)
Mignon oli samassa talossa (Mechelininkatu 16) kuin Katriina Rinteen lapsuudenkoti.
Riihimäen vankila
Solana Fitness Center
Vaikka kuntosalin nimi onkin teoksessa Fitness Cellar lienee sen esikuva Solana Fitness Center.
Rainion entinen vaimo Tuikku Autio työskentelee Viiskulmassa sijaitsevassa parturiliikkeessä.
Susisaaren pumppaamo
Susisaaren pumppaamo sijaitsee Hamiltonin bastionin ulkopuolella Kultarannan puolella. Pumppaamo hoitaa suurimman osan Susisaarta. Se rakennettiin todennäköisesti 1980-luvun vaihteessa saarten muun kunnallistekniikan rakentamisen yhteydessä. Rakentajana toimi Helsingin kaupungin rakennusviraston katurakennusosasto. Pumppaamosta johtaa paineviemäri meren alta Länsi-Mustasaarelle. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: SLHK Asiakirja-arkisto.
Maalahden kirkko ja siihen yhdyskäytävällä liitetty tapuli on kauniisti säilynyt esimerkki empiren pienimittakaavaisesta kirkkorakentamisesta Pohjanmaan rannikkoseudulla. Maalahden pohjamuodoltaan tasavartisessa ristikirkossa on vaakavuoraus, pilasterein jäsennöidyt seinäpinnat ja ristikeskuksessa lanterniini. Kaksikerroksinen katkaistuun obeliskiin päättyvä kellotapuli on yhdistetty eteläiseen ristivarteen matalalla yhdyskäytävällä. Valoisan kirkkosalin katteena on laakeat tynnyriholvit. Kirkkoa vastapäätä sijaitseva vuodelta 1830 peräisin oleva pitäjäntupa on toiminut myös kouluna, kunnanvaltuuston istuntosalina ja kotiseututalona. Björkaksen kirkkoherranpappilan puolitoistakerroksinen uusrenessanssityylinen päärakennus sijaitsee ikivanhalla paikalla kirkon pohjoispuolella, Maalahdenjoen toisella rannalla. Paikalla on myös Maalahden aikaisempien kirkkojen muistomerkki. Pappilan puistomaisessa puutarhassa on lukuisia vanhoja tammia, lehmuksia, vaahteroita, lehtikuusia ja omenapuita. Puutarhan vieressä on vanha myllyrakennus. Maalahden kirkko ja pappila sijaitsevat Övermalaxin - Åminnen valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Mustasaaren emäseurakuntaan kuulunut Maalahti erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1607. Sen kaksi vanhinta kirkkoa sijaitsi joen vastarannalla. Maalahden kirkko rakennettiin intendentti C. Bassin laatiman suunnitelman mukaan 1828-1829 rakennusmestari Henrik Kuorikosken johdolla. Kellotapuli pystytettiin intendentti C.L. Engelin piirustuksen mukaan 1832. Kirkossa tehtiin 1950-luvulla perusteellinen korjaus, jossa mm. penkit uusittiin. Vuonna 1868 valmistuneen pappilan päärakennuksen suunnitteli Vaasan rakennuksistaan tunnettu arkkitehti C.A. Setterberg. Pappilassa tehtiin perusteellinen korjaus 1979-1980.
Maalahden kirkko ja pappila
Vaala, Valentin
playthings
leksaker
leikkikalut
Toinen linja
Käpylän VPK
Kuka oli se Maria-niminen nainen, joka asui Humallahden rantahuvilassa 1900-luvun alkuneljänneksellä? Hänellä oli lemmikkeinä pari leijonanpentua, ja hän oli varsin erikoinen persoona? Sukunimi on nyt haussa! Maria Åkerblom (1898-1981) asui Villa Toivolassa vuosina 1933-1981. http://albumit.lasipalatsi.fi/suomi/kuvakortti.html?photo_id=12308&action=showcomments http://www.loffe.net/content/category/27/45/68/
Panttilan kylässä on edustavia talonpoikaisia pihapiirejä komeine pohjalaistaloineen sekä maaseudun varhaista teollisuutta edustava Kurikan lakkitehtaan alue moderneine teollisuusrakennuksineen. Kurikan lakkitehdas on ollut aikanaan tuotannustaan tunnettu, suhteellisen suurin alan tuotantolaitos. Panttila on tiivis kylä Kyröjokilaakson maisema-alueella. Kylä on muodostunut Koskenkorvalta Kurikkaan vievän maantien ja Kyröjokeen laskevan syväuomaisen Nenättömänluoman risteykseen. Vanhaa talonpoikaista rakentamistapaa on ennen muuta Koiviston, Iso-Koiviston, Keski-Koiviston ja Latva-Koiviston tiloilla sekä Rinta-Hirvelän, Latva-Hirvelän ja Keski-Panttilan pihapiireissä. Kylän kaupat ovat keskittyneet maantien varteen luoman eteläpuolelle. Luoman rannalla on Kurikan Lakkitehtaan alue, jossa 1928 rakennettu vanha tehdas ja arkkitehti Aarne Ervin 1938 suunnittelema tehdasrakennus muodostavat yhtenäisen seinämän luoman suuntaan. Ervin 1936 ja 1942 suunnittelemat tehtaan johtajien asuinrakennukset ovat luomaan laskevassa puistossa.
Kyrönjoen yläjuoksulla sijaitseva Kurikan alue sai ensimmäiset talot 1400-luvulla. Nykyisen Panttilan alueella sijaitsevassa Nenättömän kylässä oli 1560-luvulla jo 12 taloa. Lakkitehdas aloitti toimintansa Panttilan kylässä 1899. Tehdas rakennettiin 1900-luvun alussa Keski-Koiviston tilalle. Kurikan lakkitehdas oli 1930-luvulla maamme suurimpia vaatetustehtaita ja se työllisti parhaimmillaan 300 henkeä. Viime sotien aikana tehdas vaatetti Suomen armeijaa. Halpatuonnin ja kiristyneen kilpailun vuoksi lakkitehdas lopetti toimintansa 1975.
Panttilan kylä ja Kurikan lakkitehdas
Raivio, Jouko
Aleksis Kiven patsaan jälkeen esitellään Rautatieaseman pääsisäänkäynnin Lyhdynkantaja-patsaat.
Viialan kirkko edustaa 1940-luvun lopulla ja 1950-luvulla paljon käytettyä keskiajan kivikirkkoarkkitehtuurista vaikutteita saanutta jyrkkälappeista kirkkotyyppiä. Paikallisten teollisuuslaitosten, yhteisöjen ja yksityishenkilöiden tuella rakennettu kirkko on aikakaudelleen tyypillinen kirkkoarkkitehtuurin hyvin säilynyt esimerkki. Puistomaisella tontilla olevat kirkko 1950 ja pappila 1956 muodostavat ajallisesti ja tyylillisesti yhtenäisen kokonaisuuden. Hautausmaan lisäksi tontilla on maakummun suojaama ruumishuone 1958 ja 2000 valmistunut vainajien säilytystila. Kirkko on suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko ja siinä on suhteellisen jyrkkälappeinen harjakatto. Sisäänkäyntipäätyä korostaa keskiaikaisten kivikirkkojen päätykoristeluja mukaileva kapeiden pystyikkunoiden sommitelma. Leveää pääovea reunustaa liuskakivipilasterien kannattama katos. Myös korkean campanile-tyyppisen kellotornin alaosassa on sotien jälkeiselle arkkitehtuurille luonteenomaisia liuskekiviupotuksia. Kuoriosa on kirkkosalia kapeampi. Matala sakaristo on alttaripäädyn toisella puolella ja kaksikerroksinen seurakunnallisten toimitilojen siipirakennus toisella puolella. Siinä oleva seurakuntasali on yhdistettävissä kirkkosaliin. Kirkkosalin hyvin säilynyt kiinteä sisustus ja sisäholvi ovat lämminsävyistä puuta. Salin alkuperäisessä sisämaalauksessa värityksen asiantuntijana on toiminut tamperelainen taidemaalari Gabr. Engberg. Lahjoituksena saadun taidemaalari Lennart Segerstrålen tekemän alttaritaulun aiheena on "Kristus Viialan katukuvassa". Kirkon koristeelliset kattokruunut ja valaisimet ovat Orno Oy:n tuotantoa.
Tamperelaisen arkkitehti Jaakko Tähtisen piirtämä Viialan kirkko valmistui 1950. Se oli 1927 perustetun seurakunnan ensimmäinen varsinainen kirkkorakennus. Kirkon aikaansaamiseen sotia seuranneena tiukan säännöstelyn aikaisena jälleenrakennuskautena myötävaikuttivat ratkaisevasti vuorineuvos Emil Aaltosen, Viiala Oy:n ja Amerikan luterilaisten seurakuntien Suomen kirkolle myöntämät raha- ja rakennusmateriaaliavustukset. Rakennusta laajennettiin 1982 pohjoispuolelle siipirakennuksella. Uudisosan tyyli ja rakenteet jäljittelevät alkuperäistä osaa.
Viialan kirkko
Wigwam
Topelius kertoo kirjassa Säästöpankissa toukokuussa 1837 pidetystä Runebergin eroajaisjuhlasta.
Kallio, Alppila ja Vallila muotoutuivat Kalliolan setlementin keskeiseksi toimialueeksi.
Mannerheim, Carl Gustaf Emil
Merikatu 31
Ramones
Milonoff, Pekka
Korvatunturintie 1
Lennon & McCartney
Näin hänet tänä aamuna Itiksessä, edessä Sivuraiteen
Kanajärven talo on Kalvolan pitäjän johtomiehenä tunnetun itseoppineen kirjallisuudenkeräilijä Emmanuel Kanajärven (1801-1868) kotitalo, joka antaa poikkeuksellisen edustavan kuvan hämäläisestä 1800-luvun talonpoikaisrakentamisesta Hämeen järviylänköjen metsäseudulla. Kanajärvi on suunnitellut vuosien 1820-1855 välisenä aikana rakennetun pihapiirin, johon kuuluu yhteensä kymmenen rakennusta. Huolellisesti rakennetut hirsipintaiset rakennukset muodostivat alunperin umpipihan. Pihapiiri on edelleen kokonaisuutena arvokas, vaikkakin joitakin rakennuksia on purettu. Rakennuksissa on lisäksi lukuisia yksityiskohtia, kuten päärakennuksen porstuan ovessa olevat, puusta veistetyt ihmispääkoristeet. Kaksikerroksinen päärakennus on suurehkon, pohja-alaltaan 10x25m kokoinen rakennus. Sen vanhin osa on entistä savupirttiä, jonka ikkunat on uusittu neliruutuisiksi. Muut rakennuksen ikkunat ovat mahdollisesti alkuperäisiä. Rakennuksen harjakatto on katettu huovalla. Yläkerran salissa on savirapattu katto. Tilan muista rakennuksista on jäljellä kaksikerroksinen alatupa, sepäntupa, venevaja sekä kolme vierekkäin seisovaa aittaa, joista yksi on siirretty paikalle Rengosta. Pihapiiriin kuuluu myös savusauna 1800-luvun alusta. Kaikki rakennukset ovat hirsipintaisia ja maalaamattomia. Umpipihalle johtaneista neljästä katetusta ns. karhu- tai juurakkoportista on jäljellä yksi. Pihaan johtavan tien varrella on tilan saharakennus. Pihapiirin läheisyydessä on 1960-luvun asuinrakennus.
Emmanuel Kanajärvi syntyi 1801 vaatimattomiin oloihin Hämeen syrjäseudulle. Tilan elanto tuli pääosin kalastuksesta. Aikanaan maatilan isännäksi huomattavan valistunut Kanajärvi muutti vanhempiensa kuoltua rappeutuneen kotitilansa kukoistavaksi ja tuottavaksi. Kanajärvi uudisti tilan peltoja sekä suunnitteli ja rakensi tilan rakennukset. Suurin osa rakennuksista valmistui vuosien 1820-1855 välisenä aikana, lukuun ottamatta päärakennuksen vanhinta osaa, 1700-luvulta peräisin olevaa savupirttiä. Lopullisesti päärakennus valmistui 1839. Huomattavan kokoelman suomenkielistä kirjallisuutta kerännyt Matti Pohto (1817-1857) asui Kanajärven talossa matkoillaan ja kuljetti myös kirjansa taloon pakoon ns. itämaista sotaa. Emanuel kuoli suurten nälkävuosien aikana 1868. Päärakennus toimi 1930-luvulle saakka asuntona, myöhemmin kesäasuntona ja 1960-luvulta lähtien myös yksityisenä museona.
Kanajärven talo
Sture, asunto-osakeyhtiö
Välskärinkatu
Mistä löydän tietoa entisistä kiinteistönomistajista ja osakkeenomistajista noin sata vuotta sitten? Lähetin kysymyksesi Helsingin kaupunginmuseoon, josta sain seuraavan vastauksen: Parhaiten tietoa kiinteistönomistajista ja osakkeenomistajista sata vuotta sitten saa Kaupunginarkistosta, nykyiseltä nimeltään Helsingin kaupungin tietokeskus. http://www.hel.fi/wps/portal/Tietokeskus?WCM_GLOBAL_CONTEXT=/Tieke/fi/Etusivu http://www.hel.fi/wps/portal/Tietokeskus/Artikkeli?WCM_GLOBAL_CONTEXT=/tieke/fi/Kaupunginarkisto
Helsingin kaupunginkirjasto
Helsinki City Library
Viestintäfirman sisäisiin konflikteihin haetaan ratkaisuja äärimmäisiä keinoja käyttäen. Munkkivuoressa asuva Kati Metsälä auttaa tutkimuksia johtavaa ylikomisario Joonas Auervaa.
Maneesikatu 3
Iisveden tehdas- ja rautatieasemaympäristö on sisävesisataman ja rautatieaseman ympärille kasvanut puunjalostusteollisuuden ja puutavarakuljetusten ympäristö. Iisveden saha on yksi parhaiten säilyneistä höyrysahakauden sahalaitoksista. Liikennehistoriallisesti merkittäviä ovat Iisveden satama, joka on ollut maamme tärkeimpiä sisävesiliikenteen satamia, sekä rautatieaseman alue. Iisveden puuteollisuus- ja liikenneympäristöön kuuluu sahatyöväen omaehtoisesti rakentamat asuinalueet. Hyvin säilynyt, tiiviisti kaavoittamattomalle maalle ilman valvontaa rakentunut Kolikkoinmäki on sahojen ympärille syntyneistä mökkikylistä omaleimaisimpia. Monipuolinen ja hyvin säilynyt Iisveden saha- ja liikenneympäristö on muodostunut Iisveden eteläpohjukkaan paikkaan, jossa kohtaavat Pielaveden laajat uittoyhteydet sekä Kouvolan ja Kuopion välisen Savon radan haararata. Jauholahden rannalla olevan Iisveden sahan eli Metsä Oy:n sahan rakennuskanta palautuu poikkeuksellisen vahvasti ja yhtenäisesti höyrysahakauteen. Höyrysahan rakennuskanta on säilynyt ja täydentynyt sopusuhtaisesti. Teollisuushistoriallista arvoa lisää vanhan voima-aseman höyrykone. Sahan alueen ilmeessä keskeisiä ovat tiilinen savupiippu sekä kaarikattoiset tuotantorakennukset. Savon Pispalaksi kutsuttu Kolikkoinmäen tiivis asuinalue on sahojen työläisten pääosin 1919-1927 rakentama. Kolikkoinmäellä on kaikkiaan viitisenkymmentä asuinrakennusta, mökkiä, jotka on pystytetty vapaasti mäkiseen maastoon Saastamoinen Oy:ltä ostetuille tonteille. Yksi- tai puolitoistakerroksiset, pääosin lautarakenteiset rakennukset on sijoitettu paikoin vain kolmen - neljän metrin päähän toisistaan kapean kujan molemmin puolin. Etenkin myöhemmin rakennettu pohjoisosa on tiivis ja sen palstat ovat muita pienempiä. Suonenjoen Kotiseutumuseo esittelee yhtä pihapiiriä Kolikkoinmäen työläiskotimuseona muiden talojen ollessa edelleen asuttuja. Iisveden itärannalla, jyrkässä rinteessä, on 1900-luvun alkupuolella samaan tapaan rakennettu pienempi asuinalue Venetsia. Iisveden rannalla on 1920-1930-luvulla kolmen sahan toimintoja varten rakennettu satama lukuisine pistoraiteineen ja lastausalueineen. Satamaan johtaa Savonradalta rakennettu seitsemän kilometriä pitkä haararaide. Asemarakennuksen lisäksi tiiviillä asema-alueella on kaksi asuinrakennusta, kaksoisvahtitupa vuodelta 1887 ja toinen asunto vuodelta 1930, niiden talousrakennuksia sekä laiva- ja rautierahdin varastoinnissa toiminut rantamakasiini aseman perustamisajalta.
Iisveden tehdas- ja rautatieasemaympäristö muodostui Pielaveden sisävesiliikennereitin ja rautatien yhteyteen, joka takasi puunjalostusteollisuudelle hyvät kuljetusolosuhteet. Iisveden satamaan johtava rautatien haararata rakennettiin Kouvolan ja Kuopion välisen Savonradan rakentamisen yhteydessä 1887-1889. Asemarakennus valmistui 1889 Bruno Granholmin Oulun radalle laatimien tyyppipiirustusten mukaisesti. Sitä jouduttiin laajentamaan jo 1900-1905, samoin Granholmin suunnitelmin. Päijänteen pohjoispuolella olevien suurten vesistöjen kanavoiminen 1890-1920-luvulla liittyi rautatiehankkeisiin ja rakennettiin puunjalostusteollisuuden tarpeita silmälläpitäen. Iisvesi-Pielavesi -reitti avattiin 1895. Puutavaraliikemies ja suurtilallinen Heikki Peura perusti Iisvedelle sahan 1896. Sahan lisäksi Peuran toimialaan kuuluivat Iisvedellä mylly, lankarullatehdas, tiilitehdas, hiilipolttimo ja liikennöinti höyrylaivoilla. Iisveden sahateollisuus laajeni kaikkiaan neljän sahan sekä vilkkaan sataman ja rautatie-aseman yhdyskunnaksi kylätaajamineen. Iisveden satamasta suuntautui puutavaraliikennettä myös raiteille ja alueella toimi useita puutavaraliikkeitä. Iisveden sahaustoiminta vilkastui ja oli kukoistavimmillaan 1920-luvulla. Iisveden Metsä Oy:n höyrysaha valmistui 1924 paikallisten metsänomistajien osuuskuntapohjaisena laitoksena. Sahateollisuus alkoi supistua 1950-luvulla, jolloin yksi Iisveden sahoista, Kymi, lopetti toimintansa. Rauma-Repolalle siirtynyt Peuran saha suljettiin 1983. Iisveden Metsä Oy:n saha on toiminut näihin päiviin asti. Työväen asuntoalueet kasvoivat sahojen läheisyyteen. Sahojen ympäristö kuului pääasiassa paikalliselle Eevalan tilalle, jonka omistaja oli haluton myymään niitä tonttimaiksi. Maita hankittiin Saastamoinen Oy:n metsänhoitajan nimiin, joka paalutti viljelymaiden reunalla olleen viljelykseen kelpaamattoman, Kolikkoinmäkenä tunnetun alueen tonteiksi. Koska tonttimaasta oli pula, moni asukas myi tontin toisen puolikkaan eteenpäin ja asuinalueesta tuli tiivis. Kolikkoinmäen rakennukset tehtiin omin voimin sahoilta työtä vastaan saaduin tarvikkein. Sahan ympäristön kasvusta huolestuneena Suonenjoen kunnanvaltuusto hyväksyi Iisveden 1926 taajaväkiseksi yhdyskunnaksi alueen kaavoittamiseksi. Yleisten rakennusten ylihallituksen laatima kaava saatiin laadittua sahojen vastustuksen vuoksi vasta 1938, jolloin suuri osa alueesta oli jo rakennettu.
Iisveden tehdas- ja rautatieasemaympäristö
"Manta katseli merelle alasti,/ vaikka pakkanen pyllyä hyysi./ Joku pilkkimies kaukana kalasti - / edes särkeä soppaansa pyysi..." (runosta Manta ja pilkkimies, s. 74)
Teuvo Tulion viimeiseksi jäänyt elokuva vuodelta 1972 on pehmopornahtava melodraama, joka on Suomen ensimmäinen K18-merkinnän saanut elokuva. Saamelaistyttö Laila rakastuu jatkosodan aikana saksalaissotilaaseen Hansiin, jonka hän on pelastanut. Hän lähtee isänsä kielloista huolimatta mainoskuvaajaksi ryhtyneen Hansin kanssa Helsinkiin.
2010-luku
Satalinnan parantola
Magito, Jean Babtiste
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Arvi Niiniluodon kanssa
"Alempana Helsinginkadulla ja aivan kulman takana Hämeentiellä olivat kilpailevat liikkeet; Anni, hiukan sivussa, venytti niiden välisen viivan kolmioksi." (s. 26)
Kokemäenjoen suuhaarojen väliset luodot muodostavat monipuolisen virkistys- ja vapaa-ajan alueen teollisuusmaiseman ja Kivi-Porin välittömässä tuntumassa. Kirjurinluoto on varhainen kaupunki- ja kansanpuisto Kuopion Väinölänniemen, Oulun Hupisaarten ja Helsingin kansanpuistojen tapaan. Puisto liittyy kiinteästi teollistuvien kaupunkien kasvuun, jonka tuottamia ongelmia pyrittiin lievittämään puistoilla ja erilaisilla vuokrapalstoilla ja -tonteilla. Porin keskustan tuntumassa oleva Kokemäenjoen suistoalue muodostuu useista luodoista ja niitä erottavista juopa -päätteisistä jokihaaroista. Rakennuskanta on keskittynyt Kirjurinluodolle, Hevosluodon kaakkoiskärkeen ja Huvilajuopan varrelle, muu alueen ollessa puistoa tai avointa niittyä. Lähinnä Porin Puuvillan teollisuuslaitoksia oleva Kirjurinluoto on muotoutunut kaupunkipuistoksi 1800-luvun lopulla. Kesäravintola on valmistunut 1910 rakennusmestari Arthur Fagerholmin piirustuksin. Nykyisin aluetta leimaavat erilaiset vuosituhannen vaihteeseen liittyvät toiminnallisen puiston rakenteet, mm. kaupunginpuutarha, kesäkahvilat, kesäteatteri, leikkikenttät, pienoisgolf-rata, uimaranta ja esiintymislavat. Hanhiluodon ja Kvistinluodon erottavan Huvilajuopa-nimisen kapean suuhaaran molemmille rannoille on rakentunut pitkäksi nauhaksi huvila- ja vapaa-ajanasuntoyhdyskunta, jonka rakennuskanta on pääosin 1900-luvun alkupuolelta. Osin rakennuskanta on uudistunut. Läntisimmän luodon, Hevosluodon, kaakkoiskärkeen on palstoitettu 1946 siirtolapuutarha-alue, joka käsittää lähes sata siirtolapuutarhamökkiä puutarhoineen. Luodot ovat osa Porin kansallista kaupunkipuistoa.
Kokemäenjoen suistoalueen luodot syntyivät vähitellen maannousun ja Kokemäenjoen yhteisvaikutuksesta. Vielä uuden ajan alkupuolella luodot olivat Porin lahden muodostavaa merenpohjaa. Kirjurinluoto oli 1800-luvun lopulla ulkomaille vietävän puutavaran varastoalue. Puistosuunnitelma laadittiin 1891 ja rakennustyöt saatiin päätökseen 1897. Porin Anniskeluyhtiö rakennutti saarelle 1910 jugendtyylisen kesäravintolan. Lisäksi Kirjurinluodolla oli uimalaitos, joka purettiin 1900-luvun keskivaihella veden laadun heikennyttyä. Nykyisin Kirjurinluoto on tunnettu vuosittaisista Jazzjuhlista, joista ensimmäinen järjestettiin 1966. Huvilajuopan huvilayhdyskunta syntyi 1900-luvun alkupuolella kun kaupunki vuokrasi vanhoilta niittypalstoilta maa-aloja "suviasunnon" rakentamista varten. Vuokraajien enemmistö oli teollisuustyöväestöä. Kesäasutusta jatkoi 1946 perustettu siirtolapuutarha. Porin kansallinen kaupunkipuisto perustettiin ympäristöministeriön päätöksellä 2002.
Kokemäenjoen luodot
"Kerran kutsuttiin poliisi paikalle. Iso kissa oli pahanteossa ja saatiin kiinni.Jostain syystä eläimen edesottamuksia pidettiin niin tuomittavina, että oli sovellettava kuolemanrangaistusta. Poliisi veti ihailevien silmiemme edessä taskustaan revolverin ja yritti kissaa toisella kädellä pitäen tähdätä oikeaan paikkaan. Mutta kissa aavisti mitä oli tulossa ja potki itsensä viime hetkessä irti. Kuulan lävistäessä poliisin kämmenen kissa livahti karkuun. Tarinan moraali oli luultavasti eläinystävällinen. Kollikissasatuumme se ei kuitenkaan sopinut. Saimme sentään seurata miten meidän Mimmi puhdisti ja sitoi haavan. (s.95)
Heikki Brotheruksen lapsuuskoti oli Tehtaankatu 13:ssa.
Salonen, Leo
Kiinnostava kohde.
kiinnostava kohde
mortuary
ruumishuone
Joensuun aseman vanhimmat rakennukset ovat niitä harvoja, joita Karjalan radasta on vielä Suomen puolella. Laajan asemapihan edustavimpia rakennuksia ovat asemarakennuksen ohella asemapäällikön asuintalo ja vanha veturitalli sekä pitkä, monilta asemilta kadonnut tavaramakasiinirivi. Alueen eteläreunalla on asuinalue aivan ratapihan laidalla. Asema-alue sijaitsee kaupungin keskustan tuntumassa Pielisjoen itäpuolella, minne on muodostunut myös teollisuualueita radan tuntumaan.
Joensuu oli ehdolla Karjalan radan pääteasemaksi keskusteltaessa kolmen tärkeän pääradan Oulun, Savon ja Karjalan radan linjauksista. Höyrylaivaliikenne ja peratut vesiuomat (Saimaan kanava) eivät pystyneet takaamaan ympärivuotista liikennettä, sillä vesireittejä ei pystytty käyttämään talvikuukausina. Rata Joensuusta Värtsilään rakennettiin heti Savonradan jälkeen vuosina 1892-1894. Asema sijoitettiin joensuulaisten ehdottaman Pielisjoen länsirannan sijasta sen itärannalle. Rakennuksiin käytettiin Savonradan piirustuksia eli samoja kuin Oulun radalla. Karjalan radan alkuperäisistä 18 asemasta on kaksi Suomen nykyisten rajojen sisällä. Sodan jälkeen jäi Suomen puolelle vain Joensuun ja Niiralan välinen osuus. Pohjoinen rata Joensuusta Nurmekseen rakennettiin 1907-1909. Joensuusta kasvoi risteysasema eri puolille maakuntaa ulottuvien teollisuusratojen vuoksi: Joensuu-Outokumpu -rata valmistui 1928 lähes yksinomaan Outokummun kaivoksen vuoksi. Poikkiratayhteys Pieksämäelle Varkauden kautta syntyi 1939 ja rata Ilomantsiin 1957. Tärkeä yhteys etelään eli Onkamon-Parikkalan rataosuus valmistui vasta 1960-luvulla. Rautatieläisiä asui asema-alueella noin 70. Suuri osa VR:n henkilökunnasta asettui myöhemmin asumaan aseman lähellä sijaitsevaan Niinivaaran kaupunginosaan.
Joensuun rautatieasema ja sen ympäristö
Mikä näytelmä kaupunginteatterissa on kerännyt suurimman kävijämäärän? Kaupunginteatterin kävijäennätys on 17.2.1966 ensi-iltaan tulleella esityksellä "Viulunsoittaja katolla", jota esitettiin yhteensä 446 kertaa. Katsojia kävi yhteensä yli 316 000. Viimeinen esitys oli 31.5.1971 eli esityksiä oli noin viisi ja puoli vuotta. Lähde: Hanna Kalsto/ Helsingin Kaupunginteatterin arkisto
Malmsten, Georg
Elokuvassa käydään psykiatrian poliklinikalla Kallion virastotalossa.
Velocity 127
Kustantaja on teettänyt teoksesta videon, jossa Leena Parkkinen kertoo esikoisromaanistaan.
'Valtavia tilhiparvia ihaillut Ilona oli ihmetellyt jo oopperan atriumilla, ja kotiin lähtiessään hän oli päättänyt koukata Kisahallin parkkialueen kautta. Se oli ylipäätään paras ja ainoa oikea suunta lähestyä Stadionia, varsinkin nyt kun tilhet täyttivät koko avaran maiseman.' (s.11)
Moni teoksen henkilöistä ihailee Stadionin tornia.
workshops
työpajat
verkstäder
Kivelän maatila on korkeatasoinen esimerkki talonpoikaisesta rakennuskulttuurista ja maanviljelyn luomasta kulttuurimaisemasta. Syvänsin ja pienemmän Syrjäjärven välisellä kannaksella sijaitseva Kivelän talonpoikaistila muodostaa rakennuksineen ja ympäröivine peltoineen vaikuttavan ja yhtenäisen kokonaisuuden. Rakennusten ympäröimä pihapiiri on tiivis. Tulotien suunnassa pihan kahdella sivulla muurimaisena rajana on poikkeuksellisen suuri pohjaltaan L-kirjaimen muotoinen holvi-ikkunainen kivinavetta. Päärakennus on peltoaukean reunalla. Pihan ohitse kulkevan tien molemmin puolin on rivi aittoja.
Jäppilän seutu asutettiin luultavasti 1400-luvun puolivälissä. Uuden ajan alkupuolella Juvan pitäjään kuuluneessa Syvänsin kylässä oli viisi taloa, jotka tekivät kylästä samannimisen järven suurimman kylän. Historiallisen ajan asutuksesta kertoo Kivelän luoteispuolella olevan Syrjäjärven Kalmansaaressa oleva kesäkalmisto, jota on käytetty historiallisena aikana hautausmaana. Tieyhteydet puuttuivat alueelta lähes kokonaan aina 1870-luvulle saakka. Jäppilän seurakunta itsenäistyi 1894. Kivelän päärakennus rakennettiin 1800-luvulla, samoin aitat. Pelloilta kerätyistä kivistä rakennettu navetta rakennettiin 1882 ja 1886.
Kivelän talo
Pohjanmaan teollisuuden kartanot (Juthbacka)
Edustavia sisätiloja pidettiin merkityksekkäinä Kallion lyseon oppilaille, joista monet olivat lähtöisin ahtaista oloista ja vaatimattomista kodeista. Koulun entinen rehtori Jalmari Jaakkola muisteli mielellään talon suunnittelua Vähäkallion kanssa: oli pyritty kodinomaisuuteen ja pitkien pimeiden käytävien välttämiseen, suorakulmaisuuden lieventämiseen kaarin sekä esteettisten virikkeiden tarjoamiseen myös puupintojen muotoilun, värinkäytön ja valaisimien myötä.
Väinö Vähäkallio on rakennuksen, silloisen Kallion yhteiskoulun arkkitehti.
Ohjaaja
Sibeliusmonumentti
'Asun sodanjälkeiset talvet Helsingissä, talossa joka on Kallion korkein. Korkein se on yhäkin. Talossa on harmaat seinät ja musta katto. Nyt se on maalattu ja talo muistuttaa haaltunutta appelsiinia. Mutta likaisenharmaana se säilyy minun mielessäni aina.' (s. 29)
Hannu Mäkelän lapsuudenkoti sijaitsi Kallion korkeimmassa talossa.
Murtovaaran talomuseo lukeutuu maamme merkittävimpiin talonpoikaiskulttuuria edustaviin museoihin ja on ainoa vaara-asutusmuotoa esittelevä museo Suomessa. Murtovaara edustaa talonpoikaista rakennuskulttuuria kruununmetsätorpan perustamisajoilta lähtien. Rakennusten restaurointihistoria kuvastaa tapaa, jolla rakennusmuistomerkkeihin on eri aikoina suhtauduttu. Erämaassa vaaran lakea kohti nousevien metsäpolkujen päässä sijaitsevan Murtovaaran maisemassa näkyvät tilan historiasta kertovat pienet peltotilkut, kaskikoivikkoja ei ole säilynyt. Pihapiirin ulkopuolella on kookas karsikkopetäjä, johon on kaiverrettu Lipposen omistajasukuun liittyviä vuosilukuja 1800-luvulta lähtien. Pihan hirrestä salvotut, vuoraamattomat rakennukset muodostavat etelään viettävässä vaaranrinteessä maisemaan kauniisti sopeutuvan kokonaisuuden, jota kiertää pisteaita. Pohjois-Karjalalle tyypillisessä suorakaiteen muotoisessa avonurkkaisessa pihapiirissä ovat laudoittamattomat, maalaamattomat, pääosin malkakattoiset rakennukset. Päärakennus, pirttirivi, aittarivi ja alueelle tyypillinen kujarakennus navettoineen sekä etäämmällä sauna ja riihi on rakennettu monessa vaiheessa 1840-luvulta 1950-luvulle. Uloslämpiävän päärakennuksen pirtti on vuodelta 1895 ja kamarit sekä maitohuone 1900-luvun alusta. Vanhimmat rakennukset ovat pihapiirin kaksi pientä savupirttiä mäkitupa-ajalta sekä pihapiirin ulkopuolella oleva riihi. Savupirtit, joita yhdistää porstua, on siirretty nykyiselle paikalleen 1960–1970-lukujen vaihteessa, ja niiden sisätilat hirsikehikollisine uuneineen on rekonstruoitu. Pirteistä vanhempaan, Ikäpirttiin, on muurattu luonnonkivestä arkaaisempi nurkkapatsaallinen, avokiukainen, sieraimeton uuni. Patsaasta lähtevät orret rajaavat karjalaiseen tapaan tilan miesten ja naisten puoleen.
Murtovaaran ensimmäinen savupirtti valmistui 1840-luvulla, jolloin Tahvo Saastamoinen perusti paikalle mäkituvan. Mäkituvat olivat kylien yhteismaille rakennettuja mökkejä. Kun isojaossa 1837-1847 yksityinen ja kruunun maa erotettiin toisistaan, jäi Murtovaaran mäkitupa kruununmaalle. Isojaossa kruunu julisti omikseen ne kylien yhteismaat, joihin taloilla ei ollut omistusoikeutta. Kaskiviljelijä Saastamoinen halusi itsenäistää mäkitupansa kruunun uudistilaksi, mutta hänen 1851 tekemäänsä anomusta ei hyväksytty. Murtovaaran mäkituvan osti 1859 Matti Lipponen. Kruununmetsien luvatonta käyttöä valvoi tuolloin metsähallinto. Valtimollekin syntyi metsänvartijoiden talojen sekä kruununmetsätorppien verkosto. Lipponen teki Metsähallituksen kanssa kruununmetsätorppasopimuksen 1868, joka takasi asumisoikeuden torpalla ilman päivätyövelvollisuutta. Käytännössä kruununtorpat, joita Suomessa oli kaikkiaan yli 6 000, olivat itsenäisiä tiloja. Sopimus mahdollisti puun kaadon rakennuksia varten ja velvoitti pitämään pihapiirin kunnossa, mitä seurattiin katselmuksilla. Murtovaara lunastettiin Metsähallitukselta itsenäiseksi asutustilaksi 1931. Murtovaarassakin majoitettiin 1890-luvulta alkaen metsäsavottalaisia, sillä Kaakkois-Suomeen perustetuille suurille metsäyhtiöille Ylä-Karjala oli tärkeä puuraaka-aineen lähde. Kansanperinteen tallentaja Samuli Paulaharju vieraili Murtovaaran tilalla 1907, kirjasi tilan rakennukset ja luetteli mm. savupirtin lukuisat orret: haahla-, päre-, tupakka-, heinänkuivuu-, ainespuiden kuivuu- ja lankaorren. Säilyneet paritupana olleet vanhat savupirtit siirrettiin pois pihapiiristä 1800–1900-lukujen vaihteessa. Uutta pitkää paritupamallista asuinrakennusta ruvettiin rakentamaan 1895. Perinteisesti tilan puurakennuksia usein täydennettiin, siirrettiin ja uusia rakennettiin. Murtovaaran perinteisenä säilynyttä rakennuskantaa dokumentoi jo 1930-luvulta alkaen muiden muassa Muinaistieteellinen toimikunta. Lipposen perikunta myi tilan 1964 uudelle omistajalle, joka esitti taloryhmää siirrettäväksi ulkoilmamuseoon, esimerkiksi Seurasaareen, edustamaan pohjoiskarjalaista rakennusperinnettä. Karjalaisen kulttuurin edistämissäätiö osti tilan 1967. Muinaistieteellisen toimikunnan valvonnassa rakennuksia siirrettiin ja korjattiin 1968-1972. Tila haluttiin pitää tilaa asuinkelpoisena, Murtovaaraa toistasataa vuotta asuttaneen Lipposen suvun viimeinen edustaja eli tilalla vuoteen 1987 saakka. Muinaistieteellisestä toimikunnasta Alfred Kolehmainen laati rakennuksille 1960-luvulle ominaisen korjaussuunnitelman, jonka päätavoitteena oli palauttaa entisaikojen rakennuskokonaisuus ja ehjä pihapiiri siirtämällä sekä rekonstruoimalla rakennuksia ja niiden osia. Työssä käytettiin myös rakennustyypeille vieraita materiaaleja ja detaljeja. Kaikkien rakennusten katot uusittiin ja savupirtit koottiin parituvaksi pihapiirin pohjoissivulle. Murtovaaran talomuseo luovutettiin Valtimo-seuralle ja pohjoiskarjalaista kansanomaista kulttuuria esittelevä Murtovaaran talomuseo avattiin 1972. Murtovaaran rakennusten restaurointi 2000-luvun alussa tähtäsi asuun, jossa rakennukset olivat materiaaleiltaan ja työtavoiltaan 1930-1950-luvuilla. Työt toteutettiin Teknillisen korkeakoulun Arkkitehtuurin laitoksen opiskelijoiden perinteisten rakenteiden korjaamiskursseilla. Työssä noudatettiin 1970-1980-luvuilla alkunsa saanutta puurakennusten konservoivaa restaurointitapaa, jossa käytetään perinteisiä työmenetelmiä, materiaaleja ja korjaustapoja.
Murtovaaran talomuseo
Miinavarasto H3
Varaston H 3 rakentaminen aloitettiin vuonna 1882. Rakennustyö liittyi 1880-luvun alussa käynnistettyyn saaren rakennuskannan uusimiseen miinakomppanian tarpeisiin. Asiakirjojen mukaan kivinen miinavarasto valmistui vuonna 1883. Miinavaraston paikalta purettiin suunnilleen samanpituinen puinen ruutivarasto n:o 110, joka oli rakennettu vuonna 1836. Myös uudesta varastosta käytettiin numeroa 110. Nykyinen miinavarasto H 3 on rakennettu tiilestä ja siinä on kaksi lankkuseinän toisistaan erottamaa osastoa: eteläpäässä oli pienempi tila miinatarvikkeiden säilytystä varten, muu osa oli varsinaista miinavarastoa. Rakennuksessa on harmaakivinen kivijalka ja sen sisäpuolella vielä kolme pilaririviä kannattamassa lattiaa. Pitkillä sivuilla on kuusi matalahkoa ikkunaa ja kuusi valeikkunaa, eteläpäädyssä kolme ikkunaa. Ikkunoiden väleissä on pilasterit. Katolla on kolme kaarevaa, nykyisin umpeenlaudoitettua kattoikkunaa kummallakin lappeella. Ovi ajoluiskineen on pohjoispäässä ja sen molemmin puolin ikkunat. Kaikissa varsinaisissa ikkunoissa on kalterit ja puuluukut. Rakennusta kiertää kalkkikivestä tehty räystäsuloke. Isossa varastotilassa on jykevät, kaksikeroksiset, noin kaksi metriä syvät hyllyt. Eteläpäädyn miinatarvikeosassa olevat hyllyt ovat 4-6 kerroksiset. Keskellä kulkevat raiteet miinavaunuja varten. Ne päättyvät väliseinän oviaukolle. Ullakko oli myös säilytystilana. Välipohjassa oli kaksi luukkua sekä taljat tavaroiden ylösnostoa varten. Välipohja lienee ollut osittain irrallisista, siirreltävistä lankuista kuten nykyäänkin. 1900-luvun alusta on on olemassa yksityiskohtainen selostus varastossa säilytetyistä tarvikkeista. Isossa osastossa oli 2:n ja 4,5 puudan miinoja, perähuoneessa mm teräsvalssi, kymmenysvaaka ja työstökone käämitystä varten. Hyllyillä oli miinojen erilaisia osia ja tarvikkeita. Tekstistä ei käy ilmi, oliko tila tarkoitettu myös miinojen työstämiseen. Rakennus on lähes alkuperäisessä asussaan hyllyineen. Nykyään sitä käytetään sotamuseon varastona. (Liisa Eerikäinen 1996) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisen rakennusnumero 110 ja 2. Lähteet: KA VSA 14506, 15557, 15573, 15667, 15736, 15798, 17040, 17044, 17061, 17095. KA VSA, RakH Hk6 13, 14, 18, 27-30, 32, 33, 35, 36, 42-44, 66, 71, 86, 88, 89,134. MV SL VIK Lo 3, 16-18, 49, 51, 53, 54, 62, 64, 66, 70, 72.
Laakso, Mikko
"- Kotiavaimet ja rahat ovat kylpytakin oikeassa taskussa. Nyt ajellaan Mannerheimintietä päästä päähän, kunnes pullo on tyhjä. Robert hiljensi ja kääntyi katsomaan asiakasta. Mies virnisti. - Eukko alkoi motkottaa kun otin pullon esille. Minä sanoin tietäväni paikan, missä saa rauhassa ryypätä. Katsokaapa eteenne, tulemme punaisiin valoihin." (s. 43)
Robert saa asiakkaakseen vanhan miehen, joka käyttää taksimatkan ryyppäämiseen.
Kai Pahlmanin lapsuudenkoti oli Aleksis Kiven katu 22:ssa.
Teräsvuori ja Eila (Ritva Arvelo) selvittävät taidevarkautta ja menevät katsomaan Durandon alias Lindströmin (Kauko Käyhkö) esitystä Fenniaan.
Eläintarhan huvila 12
"Se mitä nyt tapahtuu... Emme tajua vielä sen arvoa. Kun asiat ovat uusia, ne ottaa semmoisenaan. Vasta kun aikaa kuluu, asiat saavat arvonsa. Vuosien kuluttua saatamme sanoa... että se oli parasta, mitä minulle koskaan tapahtui." (s. 73)
Emilin ja Sofin tärkeä kohtaus patsaan luona. Vuosia myöhemmin, kadotettuaan toisensa, sekä Emil että Sofi palaavat patsaalle muistelemaan, eri aikoina, toisistaan tietämättä.
Torkkelinkatu
Milloin ja mihin tulivat Helsingin ja Suomen ensimmäinen suojatie? Miten ne oli merkitty? Helsingin kaupunginarkistolta saimme tiedon, että sarjassa "Kertomus Helsingin kaupungin kunnallishallinnosta" on mainintoja suojateistä seuraavissa kohdissa: 1949/I s.232, 1951/I s. 206, 1953/I s. 211, 1954/I s. 252, 1955/I s. 260, 1960/I s.365. Helmet-aineistohaun mukaan nämä sarjan vanhemmat osat eivät kuulu kaupunginkirjaston kokoelmiin. Kaupunginarkisto toivotti tervetulleeksi tutkimaan asiaa heille. Kaupunkisuunnitteluviraston liikennesuunnitteluosastolta saimme vielä seuraavan tiedon: Liikennesuunnitteluosaston arkisto ulottuu suojateiden osalta vuoteen 1946. Kaupunginhallituksen suojateiden merkitsemistä koskevan päätöksen (khs 1.8.1946) perusteluissa mainitaan, että katurakennusosasto hankki suojateiden merkitsemistä varten vuosina 1938-1939 4300 posliinilaattaa. Maalaamalla on merkitty (vuonna 1946) 10 000-11 000 juoksumetriä suojatieviivaa maalilla, joka on hankittu ennen sotia. Eli suojateitä merkittiin maalaamalla tai laatoittamalla niiden reunaviivat jo ennen vuonna 1938 (merkkiä ei silloin ollut). Pidemmälle meidän arkistomme ei valitettavasti ulotu, joten lisätietoja voisi kysellä esimerkiksi kaupunginarkistosta.
Bussissa 17 on tänään kuskina kai kuolema ja halki kaupungin hän eksyneet ohjaa. Näitä revittyjä sieluja ilman vaatteita. Ja kuka uskaltaa kuulla, kun peilikuva kuiskaa
Mitä nimiä Lauttasaarella tiedetään olleen aikaisemmin? Tiedetäänkö, koska säännöllinen lauttaliikenne saareen alkoi? Vuonna 1543 Helsingin Pitäjän maakirjassa mainitaan saari ensimmäistä kertaa nimellä Drommensby. Nimi juontaa juurensa suurta alusta tarkoittavasta, dromundr tai harjusta, drum (saks.). Lautta liikennöi 1914-1936. Suomenkielinen nimi "Lauttasaari" otettiin käyttöön vuonna 1918.
Luvussa "Kovaonninen ravintola" Töölön ravintolan (= ravintola Hesperia) vaiheita.
Forsbergin valmistava koulu
Keski-Suomen sotatarviketeollisuuden alueet liittyvät itsenäistymisen jälkeen puolustuspoliittisista syistä sisämaahan rakennettuun sotatarviketeollisuuteen. Teollisuuslaitosten yhteyteen rakennetut työntekijöiden ja insinöörien asuinalueet ovat korkeatasoista suunnittelua. Valtion rakennustoimintaa edustavat Jyväskylän Rautpohjan tykkitehdas ja Tourulan kivääritehdas sekä Laukaan Vihtavuoren ruutitehdas. Yksityistä sotatarviketeollisuutta edusti Tikkakosken konepistoolituotanto. Rautpohjan tehtaiden avoimeen korttelirakenteeseen perustuva asuinalue on arkkitehtonisesti merkittävä. Valtion Tykkitehtaan yhtenäinen funktionalistinen kerrostaloalue on rakennettu 1938-1939 arkkitehtien Airi Seikkala-Viertokangas ja Märtha Lilius-Tallrothin suunnitelmien mukaan. Alueella on 14 kaksikerroksista vaaleaksi rapattua lamellitaloa, johtajan ja insinöörien asuintalot sekä suurehko huoltorakennus. Jyväskylän Tourulaan perustetun Valtion kivääritehtaan, nykyisen Valmetin Tourulan tehtaiden ensimmäisen vaiheen tiiliset rakennukset on rakennettu 1926-1927. Klassistinen tehdasrakennus on puolustusvoimien rakennustoimiston arkkitehtien suunnittelema. Tehdasalueella on pieniä tehdashalleja 1930-luvulta 1970-luvulle alkuperäiseen tehdasmiljööseen sovitettuna. Tehtaan läheisyydessä on tehtaan johtajien asuinalue, jossa on kolme asuinrakennusta, niistä yksi on funkisrakennus 1930-luvulta. Alueen koilliskulmassa ovat työntekijöiden asuinkerrostalot 1940-luvulta. Laukaan Vihtavuoren ruutitehtaan Mäen alueella on rivi- ja paritaloja ja Puiston alueella tehtaan johdon asuinrakennuksia vuosilta 1928-1929. Alueiden tyyppitalot ovat insinööri Hugo Karstenin suunnittelemia. 1930-luvun asuntotuotantoa ovat Ala-Sudetin asuinrakennukset. Ylä-Sudetin paritaloalue on 1940-luvun alusta. Vihtavuoren ruutitehtaan hierarkkisesti rakennetut asuinalueet muodostavat korkeatasoisen ympäristön. Koko aluetta leimaa puistomaisuus, puurivit ja sisäänajoteiden porttirakennelmat. Tikkakosken asetehtaan tuotantorakennus on muodostunut useasta eri-ikäisestä rakennusosasta. Kaksikerroksinen, valkeaksi rapattu H-kirjaimen muotoinen betoninen rakennuskompleksi sai nykyisen laajuutensa 1940-luvulla. Lähes koko kerroksen korkuiset ikkunat valaisevat tehdassaleja. Tehtaan vanhin osa on rakennettu valimoksi 1912, se on laajennettu nappitehtaaksi 1915. Vähitellen tilat otettiin sotateollisuuden käyttöön. Tehdasrakennuksen nykymuoto on 1940-luvulta. Porttirakennus on 1970-luvulta.
Suomen itsenäistymisen jälkeen alkoi kansallisen sotatarviketeollisuuden luominen. Puolustuspoliittisista syistä sijaintipaikoiksi valittiin sisämaan paikkakunnat kuten Jyväskylän, Kuopion ja Tampereen seudut, jotka sijaitsivat hyvien rautatieyhteyksien varsilla. Suojaisalle Jyväskylän seudulle keskittyi useita puolustus- ja sotatarviketeollisuuden yrityksiä, mm. Valtion kivääritehdas Tourulassa (1926), tykkitehdas Rautpohjassa (1938), sytytintehdas Jyskässä (1941) ja ruutitehdas Laukaan Vihtavuoressa (1926). Yksityistä sotatarviketeollisuutta edusti Tikkakosken konepaja, joka valmisti Suomi-konepistooleja. Sotien jälkeen aseteollisuus muutettiin siviiliteollisuudeksi. Jyväskylän Tourulaan 1926 perustetun Valtion Kivääritehtaan tuotanto alkoi 1930. Tehtaan suunnittelusta vastasi Tanskan valtion Kööpenhaminan kivääritehtaan johtaja J.H. Vamberg. Tilaohjelman pohjalta pohjapiirustukset laati insinööri H. Karsten ja klassistiset julkisivupiirustukset arkkitehti Urho Åberg. Ensimmäinen sarjatuotantoase oli Lahti-Saloranta pikakivääri. Sodan aikana tehtaan tuotantoa hajautettiin eri paikkoihin. Sodan jälkeen tehdas tuotti rautakauppatavaraa, kuten saranoita ja kulmarautoja, sekä pienoiskiväärejä. Sotakorvaustuotteina Neuvostoliittoon valmistettiin puu- ja paperiteollisuuden koneita. Tehtaasta tuli 1951 osa Valmet Oy:tä ja päätuotteeksi traktori. Teollinen toiminta päättyi Tourulassa 1980- ja 1990-luvulla. Tammikuussa 1938 Helsingin Katajanokalla aloittanut Valtion Tykkitehdas siirrettiin strategisista syistä Jyväskylän Rautpohjaan kesällä 1938. Sotatarviketuotanto Tykkitehtaalla päättyi sodan jälkeen syksyllä 1944. Tehtaan uusi nimi oli Valtion Metallitehtaiden Rautpohjan Tehdas ja tuotteita olivat erilaiset raskaan metalliteollisuuden sotakorvaustuotteet, mm. lokomobiilit ja tukkinosturit, vuoteen 1952 asti. 1951 nimi muuttui Valmet Oy:ksi, ja tehtaan päätuotteeksi tulivat paperikoneet. Laukaalle perustettiin Valtion Ruutitehdas 1920 ja rakentaminen alkoi 1923. Samanaikaisesti nousivat Vihtavuoren ensimmäiset virkailijoiden ja työläisten asuinrakennukset. Tehdas ja asuntoalueet rakennettiin Ahlbackan tilan maille. Tilan rakennuksista on säilynyt Yrjö Blomstedtin 1902 suunnittelema päärakennus ja joukko talousrakennuksia. Tehtaan myötä maaseutukylä muuttui pieneksi tehdaspaikkakunnaksi. Mäen, Ala-Sudetin ja Ylä-Sudetin asuinalueista tehtiin 1982 peruskorjauskokeilualue ja pääosa 23 talosta korjattiin yhtenäisen suunnitelman mukaan. Vihtavuoren ruutitehdas sijaitsee erillään asuinalueesta. Teollisuusalueella on huomattava määrä monipuoliseen puolustusvälineteollisuuteen ja sotien jälkeiseen kemianteollisuuteen liittyviä, eri tuotteiden tuotantovaiheitten teollisuusrakennuksia. Tikkakosken teollinen historia alkoi 1800-luvun lopulla, kun kosken partaalle perustettiin mylly ja saha sekä metallityöhuone, joka on Tikkakosken nykyisen metalliteollisuuden alku. Sotateollisuus alkoi 1930-luvulla, jolloin Tikkakosken Rauta- ja Puuteollisuusosakeyhtiö osti M/31 Suomi-konepistoolin oikeudet. Tikkakosken tehdasrakennukset olivat pitkään sodan jälkeenkin naamiomaalattuna vaalean- ja tummanvihreäksi. Tehtaan muita tuotteita olivat ompelukoneet ja haulikot. Tikkakosken tehdas toimi 1893-1991.
Sotatarviketeollisuuden alueet (Rautpohja)
Raja-Joosepin asuinkenttä Urho Kekkosen kansallispuistossa Inarin kunnan itärajan tuntumassa on hyvin säilynyt esimerkki 1900-luvun alkupuolen pienimuotoisesta pyyntiin ja karjanhoitoon perustuvasta erämaa-asutuksesta Metsä-Lapin tunturiseudulla. Luttojoen etelään viettävällä rantatörmällä sijaitseva 1910-luvulla rakentunut asuinkenttä muodostuu jokitörmään kaivetusta maasaunasta, uudesta, sodassa tuhoutuneen tilalle rakennetusta asuinrakennuksesta, navetasta, lampolasta, kahdesta aitasta ja heinäsuojasta, maakellarista, ulkouunista, kaivosta, venekatoksesta sekä ns. Huhti-Heikin kämpästä. Asuinkenttää ympäröi riukuaita. Kentällä on myös Joosepin uuden talon perustukset ja toisen maailmansodan aikainen taisteluhauta.
Luttojoen etelään viettävällä rantatörmällä, keskellä erämaata sijaitsi jo 1910-luvulla poromiesten Uula Vallen ja Arvid Pokan maasauna, kun paikalle asettui asumaan entinen kullankaivaja ja uittomies, alunperin parkanolainen Joosef Juhonpoika Sallila (1877-1946) elämänkumppaninsa kanssa. Jooseppi rakensi kymmenen vuoden aikana pihapiiriin saunan lisäksi pirtin, navetan, kellarin ja ulkouunin sekä muita tarpeellisia talousrakennuksia. Jooseppi harjoitti helmenpyyntiä, kalastusta, metsästystä ja poronhoitoa. Tilalle hankittiin myös joitakin lampaita ja lehmiä. Pihapiirissä viljeltiin perunaa ja heinää niitettiin myös lähisaarista. Vuonna 1920 kentälle asettui neljäksi vuodeksi Lutolle helmenpyytäjäksi tullut ähtäriläinen maailmankiertäjä Huhti-Heikki, joka rakensi törmälle oman mökkinsä.
Raja-Joosepin asuinkenttä
Tattarisuo
Mitkä ovat Helsingin kymmenen korkeinta rakennusta? Helsingin 10 korkeinta rakennusta ovat (tieto on vuodelta 2006): Pasilan linkkitorni (146 m) Agricolan kirkko (97 m) Itäkeskuksen maamerkki (82 m) Johanneksen kirkko (74 m) Stadionin torni (72) m SysOpen Tower (70) m Hotelli torni (70 m) Haapaniemenkatu 7-9 (65 m) Kallion kirkko (65 m) Tuomiokirkko (62 m)
"Tarkempi silmäys paljasti käpyläläisen talon lauttasaarelaista huonokuntoisemmaksi. Harmaa maali halkeili seinien nurkissa. Muuttokuormien sohvat ja kaapit olivat kolhineet rappuun pieniä koloja ja jättäneet rumia viiruja." (s. 113)
Meeri Eloranta asuu Väinölänkadulla Väinölänpuiston laidalla.
Honkasalo, Laura
Makkonen, Leena
Rowlands, Gena
Kristiina, Eeva ja Sirkka työskentelevät Olympiastadionin kanttiinissa olympialaisten aikana.
ruutikellarit
Svenska Klubben
'Salmenhaaran Hiace hiipi hiljaisesti pitkin Tuohikoivuntietä. Punainen rintamamiestalo seisoi yksinäisenä orapihlaja-aidan ympäröimänä.' (s.155)
Opettaja Kotasalmi asuu perheineen Tapaninvainion Tuohikoivuntiellä.
Volanen, Eeva-Kaarina
Godenius, Anna
Sähkötalo
Viljelysseudun ympäröimän Lemun kirkonmäen alkuperäisellään säilyneeseen miljööseen kuuluu keskiaikaisen kirkon lisäksi hirsinen pitäjän viljamakasiini sekä Tukholman Yli-intendentinkonttorin suunnittelema uusklassillinen kellotapuli. Lemun keskiaikainen harmaakivikirkko on nimetty Pyhälle Olaville. Kirkon vanhin osa on nykyinen asehuone ja keskiaikaisista osista nuorin on pohjoissivun sakaristo. Kolmilaivaisen kirkkosalin keskilaivassa on tähtiholvit ja sivulaivoissa ristiholvit. Kirkkoa ympäröi vanha kivimuurin rajaama hautausmaa, jonka vieressä on 1887 rakennettu hirsinen, pystylaudoituksella vuorattu ja punamullattu lainamakasiiini. Siinä toimii Lemun kotiseutumuseo. Kirkon koillispuolen kalliolla, kirkon ohi kulkevan tien vastakkaisella puolella, seisoo puinen uusklassillinen kellotapuli vuodelta 1812.
Lemu asutettiin 1200-luvun loppuun mennessä ja varhaiskeskiajalla se kuului kappelina Santamalan muinaispitäjään. Itsenäisenä kappeliseurakuntana Lemu mainittiin ensimmäisen kerran 1380. Lemun kivikirkko rakennettiin 1400-luvun keskivaiheilla. Samassa yhteydessä vanhempaan puukirkkoon liittynyt, 1300-luvun alussa rakennettu kivisakasti muutettiin asehuoneeksi. Kirkon alttari on muurattiin uudelleen 1752. Kuoria pienennettiin 1816, jolloin vuodelta 1644 periytyvä saarnastuoli siirrettiin nykyiselle paikalleen itäisimmän pohjoispilarin viereen. Saarnastuolin lahjoitti Tenholan ja Maskun Ohensaaren omistaja Lauri Maununpoika Stjernkors. Tapuli rakennettiin Yli-intendentinviraston 1798 tekemien suunnitelmien mukaan 1812. Pitäjänmakasiini rakennettiin 1858 ja sitä korjattiin arkkitehti Ilmari Wirkkalan suunnitelmien mukaan.
Lemun kirkkoympäristö
Sarmanto, Heikki
Engelinaukio 1
Jerisjärven Keimiöniemi on yksi Suomen Lapin historiallisesti tunnetuimmista ja kokonaisuutena parhaiten säilyneistä kalakentistä. Niemen suoralla länsirannalla on pitkänä rivinä toistakymmentä hirsirakenteista kalapirttiä kala-aittoineen. Kenttärannan nykyinen rakennuskanta on osin 1800-luvulta. Kalakenttä on ainutlaatuinen muistuma suomalaisen uudisasutuksen ja kaukonautinnan ajoista lapinmailla aina keskiajalta alkaen. Alueen merkitystä korostaa sen yhä jatkuva, alkuperäistä vastaava käyttö. Jerisjärven pohjoispäässä Keimiönniemen kalakentällä on toistakymmentä pientä hirsistä kalapirttiä sesonkikalastajien käytössä. Kalapirtit ja -aitat ovat kentällä neljässä ryhmässä. Kapeat kujat liittävät ryhmien ympärillä olevat avoimet tilat toisiinsa. Pirteistä vanhimmat ovat 1700-luvulta. Rakennusten ympäristössä on avointa kenttää ja metsää. Keimiötunturi muodostaa Jerisjärven rannalla sijaisevien kalapirttien vaikuttavan taustamaiseman. Pohjoisimmassa ryhmässä on Lahen, Nivan, Nivan Iiskon ja Muotkan kentät, seuraavassa Töyrän, Rikinän, Ollin ja Lassin kentät. Eteläisimmässä ryhmässä ovat Torpan, Roimaan ja Vullon kentät, siitä pohjoiseen Liikavainion ja Rikinän Juhon kentät. Kenttien edustalla on Lakan, Kiven ja Kannon apajapaikat. Rikinän, Ollin, Rikinän Juhon ja Vuollon kentillä on pirttien lisäksi erilliset aitat, muilla kentillä aitat liittyvät pirttiin. Kentillä on myös verkkojen kuivaustelineitä.
Tornion seudun asukkaat kalastivat Muonion järvillä jo ennen seudun asuttamista. Vuoden 1553 veroluettelojen mukaan Ylitornion armassaarelaisten kalastusalueeseen kuuluvan Jerisjärven mainittiin olevan yksi kalaisimmista. Ylitorniolaiset kalastivat Jerisjärvellä 1800-luvulle saakka eli suorittivat kruunulle veroa oikeudestaan 1553-1801. Jerisjärven kalastuoikeus kuului ikimuistoisena nautintana tietyille taloille, joilla oli myös oikeus rakentaa kalamajansa järven rannalle. Isonjaon jälkeen perustetuilla taloilla kalastusoikeutta ei ollut. Alunperin kalapirttejä oli paitsi Keimiönniemllä myös Jerisjärven saarilla. Jerisjärven tärkeimmät pyyntikalat olivat siika ja muikku. Matalikot, joilta pyydettiin kalaa nuotalla, oli jaettu maamerkkien mukaan lääneihin. Kesäpyynnin paras kala oli siika, mutta syksy oli Jerisjärven varsinainen pyyntiaika. Osa eväistä ajettiin jo talvisin kalakentän aittoihin. Syksyisin pyyntipaikat jaettiin arpomalla ja apajapaikkaa vaihdettiin päivittäin. Parhaat kalapaikat, kuusi suurta apajaa, olivat kalakentän edustalla. Vastarannalla olivat maamerkit, joiden mukaan pyydykset suunnattíin. Nuotan lisäksi kalaa pyydettiin erilaisilla verkoilla. Apajanjaossa noudatettiin tarkkoja sääntöjä.
Keimiöniemen kalakentät
Hytönen, Petri
Annala
'Numero 14 oli marjapuuronvärinen talo 1920-luvulta, siellä täällä valkoisia kermakakkukruusauksia, mutta hillitysti. Nyt oltiin työläiskorttelissa. Pohjakerroksessa oli maito- ja lihakauppa sekä Koskisen osto- ja myyntiliike, jotka olivat suojanneet ikkunansa vain liimapaperiraidoilla.' (s. 83)
Osoitteesta tavoitetaan epäilyttäviä henkilöitä.
Iisalmen vanha kirkko on poikkeuksellisen suuri erivartinen ristikirkko. Kirkon sakaristossa on harvinaisen hieno sarja seurakunnan kirkkoherrojen muotokuvia Mikael Toppeliuksen vuonna 1756 maalaamasta kirkkoherra Henrik Helsingiuksesta alkaen. Kirkon ristikeskuksen yläpuolella kohoaa vesikaton sisäjiireihin muodostettu keskustorni. Sakaristo on kirkon itäpäässä alttarin takana. Kirkkosalin kiinteästä sisustuksesta saarnastuoli, penkit, takorautainen kuoriaita ja maalattuja hirsipintaisia seiniä jäsennöivät pilasterit ovat 1920-luvulta. Porovedestä pohjoiseen työntyvän Kirkkosalmen itärannan tuntumaan mäelle rakennetun kirkon lähiympäristönä on vesistöön viettävä, useaan eri otteeseen laajennettu lehtevä hautausmaa. Kirkon luona on kirjailijoiden Juhani Ahon, Kauppis-Heikin ja Eino Säisän haudat muistomerkkeineen. Hautausmaan itäreunassa on arkkitehti Rafael Blomstedtin suunnittelema siunauskappeli vuodelta 1952. Kirkon pohjoispuolella koivukujan päässä sijainneen kirkkoherran pappilan alue on täysin uusiutunut. Kirkon pohjoispuolella oleva pohjalaistyyppinen kellotapuli on 1700-luvun puolivälistä.
Iisalmen kirkkopitäjä muodostettiin 1620 Kuopion emäseurakunnan pohjoisosista. Se käsitti alkuaan koko Ylä-Savon alueet. Nykyiset Kiuruveden, Lapinlahden, Pielaveden, Sonkajärven ja Vieremän seurakunnat perustettiin aikoinaan sen kappeleiksi. Vanha kirkko oli seurakunnan kolmas. Ensimmäinen tuhoutui tulipalossa 1700 ja toinen, muodoltaan ristikirkko, purettiin huonokuntoisena nykyisen kirkon valmistuttua. Kalajokelaisen kirkonrakentaja Simon Silvénin johdolla 1779-1780 rakennettu kirkko uudistettiin sisä- ja ulkoarkkitehtuuriltaan ja sisustukseltaan arkkitehti F. A. Sjöströmin laatiman ehdotuksen mukaisesti 1876, jolloin mm. sisäholvi purettiin. Arkkitehti Rafael Blomstedtin suunnittelemassa, ensimmäisiin puukirkkojen restaurointeihin kuuluvassa korjauksessa 1927 kirkko palautettiin alkuperäiseen asuun 1920-luvun barokkiklassista muotokieltä käyttäen. Tämän jälkeen kirkossa tehdyt muutokset ovat vähäiset. Kirkon pohjoispuolella sijainnut kirkkoherranpappila siirrettiin Seurasaaren ulkomuseoon. Pappilasta jäi jäljelle suuri kivinavetta ja koivukuja.
Iisalmen vanha kirkko
Tavastia
Jakkarilan kartanon pää- ja sivurakennukset muodostavat edustavan 1700-luvun sommitteluperinteestä kertovan pihapiirin. 1760-luvulla rakennettu mansardikattoinen kustavilaisen kauden päärakennus on aikakautensa tyypillinen edustaja. Kartanon pihaa aikoinaan rajannut toinen sivurakennus on 1900-luvulla purettu, mutta saman suuntainen, hieman loitommalla sijaitseva kaksikerroksinen 1700-luvulla rakennettu muonamiesten asuintalo toimii piha-alueen rajana. Päärakennusta on 1800-luvulla laajennettu suurella lasivilpolalla. Korkea kellarikerros on alunperin käsittänyt keittiötilat, palvelijain huoneet ja neljä holvattua kellaria. 10-huoneisen rokokoorakennuksen kiinteästä sisustuksesta on vielä jäljellä rintapaneelit, joihin alkuaan liittyivät 1764 maalatut pellavatapetit. Tapetit on 1900-luvun alussa siirretty Kansallismuseon ns. Jakkarilan saliin. Punamullatun sivurakennuksen kiinteä sisustus on säilynyt suurelta osin, samoin kuin talon keskisalihuonejako. Kartanon taouskeskukseen kuluvat lisäksi 1760-luvulla rakennettu varastorakennus, makasiinirakennus (1835) sekä 1880-luvulla rakennetut navetta ja talli. Pihapiirin ohittaa Porvoon ja Pernajan välinen maantie.
Jakkarilan kartano on entinen Hovgårdin rälssisäteri, joka muodostettiin 1600-luvun alussa kolmesta rälssitilasta. Kartanon nykyinen päärakennus on rakennettu 1760-luvulla. Kartanon päärakennuksen kaltaisia pieniä kustavilaiskartanoita ovat mm. Västankärr ja Olsböle Tenholassa sekä parhaiten interiöörinsä säilyttänyt Joroisten Frugård.
Jakkarilan kartano
Pietari Kalmin katu
Missä on Aino Kallaksen hauta? Kirjailija Aino Kallas eli Aino Krohn on haudattu Krohnien sukuhautaan (Julius Krohn 1835-1888) Helsingin Hietaniemen hautausmaalle. Tieto löytyy Voitto Viron teoksesta 'Vanha hautausmaa' sekä Vilho Suomen teoksesta 'Tiet kaikki yhtyy täällä: historiaa Helsingin Vanhalla hautausmaalla.
Pitäjänmäen kirkko
Ehrenström, Johan Albrecht
Kultaranta on tunnettujen arkkitehtien, kuvanveistäjien ja muotoilijoiden luoma 1910-luvun ihanteiden mukainen kokonaistaideteos, johon kuuluu meren rannassa maisemaa hallitseva graniittilinna, sen edustalla levittäytyvä muotopuutarha ja mereen rajoittuva puisto. Vauraan suurliikemiehen yksityiseksi kesänviettopaikaksi rakennettu Kultaranta toimii Tasavallan presidentin kesäasuntona. Mäen laella seisova jyhkeä tornillinen päärakennus sijoittuu barokin tapaan muotopuutarhan "Medaljongin" keskiakselin päätteeksi. Medaljongin 3500 ruusun tarhaa ympäröi leikattu kuusiaita. Terassipuutarha ja eteläpuoleisella tasangolla suomalaisittain loistelias aksiaalinen muotopuutarha on toteutettu samanaikaisesti linnan rakentamisen kanssa. Kultarantaan kuuluu useita asuin- ja talousrakennuksia, kasvihuoneita, puutarhaviljelyksiä ja metsää. Päärakennuksessa on yhteensä 19 huonetta, joista juhla- ja asuinhuoneet sijoittuvat alakertaan ja makuu- ja vierashuoneet yläkertaan. Alakerrasta johtavat marmoriportaat torniin.
Kultarannan rakennutti 1913-1916 maanviljelysneuvos ja liikemies Alfred Kordelin. Kultarannan suunnitteli arkkitehti Lars Sonck ja sen sisustuksen Gösta Kulvik. Puisto- ja puutarhasuunnitelmat tekivät Svante ja Paul Olsson. Maisemapuistoon ja muotopuutarhaan suunniteltiin alun perin paviljonkeja, puutarhakalustoja, veistoksia ja suihkukaivoja, joista vain osa toteutettiin. Kordelin kuoli vain muutama kesä rakennuksen valmistumisen jälkeen. Kordelin testamenttasi Kultarannan museoksi, mutta koska taidekokoelmat olivat liian suppeat tätä tarkoitusta varten lahjoitettiin tila Turun Suomalaiselle Yliopistoseuralle. Kultaranta siirtyi maanvaihdossa valtiolle 1922, jolloin silloinen eduskunta päätti, että sitä käytetään tasavallan presidentin kesäasuntona.
Kultaranta
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Fort Slava)
Kaartinkaupunki
"Vieressä oli iso risteys ja eräänlainen aukio, risteyksen kainaloon vähän niin kuin unohtunut kalteva laatoitettu nurkkaus, johon mahtui kaksi vanhaa vaahteraa apteekin ja krääsäkaupan ja jäännösvaatemyymälän eteet, ja sitten niiden puiden väliin se kioski. Se oli lippakioskimallia ja Yni piti sitä, se oli ristinyt kioskin Ynin Lippikseksi. Päässään sillä oli lippalakki, jossa luki Ynin Lippis." (s. 9)
Romaanin tapahtumat lähtevät liikkeelle Helsinginkadun lippakioskilta.
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Tulppio)
Näytelmäelokuva
Villa Vuorio
Kaupunginojan varren puistovyöhyke
"Huumepoliisin käytävä oli yhtä kalsea kuin murharyhmän kerrosta ylempänä: harmaa laminaattilattia, likaiset seinät ja kylmät loistevalot." (s. 62)
O.S.S.Y.
Strömbergin teollisuus- ja asuinalue (Ns. Aaltopuisto)
hut
maja
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Oinas-Tapionniemi)
NMKY:n Hospiz
vesilaitokset
vattenverk
water institutions
Vaskiluodon rautatieasema-alue
Sotamuseo / Maneesi
Maneesin suunnitteli arkkitehti Greifon vuonna 1878 Viaporin varuskunnalle. Julkisivut olivat puhtaaksimuurattua tiiltä ja vesikate peltiä. Si­säänkäynnit olivat rakennuksen päädyistä eteishuoneisiin, joissa sijaitsivat lämmitysuunit. Salin toiseen päätyyn oli sijoitettu voimiste­lutelineet. Seinät oli rapattu, ja lautarakenteiset vä­lipohjat ja ovet oli maa­lat­tu öljymaalil­la. Ulkopuolelta ovet oli ootrat­tu tammea jäljitellen. Savella tiivistetty lattia oli peitetty hiekalla. Ennen vuotta 1893 rakennettiin salin toiseen päätyyn puura­kenteinen näyttämö, orkesteritila ja pukuhuo­neet naisille ja miehille. Vuosina 1918-19 rakennus oli verstaana ja varastona.
Peruskorjaus Maneesi kunnostettiin Sotamuseon näyttelytilaksi. Näyttelyn aiheena on Suomen itsenäisyyden ajan maanpuolustus. Esillä on maa- ja ilmavoimien raskasta kalustoa ja tilaan on rakennettu mm. korsu. Muita Sotamuseoon kuuluvia museoita Suomenlinnassa ovat Rannikkotykistömuseo (A 2) Kustaanmiekalla ja sukellusvene Vesikko. Sotamuseon päänäyttely sijaitsee toistaiseksi Kruununhaassa. Muutostyön yhteydessä rakennus kunnostettiin perusteellisesti ja liitettiin kunnallisteknisiin verkostoihin. Ilmanvaihtokonehuonetta ja sosiaalitiloja varten rakennettiin itäpäädyn eteisosaan uusi välipohja teräspalkkien varaan. Ikkunoiden kalterit poistettiin ja sisäpuolelle tehtiin suojaluukut. Uunit purettiin ja lattia rakennettiin kokonaan uudestaan. Yläpohjarakenteita oikaistiin ja vahvistettiin ja eristävä maakerros korvattiin mineraalivillalla. Mukulakiveys rakennuksen ympärillä kaivettiin esiin ja kunnostettiin. Toteutusaika: 1986-87 Hyötyala: 863m² Kerrosala: 1020m² Rakennuttaja: Puolustusministeriön rakennusosasto Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Timo & Tuomo Suomalai­nen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto M. Pelkkikangas Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olof Granlund & Co Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Nurmi Ky Pääurakoitsija: Oy Rakennuspartio Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Viaporin Insinöörihallinnon päällikkö ins.everstiluutnantti Benard teki useita edeltäviä suunnitelmia maneesin rakentamiseksi vuonna 1875, mutta niitä ei toteutettu. Benardin ensimmäinen ehdotus oli puinen, toinen kivinen. Maneesin suunnitteli sitten vuonna 1878 sama arkkitehti Greifon, joka 1860-luvulla suunnitteli Rantakasarmin C 1. Greifonin maneesisuunnitelmaehdotus oli pohjaltaan samanlainen kuin Benardin kivinen maneesi. Sisäänkäynnit olivat päädyistä eteishuoneisiin, keskellä taloa oli iso halli. Lämmitysuunit olivat eteishuoneissa. Benardin ehdotuksessa rakennuksen pitkää sivua oli korostettu keskirisaliitilla aiheettomasti, koska siinä ei ollut sisäänkäyntiä. Greifonin ehdotuksessa ei keskirisaliittia ole ja päätyjä on korostettu voimakkaasti tiilikoristeluilla ja -profiloinneilla. Maneesi rakennettiin vuosina 1880-81. Sen käytöstä ei käytetyissä lähteissä ole tarkkoja tietoja. Salin toisessa päädyssä oli voimistelutelineet, joita käyttivät ainakin Viaporin linnoitustykistö, balttilainen miinakomppania nro 2, 93. Irkutskin jalkaväkirykmentti ja 94. Jenisein jalkaväkirykmentti. 1886 kuvauksessa maneesista kerrotaan, että seinät olivat sisältä rapatut ja lautaiset välipohjat olivat valkoisiksi öljymaalilla maalatut. Ovet oli maalattu samoin öljymaalilla keltaisiksi, ulkopuolelta kuitenkin ootrattu tammea jäljitellen. Savella tiivistetty lattia oli peitetty hiekalla. Viimeistään 1893 rakennettiin salin toiseen päätyyn puurakenteinen näyttämö, orkesteritila ja naisten ja miesten pukuhuoneet. Kaksi eteisissä ollutta uunia siirrettiin itse maneesiin, jonne tehtiin 2 uutta hormia. Maneesilta upseerikerholle vievä tie kivettiin mukulakivin. Vuonna 1908 lattia korjattiin betonilattiaksi ja uusittiin ikkunoita. Punavankileirin vuosina 1918-19 rakennus oli verstaana ja varastoina. Sotamuseo muutti rakennukseen vuonna 1989. Näyttely esittelee Suomen itsenäisyyden ajan maanpuolustusta. Peruskorjauksen suunnitteli Arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalainen. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 102 Vuonna 1927 rakennusnumero C II 27 Lähteet: MV SL VIK C 1113-1126. KA VSA 17044 17057. Kuva: MV SL VIK C 1840 , pohja, päätyjulkisivu ja leikkaus. MV SL VIK C 1839, pitkä julkisivu.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Kemijärven kirkko)
paja
smithy
Puistolan liikekeskus
Neljä päähenkilöä istuvat Eyes Wide Shut -elokuvan jälkeen Mannerheimintien Meteori-kahvilassa (nykyinen Mbar).
Ähtävän kirkko ja tapuli ovat Pohjanmaalla 1700-luvun lopulla tunnettujen kirkonrakentajien Matti Hongan ja Antti Hakolan johdolla rakennettuja. Ähtävän pappila on peräisin samalta ajalta. Ähtävänjokeen kuvastuva sopusuhtainen puukirkko poikkeuksellisen hienoine sisustuksineen ja inventaareineen, kellotapuli, lainamakasiini kirkkoaukion laidassa sekä kirkon lähistöllä olevat kaksi pappilarakennusta muodostavat hyvin säilyneen, 1700-luvulle periytyvän pohjalaisen kappeliseurakunnan kirkkomiljöön. Tasavartisen ristikirkon paanukatto on ristivarsien päästä aumattu, keskellä on pieni kahdeksankulmainen torni. Kirkkoa matalampi sakaristo on pohjoisen ja itäisen ristivarren kulmauksessa. Ristivarsien lautaholvit ovat pyöristetyn kulmikkaat. Alttari puolipyöreine kaiteineen on säilynyt alkuperäisellä paikallaan etelä- ja itäristin kulmauksessa, saarnastuolia vastapäätä. Puuleikkauksin koristeltu pyöreäkulmainen alttaripöytä, koristeellinen alttarikaide, korinttilaisin pylväin varustettu alttarilaite sekä saarnastuoli ovat tyyliltään myöhäisbarokin, rokokoon ja uusklassismin yhdistelmiä ja ne ovat paikallisten puuseppien taidokasta käsityötä 1810-luvulta. Kaksiosainen alttaritaulu, jonka aiheina ovat Ristiinnaulittu ja Pyhä ehtoollinen, on Johan Gustaf Hedmanin maalaama. Lukkarinpenkin rokokootyylinen kullattu numerotaulu on lajissaan on Suomen hienoin. Kirkon penkistö on uusittu 1950-luvun restauroinnissa. Pohjalaistyyppisen kellotapulin rakennusmestaria ei tiedetä, mutta se oletetaan Antti Hakolan johdolla rakennetuksi vuonna 1779. Hirsinen lainamakasiini on vuodelta 1857. Kirkon lähistöllä on samassa pihapiirissä kaksi yhtenäiseen linjaan rakennettua pappilarakennusta, jotka ovat hyvä ja konkreettinen esimerkki 1700- ja 1800-luvulla tapahtuneesta pappila-arkkitehtuurin muutoksesta. Vastaavanlaiset kahden pappilan pihapiirit on Perniössä, Taivassalossa ja Pernajassa. Ähtävän kirkonkylän läpi kulkee vanha, 1600-luvulla perustettu maantie Kolpista Ähtävään. Tien linjaus on kutakuinkin ennallaan, mutta se on saanut uuden hahmon leveine pientareineen ja syvine reunusojineen vuoden 1999 perusparannuksen yhteydessä.
Luoto, Purmo ja Ähtävä ovat Pietarsaaresta viimeiseksi itsenäistyneitä kappeliseurakuntia. Ähtävän kirkko tehtiin rakennusmestari Matti Hongan johdolla 1770. Holvi peitettiin ponttilautapaneelilla 1918. Kirkon punainen ulkoväri muutettiin vaaleaksi 1924. Arkkitehti Erik Kråkströmin 1954 suunnittelemassa restauroinnissa palautettiin onnistuneesti kirkon 1800-luvun olemusta ja ilmettä. Punamullattu yksikerroksinen pappila rakennettiin 1780-luvulla. Se tehtiin Pedersören seurakuntaan kuuluneen Ähtävän kappelin kappalaisen virkataloksi. Itsenäisen seurakunnan muodostamisen jälkeen 1865 rakennettiin vanhan kappalaispappilan viereen kirkkoherran virkatalo, joka valmistui noin 1870. Varsin korkeata runkoa on korotettu kaksipuolisella poikkipäädyllä kuten mm. Vöyrin ja Maalahden pappiloissa.
Ähtävän kirkko ja pappilat (pappilat)
Autot kiiltävät, ratikat kolistelevat ja ihmiset kiirustavat aurinkoisena kesäpäivänä Helsingissä vuonna 1937. Rakennustyömailla tehdään pitkää päivää. Mykkäfilmi.
Talousrakennus B62
Talous- ja asuinrakennuksen B 62 rakennutti komentajakapteeni Antonio Veltheim vuonna 1969. Asuinrakennuksen B 53 vanha sauna- ja varastorakennus purettiin maisemaan sopimattomana. Paikan uudelle talousrakennukselle osoitti Muinaistieteellinen Toimikunta. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: MV SL Tutkimusasiakirja-arkisto. Veltheim, Kerttu, 14.11.1994. Kirjallinen tiedonanto.
Pasilasta Alman perhe muutti Laajasaloon omalle tontille rakennettuun taloon, jossa Alman vanhemmat yhä asuvat. Kirjassa osoitteeksi mainitaan Sarveistontie.
Helsingin höyrylaivareittien kesähuvila-asutus (Villinki)
Kulosaaresta itään ja koilliseen mentäessä tullaan ensin Herttoniemeen ja vasta sitten Länsi-Herttoniemeen. Kuinka tämä on mahdollista? Länsi-Herttoniemi on osa-alue, joka kuuluu Herttoniemen kaupunginosaan. Muita Hertsikaan virallisesti kuuluvia alueita ovat Herttoniemenranta, Roihuvuori (entinen Itä-Herttoniemi) sekä Herttoniemen teollisuusalue. Kun edetään Kulosaaresta koilliseen, saavutaan Herttoniemen kaupunginosaan. Kun tarkastellaan koko Herttoniemen kaupunginosaa, näyttäytyy Länsi-Herttoniemi omalla paikallaan, lännessä. Lähteet: http://fi.wikipedia.org/wiki/Herttoniemi http://fi.wikipedia.org/wiki/Helsingin_alueellinen_jako
Sisältö: Las nueve vidas ; Fahrradfahren ist notwendig ; Kuppausta Kotiharjun saunassa ; Rippeitä ; Risto ; Dual ; 2001 toivetta ; Viimeinen kesäpäivä ; Yksityisetsivän tytär ; Elokuvantekijät
Tehtaanpuiston yhteiskoulu
Teuvan umpipihaiset talonpoikaistalot (Mäki-Laurila ja Harju)
Dagmarkällanin lähde
Laajasalon kirkko
Kantajengi viihtyy sateisena elokuuna Benjamin's Pubin pystybaarissa. Tunnelma kiristyy, kun yksi joukosta löytyy murhattuna.
Ravintola on elokuvassa nimeltään Rooma.
Köyhänperän latoalue
Sari, Sirkka
Myllypuron metroasema
Nisonen, Ville
Jokiniemen koelaitos on edustava näyte valtiovallan perustamasta maatalouden edistämiseksi rakennetusta tutkimus- ja oppilaitoksesta. Usealta vuosikymmeneltä periytyvä rakennettu ympäristö on kulttuuri- ja rakennushistoriallisesti arvokas kokonaisuus. Tikkurilan Ånäsin tilalle perustetun maanviljelystaloudellisen koelaitoksen rakennuskannan vanhin kerros muodostuu 1900-luvun alussa rakennetuista, jugendhenkisistä laboratoriorakennuksista, samanikäisistä punatiilisistä karjatalousrakennuksista. Alueen nuoremmat rakennukset ovat 1920-1960-luvuilla rakennettuja laitosrakennuksia ja henkilökunnan asuinrakennuksia. Jokiniemen vanhimmat rakennukset on suunnitellut maanviljelyshallituksen arkkitehti H.Rh. Helin 1906 tutkimuskeskustoimintaa varten. Laitosrakennukset I ja II ovat 1909 valmistuneita kolmikerroksisia, rapattuja jugendrakennuksia. Laitosrakennus I:n pohjoispäädyssä on komea, pylväiden kannattaman katoksen suojaama sisäänkäynti, josta on voitu ajaa hevosella sisään koe- ja näyte-eriä. Laitosrakennus II on puolestaan rakennettu maanviljelys-kemiallisen ja fysikaalisen sekä entomologisen osaston käyttöön. Siihen on liittynyt kaakkoissivulla kasvihuone, joka on purettu. Pitkänurkkainen hirsistä rakennettu vilja-aitta on vuodelta 1908, vuotta myöhemmin on valmistunut henkilökunnan kellarin hirsirakenteinen maanpäällinen osa. Laitoksen karjapihassa Kuriirintien eteläpuolella ovat puurakenteiset tallimiehen asuinrakennus ja tilanhoitajan asuinrakennus sekä tiilirunkoiset navetta ja talli. Maatalouden tutkimuskeskuksen laitosrakennuksen vuodelta 1938 on suunnitellut arkkitehti Erkki Huttunen. Se sijaitsee vanhimpien laitosrakennusten itäpuolella. Talousrakennus on vuodelta 1950. Arkkitehti Osmo Siparin suunnittelema laitosrakennus vuodelta 1964 on joen mutkassa, tutkimuslaitosalueen lounaisnurkassa. Tikkurilantien pohjoispuolella on professorien ja assistenttien asuintaloja.
Maanviljelyshallitus (1892-1917) perusti tutkimusta ja koeviljelyä varten Jokiniemen maanviljelystaloudellisen koelaitoksen Helsingin maalaiskuntaan 1898. Koelaitos koostui alkujaan viidestä osastosta. Laitoksesta tuli maatalouden tutkimuskeskus (MTT) 1957. Maanviljely ja karjanhoito vaikeutuivat kasvavan kaupungin keskellä, joten laitos muutti Jokioisiin 1981. Sen jälkeen Jokiniemen laitosrakennukset ovat olleet metsäntutkimuslaitoksen ja karjapihan rakennukset rakennushallituksen hallinnassa. Metsäntutkimuslaitos on rakennuttanut 1964 valmistuneeseen Osmo Siparin suunnittelemaan laitosrakennukseen uuden toimistosiiven sekä keskuslaboratorion. Kasvintuotannon tarkastuskeskuksen (KTTK) maatalouskemian osasto toimi arkkitehti Erkki Huttusen suunnittelemassa 1938 valmistuneessa laitosrakennuksessa vuoteen 2006 saakka, jolloin se muutti Viikin kampukselle.
Jokiniemen koelaitos
Eino Leinon patsas
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Hietaniemen tapettitehdas
The RDF Schema vocabulary (RDFS)
Viljo, Eeva Maija
Savia, Satu
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Isosaari)
'Syötyämme kävelimme Ruttopuistoon, ohi Vanhan kirkon ja siitä Bulevardille. Frida halusi Kauppatorille ja rantoja pitkin Kallioon. Pohjoisrannassa istuimme kaupungin laiturille, katselimme merta ja kauempana loistavia Laajasalon valoja.' (s. 56)
Anto ja Frida sulattelevat Eerikinkadulla syömäänsä pizzaa kävelylenkin avulla ja päätyvät Pohjoisrantaan.
Heinonen, Eero (piano)
Säpin luotsi- ja majakkasaaren rakennukset muodostavat hyvin säilyneen ja monipuolisen merenkulun historiaan liittyvän rakennuskokonaisuuden. Säppi on pyöreä, pieni metsäinen saari noin 14 kilometriä kaakkoon Porin Mäntyluodon ja Reposaaren satamista. Säpin pohjois- ja länsipuolella aukeaa aava meri. Kohteen liikennehistorialliseen rakennuskantaan kuuluvat majakka, sen henkilökunnan rakennukset sekä luotsiasema. Ne muodostavat suojaisasti rakennetun umpipihan. Pihan sivuilla on pitkittäiset asuintalot ja päädyssä kaksikerroksinen aitta. Pihapiirin ulkopuolella on lisäksi sauna ja entisten rakennusten raunioita. Säpin vanha luotsiasema sijaitsee saaren länsirannalla Luusituvannokassa. Se on tornilla varustettu yksikerroksinen vartiotupa. Luotsiaseman vieressä on luotseille kuulunut varastorakennus. Pohjoisrannalla on vanha kämppärakennus. Majakan luoteispuolella on vanhemman tunnusmajakan perustuksen raunioita. Säpin majakka on 30,7 metriä korkea, matalalle graniittijalustalle perustettu tiilitorni. Siinä on kahdeksan metriä korkea suoraseinäinen alaosa ja piippumuuraustekniikalla tehty sirosti kapeneva yläosa. Tornin huipulla on alkuperäinen lyhtykoju erikoisine lakikoristeineen. Majakan sisätilat koostuvat keskuspilaria kiertävistä portaista ja lyhtykojun alapuolella olevasta päivystyshuoneesta. Majakan alkuperäiset julkisivut ovat peittyneet 1936 valetun betonikuoren alle.
Säpin ensimmäinen merimerkki oli Porin porvarien 1779 rakentama 18 metriä korkea riukukehikko, jonka huipulla oli huippumerkkinä tynnyri. Merimerkin luona poltettiin myös merkkitulia Kokemäenjoen suussa sijainneeseen satamaan pyrkivien laivojen opastukseksi. Vanhan merimerkin paikalle rakennettiin 24 metriä korkea puinen tunnusmajakka 1852. Säpin pohjoisosassa oli 1700-luvun lopulla ilmeisesti torppa ja 1899-1922 kalastustila. Uusi valomajakka valmistui 1873 osana Pohjanlahden valaisuohjelmaa. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Axel Hampus Dahlström. Samaan aikaan majakan kanssa valmistuivat sen vierelle sijoitetut majakanvartijoiden rakennukset. Vuosisadan lopulla Säppiin tehtiin myös pieni luotsivartiotupa, jossa päivysti muutama Reposaaren luotsi. Säpin majakkaa vahvistettiin 1936 betonikuorella. Majakka automatisoitiin 1962, jolloin myös sen miehitys lopetettiin. Merenkulkulaitos teki majakkarakennuksessa peruskorjauksen 1988, jonka yhteydessä valolaitteet muutettiin tuulivoimalla toimiviksi. Luotsivartiotoiminta saarella lopetettiin 1959.
Säpin majakkayhteisö ja luotsiasema
Näyttelijäntie 15
"Hakaniemen tori oli vastapäätä myymälää. Ikkunastaan hän saattoi seurata vilkasta torikauppaa. Seuraavana päivänä tuli puotiin torikauppias nahkaesiliinassaan. Mies kysyi puhelinta. - Saanko soittaa, kun olisi vähän asiaa? Hilja näytti seinällä olevaa konetta. - Kyllä vain, tehkää hyvin. Puhuttuaan asiansa torikauppias kaiveli esiliinansa taskusta pikkulantteja - Jaaha, paljonko tämä puhelu maksaa? Hilja oli juuri sanomaisillaan hinnan, kun hän hetken mielijohteesta tokaisi: - Ei se mitään maksa. - Jaa, että ei mitään. No, suurkiitos. Seuraavana päivänä sama torikauppias tuli taas soittamaan ja tarjosi maksua, mutta Hilja ei nytkään huolinut. - Neiti hyvä, te ette ota maksua, mutta saanko minä silti tulla soittamaan, kun on asioita? - Kyllä toki, milloin hyvänsä tarvitsette puhelinta. Tällä oivalluksellaan Hilja Viljanen taisi tehdä parhaan myyntitemppunsa. Tieto puhelimesta levisi nopeasti. Muitakin torikauppiaita ilmestyi myymälään hoitamaan asioitaan 'Hiljan telefoonilla'. Samalla he vilkaisivat hyllyille ja ostivat aina jotakin." (s. 82-83)
Hilja Viljanen perusti 1908 siirtomaa- eli sekatavarakaupan Hakaniemen torin laitaan, Sörnäisten rantatie 1:een.
Historiallisen maantien ja vesireitin yhtymäkohdassa, maisemallisesti vaikuttavassa ympäristössä sijaitseva Vammalan keskustaajaman kirkko, Tyrvään kirkko on 1800-luvun jälkipuoliskon monimuotoisen kirkkoarkkitehtuurin edustavimpia esimerkkejä. Tyrvään kirkko on Sastamalan seurakunnan pääkirkko. Tiilikirkko on rakennettu maanteiden ja vesireitin yhtymäkohtaan Vammaskoskeen pistävälle niemelle. Ulkoarkkitehtuuriltaan katedraalimaisen komea myöhäisempiretyylinen kirkko on pohjamuodoltaan sisäviisteinen ristikirkko, jonka alttari sijaitsee itäpäädyssä ulkonevassa täyskorkeassa kuoriapsidissa. Ristikeskustaa korostaa monisärmäinen matala katto-osa. Läntisen ristivarren päätteenä ovat kaksoistornit ja niitä yhdistävä kolmikerroksinen galleriakäytävä. Puhtaaksi muurattuja ulkoseiniä jäsennöivät pyörökaariset ikkunat. Pelkistetyn valkoisessa kirkkosalissa on laakea lautaholvi. Kiinteään sisustukseen kuuluvat lehterit ja saarnastuoli ovat alkuperäiset. Alttaritauluja on kolme. R.W. Ekmanin 1866 maalaamien taulujen aiheina ovat Ristiinnaulitseminen, Kristuksen kirkastuminen ja Ylösnousemus. Vammaskosken partaalla, kirkon vastarannalla, on ns. Tyrvään uusi pappila, jonka 1890 rakennettu vanha kivinavetta toimii Tyrvään seudun museona. Viereinen Vammaskosken ylittävä silta on rakennettu 1913-1915.
Vammalan kirkko rakennettiin 1848-1855 Satakuntaan useita kirkkoja piirtäneen Turun kaupunginarkkitehti P.J. Gylichin laatimien piirustusten mukaan. Sisätilat uudistettiin 1930-luvulla arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelemassa korjauksessa. Nykyisin kirkko on 1982 sattuneen pienen tulipalon jälkeen tehdyn kunnostuksen mukaisessa asussa. Pappilan klassistinen päärakennus on valmistunut 1923 aikaisemman puisen, tulipalossa tuhoutuneen, pappilarakennuksen paikalle. Vammaskosken ylityspaikalla oli kiinteä silta jo 1600-luvulla. Sillan ylittävä maantie on osa vanhaa sisämaantietä, joka kulki Turusta Ylä-Satakuntaan ja Hämeeseen jo 1500-luvulla. Nykyisen 114 metrin pituisen sillan rakennustöitä johti rakennusmestari Valle Antila. Valmistuessaan silta oli merkittävimpiä maassamme.
Vammalan kirkko
Kirjan perheen nousee raitovaunuun numero 6 Arabianrannassa.
Katajanokan vierassatama
Mikä on 1930-luvun Haagan osoitteen Metsätie 13 osoite nykyään? Metsätie kulki Haagassa junaradan pohjoispuolella, radan suuntaisesti. Vuonna 1952 se nimettiin uudelleen Artturi Kanniston tieksi. Aikoinaan Metsätiehen kuului kuitenkin myös alkuosa nykyisestä Orapihlajatiestä. Metsätie 13 näyttää kartan mukaan olleen nykyisen Orapihjalajatie 3:n paikkeilla. Tonttiin todennäköisesti kuului myös osa alueesta, joka on nyt Eliel Saarisen –tien kantena. Lähteet: Helsingin kadunnimet. 2. painos. Helsinki 1981 Roos, John E. : Haagan kauppalan historia. Helsinki 1950
Yleisö-wc
Yleisökäymälät rakennettiin traverssi Bethunin eteläpuoliseen, venäläisen varuskunnan aikana rakennettuun valliin vuonna 1953 ravintola Walhallan kunnostamisen yhteydessä. Muinaistieteellisen toimikunnan toivomuksesta wc:iden seinät muurattiin luonnonkivestä. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: Analecta Archaeologia Fennica, XV. Kuva: MV SL Valokuva.
Bulgarin, Faddei
Naapurinvaaran kylä
Ilvesheimo, Gerry Birgit
Rakennuksen arkkitehti yhdessä A.H.Gunnar Aspelinin kanssa
'Hamid löysi Kadetintien talon nopeasti, parkkeerasi kadun varteen ja kuunteli ystävällisen ja kärsivällisen näköisenä kun jälleen kerran selitin, että tarvitsisin sitä tässä ja nyt eikä se saanut ottaa muuta keikkaa.'
Tutkimukset vievät Tapanin Munkkiniemeen rouva Bonsdorffin luo.
"Mutta ennen kaikkea: minun onnistui vuokrata valtavan iso vanha huoneisto Mariankadun varrelta. Siinä oli parkettilattia ja kaakeliuuni." (s. 58)
Pakkasvirta, Jaakko
Pielisjoen kanavat (Saapaskoski)
Vuosaaren ala-aste
Lönn, Wivi
Helsingin yliopiston rakennukset (Siltavuorenpenger)
Ikänsä Stasista aina Stadista, Helsinki City
Nedonoskovin talo
"Aula oli L-kirjaimen muotoinen. Vasemmalla vaatenaulakot, kaksi hissiä ja leveä portaikko alakertaan. Karpalo riisui päällystakkinsa ja ripusti sen naulakkoon. Mikrofonista kuului tasaista pianonpimputusta. Aula jatkui oikealle pitkänä käytävänä. Ikkunaseinustalla oli muutama tuoli ja suuri pyöreä pöytä täynnä sanomalehtiä. Vastapäsellä seinällä työlistat, tiedotuksia, julisteita ja postilokerot. Valkoinen lattia, vaaleat seinät. Suuri näköalaikkuna Töölönlahdelle. Suoraan vastapäätä häämötti Kansallisteatterin siluetti, hiukan kauempana oikealla Finlandiatalon juhlavat ääriviivat." (S. 129.)
Näyttelijä Minttu Reiman työpaikka, jossa Karpalo käy kuulustelemassa häntä henkilökunnan tiloissa. Karpalo käy teatterissa myös katsomassa Anna-Liisa -näytelmän kenraaliharjoitusta.
Heimola
Sorsa, Riki
Vuonna 1968 Claire Aho otti 50 valokuvaa Helsingistä, jotka pääsivät Saksan Kielissä järjestettyyn Neljä pohjoismaista pääkaupunkia -näyttelyyn. Claire Ahon mustavalkokuvien lisäksi Kjell Westö kuvaa vuoden 1968 Helsinkiä esseessään 'Niin ei ole kuin miltä näyttää. Merkintöjä Helsingistä 1968'.
Jokaisen kaupungin historiassa on hetkiä, jolloin uusi ja vanha, tuleva ja väistymään tuomittu ovat yhtä vahvasti läsnä. -Kjell Westö Vuonna 1968 Claire Aholla oli vain joitakin viikkoja aikaa kuvata Helsinkiä Kielissä, Saksassa, järjestettävään Neljä pohjoismaista pääkaupunkia -näyttelyyn. Hän otti viisikymmentä mustavalkokuvaa, joiden punaisena lankana on yllätyksellisyys. Aho katsoo tavallista elämänmenoa totutusta poikkeavasti ja sommittelee kuvansa ainutlaatuisesti. Nämä nyt kirjaksi kootut otokset ovat kuin ajan peili, josta heijastuu ihmisten kaupunki neljänkymmenen vuoden takaa. Helsinki-aiheistaan tunnettu kirjailija Kjell Westö vie tekstillään lukijan 1960-luvun kaupunkitunnelmiin. Claire Aho (s. 1925) on Juhani Ahon ja Venny Soldanin pojantytär. Paitsi merkittävään kulttuurisukuun hän kuuluu myös suomalaisen värivalokuvauksen pioneereihin. Det finns ögonblick i varje stads historia då det nya och det gamla, det kommande och det som är dömt att ge vika, är närvarande med lika stor kraft. Claire Aho deltog år 1968 med en serie fotografier från Helsingfors i utställningen ”Fyra Nordiska Huvudstäder” i den tyska staden Kiel. Hon hade tagit femtio svartvita fotografier, alla med en överraskande komposition. Bilderna har nu sammanställts till en bok som reflekterar sin tid och skildrar människornas stad sådan den såg ut för fyrtio år sedan. Kjell Westö, känd för sina Helsingforsskildringar, har skrivit texterna som tar läsaren på en utflykt till 1960-talets stadsmiljö. Claire Aho (f. 1925) hör till banbrytarna för färgfotografering i Finland. In the history of every city there are moments when the new and the old, the future and that which must give way, are present with equal force. In 1968, Claire Aho photographed Helsinki for the "Four Scandinavian Capitals" exhibition held in Kiel, Germany. The common thread in the fifty black-and-white photographs she took is the element of surprise. These shots, now collected in book form, are a mirror of time, showing a reflection of the people's city as it appeared forty years ago. The texts by Kjell Westö, the author praised for his Helsinki themes, evoke the urban feeling of the 60s. Claire Aho (b. 1925), the Grand Old Lady of Finnish photography, is a pioneer of colour photography in Finland. (takakansiteksti)
Yliopisto
Käyhkö, Kauko
Inkoon laajan keskiaikaisen kirkkopitäjän Pyhälle Nikolaukselle, merenkulkijoiden suojeluspyhimykselle omistettu harmaakivikirkko on rakennettu keskiaikaisten maa- ja vesireittien solmukohtaan. Suuren Rantatien ja Inkoonjokisuun risteys kirkkoineen ja pappiloineen on muodostanut jo keskiajalla pitäjän kirkollisen, hallinnollisen ja liikenteellisen keskipisteen. Kyrkfjärdetiin laskevan Inkoonjoen suussa on kirkonkylille tyypillistä 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun rakennuskantaa, vanha kaupparakennus ja entinen kunnantalo. Inkoon harmaakivikirkon suorakaiteen muotoisen runkohuoneen pohjoisseinään liittyy sakaristo, asehuone on purettu. Itäpäädyn muista keskiaikaisista kirkoista poikkeava tiilikoristelu koostuu vaakanauhasta, sen päältä kohoavasta suuresta rististä sekä pyörökomeroryhmistä ristinvarren kummankin puolen. Jykevät kahdeksankulmaiset pilarit jakavat kirkkosalin kahteen laivaan. Nelitraveisessa runkohuoneessa sekä sakaristossa on yksinkertaiset ristiholvit. Kuorin seinä- ja holvimaalaukset ovat myöhäiskeskiaikaiset. Pohjoisseinän länsipäässä on fragmentaarisena säilynyt Kuolemantanssi-aiheinen maalaus. Kiinteä sisustus on perusilmeeltään empiretyylinen. Kirkon kaakkoispuolella olevan kellotapulin pohjakerros lienee keskiaikainen. 1730-luvun lopussa rakennusmestari Schultzin johdolla laajennetun kiviosan päälle rakennettiin kolmikerroksinen, ulkoseiniltään tervattu puutapuli, jonka alin kerros on toiminut makasiinina. Kirkkoa ympäröi harmaakiviaidalla rajattu hautausmaa. Kiviaita valmistui 1852, hautausmaan laajennukset 1918 ja 1956. Kirkkoherranpappila sijaitsee keskiaikaisella paikallaan kirkon pohjoispuolella, Fagervikiin johtavan vanhan maantien, Suuren Rantatien varrella. Pappilan 1830-luvun lopulta oleva päärakennus on yleishahmoltaan ja yksityiskohdiltaan komea empiretalo, jossa huomiota kiinnittävät mm. kulmien pilasterit, leveä vaakalaudoitus ja muotoillut räystäslistat. Rakennuksessa on keskeissali, kuusi muuta huonetta ja keittiö. Puistomaisella tontilla on vanha hirsiaitta ja komea, 1890-luvulta oleva harmaakivinavetta, joka on jäänyt pohjoiseen johtavan maantien toiselle puolelle. Kirkon eteläpuolella, joen varrella, vanhan sataman tuntumassa on 1900-luvun vaihteessa rakennettu, myöhemmin kunnantalona toiminut huvilarakennus. Sen vieressä oleva kiinteistö ns. Köpmans 1880-luvulta on vanhin kirkonkylän liikerakennuksista.
Inkoon harmaakivikirkko rakennettiin käyttäen hyväksi aikaisemmin paikalla olleeseen vanhempaan kivikirkkoon kuuluvia osia. Varhaisemman kapeakuorisen, mahdollisesti länsitornillisen kirkon seinärakenteita on näkyvissä sekä pohjois- että länsiseinässä. 1200-luvun lopulle tai 1300-luvulle ajoitettavissa oleva kivikirkko laajennettiin ja holvattiin nykyiseen kaksilaivaiseen asuunsa 1400-luvun lopulla. Kirkko paloi salaman sytyttämänä 1623. Isonvihan venäläismiehityksen jälkeen kirkkoon tehtiin 1733-1734 uudet kattoristikot ja paanukatto, samalla päätyjä hieman madallettiin. Korjauksesta vastasi rakennus- ja muurarimestari Johan Friedrich Schultz. 1818 kirkkoon avattiin kolme uutta ikkuna-aukkoa ja muut laajennettiin rakennusmestari Martti Tolpon johdolla. Huonokuntoinen asehuone purettiin 1840-luvulla, jolloin myös kirkkosalin kiinteä sisustus uusittiin arkkitehti Jean Wikin laatiman ehdotuksen mukaan. Länsipäähän rakennetulle lehterille hankittujen urkujen julkisivut toteutettiin ruotsalaisen arkkitehti C.G. Blom Carlssonin piirustuksen mukaan. Kuorin kalkkimaalaukset restauroitiin 1953-1954. Kirkkoa kunnostettiin 1992 arkkitehti Carl-Johan Slotten johdolla. Inkoon pappila mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1337. Pappilan nykyinen päärakennus valmistui 1836. Seurakunta oli tuolloin Helsingin yliopiston teologian professoreiden prebendinä eli palkkatilana, haltijanaan kirkkohistorian professori Benjamin Frosterus. Hänen tuomiaan piirustuksia seurakunta piti suurellisina, ja uudet, toteutetut piirustukset laati rakennusmestari Gustaf Adolphsson. Inkoon kunnantaloksi ostettiin ns. Stenvallin huvilaksi valmistunut rakennus kirkon eteläpuolelta 1915. Uuden kunnantalon valmistuttua rakennus muutettiin kirjastoksi. Venäläinen kauppiaan Roman Mitranoffin perustama Köpmans toimi kauppana 1880-luvulta alkaen.
Inkoon kirkko ja pappila
Erottajan pelastusasema
Granholm, Florentin
Useimpien kirjan isien ja tyttärien opiskelu- ja työpaikka.
Penttilä, Timo
halls
hallit
'- Nykyään Koffin puisto on varsinainen bailauspaikka, siitähän on tullut jo Kaivariakin suositumpi, Peppi lisäsi. - Luin just jostain kansanliikkeestä, joka on vaatimassa, että puisto suljettaisiin öisin. Meteli kuulemma häiritsee herkkäkorvaista naapurustoa ja varsinki viikonloppuisin koko mesta alkaa muistuttaa kaatopaikkaa. Ympärivuorokautisesta valvonnastakin on puhuttu.' (s. 15) 'Yksiön ainoasta ikkunasta avautui hieno näköala Sinebrychoffin puiston yli Hietalahteen. Oli alkanut tuulla. Satama-allas keinahteli katuvaloissa mustana ja hopeisena. Kirjavat lehdet ajoivat toisiaan takaa puistokäytävällä. Toisiinsa kietoutunut pariskunta suuteli kiihkeästi puiston tornin juurella. Pieni matalajalkainen koira nuuhki vasikan kokoista kaveriaan torin kulmalla.' (s.141)
Peppi haastattelee Rebeccaa ruskansävyissä hehkuvan puiston laidalla sijaitsevassa kahvilassa. Henrin yksiöstä avautuu maisema samaiseen puistoon.
kurttiinit
Puolalanmäellä sijaitseva Turun taidemuseo on Suomen ensimmäisiä moderneja museorakennuksia. Museon ympärille istutettu kaupunkipuisto muodostaa ympäröivän 1900-luvun alkupuolen rakennuskannan kanssa näyttävän, kaupunkikuvallisesti merkittävän kokonaisuuden. Puolalanmäen laella seisova, arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnittelema Turun taidemuseorakennus on monumentaalinen Aurakadun pääte. Rakennus edustaa amerikkalaisvaikutteista uusromaanista tyyliä, joka on ollut suosittua 1800-luvun lopulla eurooppalaisten museorakennusten suunnittelussa. Rakennuksen julkisivut ovat harmaata Turun graniittia. Vapaamuotoisessa ja maastomuodot huomioon ottavassa Puolalanmäen puistossa heijastuu 1800-luvun mannermainen puistosuunnittelu, jollaisista esimerkkeinä ovat Turun Vartiovuori, Helsingin Tähtitornin puisto ja Kaivopuisto. Puiston alue perustuu arkkitehti C.L. Engelin vuoden 1827 kaupunkipalon jälkeen laatimaan asemakaavaan, jossa hankalat maastonkohdat ovat rakentamattomia. Puistossa sijaitsee useita 1900-1920 -luvuilla rakennettuja art nouveau -tyylisiä ja klassistisia asunto-osakeyhtiöiden asuinrakennuksia piharakennuksineen. Kokonaisuuteen kuuluvat myös vuosisadan alun rakennukset piharakennuksineen Aurakadun, Torninkadun ja Tuurintien varrella. Puiston länsiosassa Iso-Puolalan tontilla on kaksi Turun paloa edeltävää, vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta periytyvää puurakennusta. Taidemuseon ja Puolalanmäen kaupunkikuvalliseen asemaan liittyy Turun kauppatorilta Puolalanmäelle nousevan Aurakadun varsi. Puuistutuksin reunustetun Aurakadun varrella sijaitsevat katulinjasta ulommas vedetyt Kauppaopiston sekä lyseon koulurakennukset sekä kaksi jugendtyylistä asuinkerrostaloa.
Turun taidemuseohanke sai alkunsa yksityisestä lahjoituksesta 1890-luvulla. Sijainniksi suunniteltiin Tuomiokirkon ja joen välistä puistikkoa, mutta lopulta paikaksi valittiin maisemamaalari Berndt Lindholmin ehdotuksesta Engelin vuoden 1828 kaavassa rakentamattomaksi mäeksi jätetty Puolalanmäki. Arkkitehti Gustaf Nyström voitti 1900 järjestetyn kutsukilpailun Turun taidemuseon rakennuksen suunnittelusta. Rakennukseen sijoitettiin myös Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulu ja rakennushanke toteutettiin 1901-1904. Se oli yksi Suomen ensimmäisistä museorakennuksista. Taidemuseon peruskorjaus, jonka aikana rakennuksen takasivulle rakennettiin lasipintainen hissi- ja porrashuone valmistui 2005. Taidemuseo muutti Puolalanmäen asemaa kaupungissa; mäen istuttaminen puistoksi alkoi museon rakentamisen aikaan. Mäellä sijainneet vuoden 1827 palosta säilyneet puutalot ja –mökit purettiin ja puiston reunamille rakennettiin komeita asuinkerrostaloja, suunnittelijana muun muassa arkkitehti Alexander Nyström ja rakennusmestari A. Thomander. Rakentaminen tapahtui asemakaavan vastaisesti, sillä talojen julkisivut käännettiin puistoon suuntautuviksi. Rakennuskanta täydentyi myöhemmin 1920-luvulla mm. Jussi Paatelan suunnittelemin asuintaloin. Taidemuseon suunnitelleen arkkitehti Nyströmin ehdotuksesta taidemuseolle johtavan Aurakadun yläpään tonteilta kiellettiin rakennusten sijoittaminen katurajaan. Katua levennettiin ja sen varteen istutettiin puita.
Puolalanmäki ja Turun Taidemuseo
Mäkelä, J. Pekka
Tarkka kuvauspaikka Fredrik Paciuksen patsaan edusta.
Kuortaneen kaksifooninkiset pohjalaistalot pihapiireineen muodostavat poikkeuksellisen komeita ja yhtenäisenä säilyneitä kokonaisuuksia kyläteiden varsilla. Kuortaneen pohjalaistalot muodostavat oman tyyppinsä, jolle on ominaista räystäiden koristelistoitus, kuistien ja haukkaikkunoiden vaihtelevat puitejaot sekä rakennuksen ullakkopäätyjen keltamultamaalaus. Muuten rakennukset ovat punamullattuja valkoisin nurkkalaudoin ja ikkunanpielin. Kuortane on 1800-luvulla ollut Kainuun ohella merkittävin tervan tuotantoalue maassamme ja tervakaupan tuoma varallisuus ilmenee selkeästi pitäjän komeissa pohjalaistaloissa. Kuortaneen komeista pohjalaistaloista kuuluisin ja tunnetuin on Länsirannalla sijaitseva Viitalan talo, Lakeuden lukko, aittoineen. Hallitsevalla paikalla kylän keskivaiheilla, vastapäätä Kuortaneen kirkkoa järven toisella puolella oleva kaksifooninkinen talo on rakennettu 1835 ja sen sekä kaksikerroksisen vilja-aitan arkkitehtuurissa näkyy uusklassismin arkkitehtuurin vaikutus. Ruismäen tiivis puolitoista- ja kaksifooninkisten talonpoikaistalojen rivi on nykyisen Seinäjoelle johtavan valtatien eteläpuolella. Ruismäen vanhimmat rakennukset sijaitsevat nimensä mukaisesti mäellä, viljeltyjen peltojen keskellä. Kylän neljä 1900-luvun alkupuolen ja jälleenrakennuskauden taloa ovat alavammalla maalla kylätontin länsipuolella. Kuhajärven etelärannalla, Lapuanjoen ja vanhan mutkittelevan maantien välillä on Kuhan taloryhmä. Yli-Kuhan kaksifooninkinen punamullattu päärakennus vuodelta 1877 seisoo kivinavettoineen Ala- ja Keski-Kuhan tiiviin taloryhmän eteläpuolella. Länsiranta, Kuhajärvi ja Lapuanjokirannat ovat osa valtakunnallisesti arvokasta Kuortaneenjärven maisema-aluetta.
Kuortaneen kiinteä asutus syntyi Kuortaneenjärven ympäristöön 1500-luvun puolivälissä. Tervanpoltto ja kytöviljely vaurastuttivat pitäjää ja sen talonpoikia 1700-1800-luvulla, ja vaurastuminen näkyi komeiden talonpoikaistalojen rakentamisena. Talon jakamisen yhteydessä uudet talot rakennettiin samalle mäelle ja samaan pihaan. Ruismäki asutettiin 1771, kun Märijärven talon tytär sai torpan sieltä. Talot oikaistiin samaan riviin uusjaossa 1800-luvun lopulla ja talon halkomisen yhteydessä 1904.
Kuortaneen pohjalaistalot (Nisula)
Outinen, Kati
Alppilan vesitorni
I deras lilla stadsdel Hermanstad, som låg inklämd i triangeln mellan den livligt trafikerade Tavastvägen, återvinneingscentraleni de gamla avfallsanläggningarna på Byholmen och Helsingfors fängelse, var arbetslösheten en ständig hyresgäst. (s. 51)
En död man hittas i sin lägenhet i Hermanstad
"Lähdin kävelylle. Rahjustin hitaasti Koffin puistoon. Sen rinne oli täynnä värikkäillä pyyhkeillä ja kankailla lojuvia, helteestä nauttivia ihmisiä. Pysähdyin katselemaan kuinka mäen päällä olevaan suureen betonialtaaseen laskettiin vettä. Vaaksan syvyinen vesi kuhisi kiljahtelevia pikkulapsia, jotka säntäilivät edestakaisin ja pärskyttivät vettä ympäriinsä. Joku tuiskahti naamalleen, ja pian tarvittiin äitiä lohduttamaan ja puhaltamaan polveen." (s. 53)
Kupittaa on yhtenäinen ja hyvin säilynyt jälleenrakennuskauden asuntoalue. Yhteensä alueella on kuutta erilaista talotyyppiä, jotka kaikki ovat avoverannalla varustettuja yksikerroksisia, matalakattoisia puutaloja. Tonttien vehreät puutarhat ovat hyvin hoidettuja ja rajautuvat kadulle päin orapihlaja-aitoihin. Tonteilla ei ole talousrakennuksia lukuun ottamatta satunnaisia autotalleja. Kupittaanpuiston ruotsalaistaloalue käsittää Kunnallissairaalantien ja Kupittaankadun välisen pitkittäisen pientaloalueen, joka rajautuu päistään Uudenmaankatuun ja Sepänkatuun. Suurin osa alueen taloista on Ruotsin lahjoittamia tehdasvalmisteisia puutaloja. Ruotsalaistalojen lisäksi alueella on suomalaisvalmisteisia puuelementtitaloja, jotka eivät ulkoasultaan eroa lahjataloista. Kaikki talot ovat suurinpiirtein saman kokoisia. Niissä on alun perin pystyrimalaudoitettu ulkovuoraus ja huopakatto sekä kaksi- tai kolmijakoiset ikkunat.
Suomeen saatiin 1940 Ruotsista 2000 tehdasvalmisteista puutaloa, joista 650 oli tarkoitettu pommitettuihin kaupunkeihin ja 1350 siirtoväen pika-asutustiloille. Ruotsalaiset lahjoitustalotyypit suunniteltiin Suomessa, mm. Helsingin kiinteistövirastossa (arkkitehti Lauri Pajamies) ja Ruotsissa tehtiin työ- ja asennuspiirustukset teollista tuotantoa varten. Talojen pystytyksestä kaupunkeihin huolehtivat kaupunkien rakennusviranomaiset ja maaseudulle Puutalo Oy. Lahjoitustalojen suurimpia vastaanottajia olivat Helsinki, Lahti, Kuopio ja Kuhmo. Yleisin tyyppi oli kaksi huonetta ja keittiön käsittävä talo. Suurempaa kolmen huoneen talotyyppiä rakennettiin vain Helsinkiin ja Turkuun. Kupittaan nykyiselle ruotsalaistaloalueelle suunniteltiin jo 1920-luvulla puutarhakaupunginosaa. Bertel Jungin asemakaava ei kuitenkaan toteutunut, vaan pommituksissa kärsinyt Turku kaavoitti entisen pellon ruotsalaisia lahjoitustaloja varten 1940. Kaavan laati Turun asemakaava-arkkitehti E. Sutinen, joka jatkoi kaavaa samojen periaatteiden mukaisesti seuraavana vuonna Kaskenkadulle ja Sepänkadulle asti suomalaisvalmisteisia taloja varten. Turkuun pystytettiin 75 lahjataloa, jotka myytiin pääasiassa siirtoväelle ja pommituksissa kotinsa menettäneille turkulaisille. Talot koottiin rakennuspaikalla ja Turun kaupunki osallistui töihin rakennuttamalla taloihin kellarikerrokset ja perustukset.
Kupittaan ruotsalaistaloalue
Viikin kampus
Pohjoisranta 6
Vanajaveden laakson keskiaikaista rälssiä edustaa merkittävä joukko kartanoita Hattulan alueella. Lahdentaan, Suontaan, Lepaan, Merven ja Vesunnan keskiaikaiset rälssi- ja säterikartanot muodostavat laajan viljelymaiseman Vanajaveden laakson pohjoisosaan. Alueella korostuvat rakennetun ympäristön lisäksi myös historialliset ja maisemalliset arvot. Lepaan kartanon maille perustettu puutarhaopisto on Mustialan maatalousoppilaitoksen ja Evon metsäopiston rinnalla autonomian aikana perustettuja valtion oppilaitoksia, joiden tavoitteena oli maanviljelyksen, metsähoidon ja puutarhaviljelyn edistäminen Suomessa. Oppilaitos on alkuperäisessä käytössään, puutarha-alan opetus on jatkunut yhtäjaksoisesti vuosisadan ajan. Lahdentaan, Suontaan, Lepaan, Merven ja Vesunnan kartanoympäristöihin kuuluu monipuolisen, eri vuosisadoilta peräisen olevan rakennuskannan ohella pitkään viljelyksessä olleet peltoaukeat talouskeskuksiin johtavine puukujanteineen sekä puistot ja laajat puutarhaviljelmät. Kartanoiden historiaan liittyy Hämeen ja koko maankin historiassa vaikuttaneiden sukujen ja henkilöiden vaiheita. Rakennuskannan ja puistojen suunnittelussa on käytetty hyväksi tunnettujen arkkitehtien ammattitaitoa. Kartanoiden ja puutarhaopiston lisäksi alueella on lukuisia maatiloja ja huviloita sekä niihin liittyneitä työntekijöiden asuinrakennuksia. Lepaan puutarhaoppilaitos on perustettu entisen Lepaan rälssisäterin maille. Nykyinen Lepaa jakautuu kolmeen osaan. Alueen ytimen muodostaa 1930-luvulla rakennettu opistopiha, jonka rakennukset muodostavat neljältä sivulta rakennetun pihaneliön. Toisen osan muodostavat salmeen liittyvässä puistossa alueen vanhimmat rakennukset, kartanon päärakennus ja pytinkirakennus. Alueen läpi kulkee tuulimyllylle, myöhäiskeskiaikaiselle kivisakastille ja siihen liittyvälle, kiviaidan ympäröimälle hautausmaalle päätyvä tie. Nykyisin (2009) Lepaalla toimii Hämeen ammattikorkeakoulun Lepaan yksikön puutarhaoppilaitos. Alueen uusin rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1950- ja 1960-lukujen vaihteesta ja 1990-luvulta. Uusi kasvihuone on rakennettu 2000-luvulla. Hattulan keskiaikaisten kartanoiden ja Lepaan puutarhaopiston alue on osa Vanajaveden laakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Vanajavedenlaakson kulttuurimaisemat ovat olleet Hämeen tiheimmin asuttua seutua jo rautakaudella suotuisien olosuhteiden ja tärkeän vesireitin vuoksi. Esihistoriallisesta asutuksesta kertovat lukuisat kalmistot, asuinpaikat, muinaispellot, kuppikivet, miekanhiontakivet ja linnavuoret. Keskiajan alkupuolella Ruotsin valta ja kristinusko alkoivat vahvistua Hämeessä, mikä näkyi kirkkoina, linnoituksina ja rälssikartanoina. Hattula on Hämeen vanhimpia pitäjiä ja Tyrväntö ts. Kulsiala oli Hattulan seurakunnan kappeli 1440-luvulta alkaen. Kappeliseurakunnan kivinen sakasti rakennettiin 1400- ja 1500-lukujen vaihteessa ja siihen liittyi puinen kirkkohuone. Kirkko purettiin sakaristoa lukuun ottamatta 1799, jolloin Tyrvännön uusi kirkko rakennettiin Suotaalan kylään. Lahdentaan kartano mainitaan rälssinä 1449, asuinkartanoksi se muodostui 1600-luvun jälkipuoliskolla. Sotaneuvos Boijen perustama pellavakehräämö ja kehruukoulu toimivat Lahdentaassa 1762–1776. Kaksikerroksinen hirsinen päärakennus valmistui 1787. Nykyinen uusrenessanssityylinen ulkoasu on 1880-luvulta, keittiösiipi on rakennettu 1925. Pihapiirissä on asuin- ja talousrakennuksia 1800-luvulta. Puisto on perustettu 1700-luvulla. Suontaan kartano oli jo keskiajalla asuinkartanona. Suomen ensimmäinen tunnettu ritari ja poliittinen vaikuttaja Niilo Olavinpoika oli tilan isäntänä 1300- ja 1400-lukujen vaihteessa. Kartanomiljöö on 1900-luvun alkupuolelta. Klassististyylisen suunnitelman teki arkkitehtitoimisto Frosterus & Gripenberg, joskaan suunnitelmia ei toteutettu kokonaisuudessaan. Päärakennus on uusittu nykyasuunsa 1927. Päärakennusta ympäröivän puiston suunnitelmat teki Bengt Schalin 1928–30. Talouspihan kookkaat tiilirakenteiset karjarakennukset ovat 1890- ja 1920-luvuilta. Merven rälssisäteristä ja kylästä on maininta 1380-luvulta. Kartano muodostui Ylöstalon ja Alastalon rälssisätereistä sekä niihin 1830-luvulla yhdistetystä Kraatarin rälssisäteristä. Kartanon rakennukset ovat koivukujan päässä olevalla mäenkumpareella. Päärakennus ja sitä ympäröivä puisto ovat 1850-luvulta. Merven mäenharjanteelle keskittyneessä ryhmäkylässä on säilynyt perinteistä rakennuskantaa Heikkilän, Henttalan ja Visalan tiloilla. Vesunnan kartano on Hattulan vanhin. Ensimmäinen maininta rälssikartanosta on 1310-luvulta. Turun tuomiokirkon ja kruunun lisäksi omistajina ovat olleet mm. Sten Sture ja Arvid Tavast. Kartanon hirsirunkoinen, rapattu päärakennus on 1800-luvulta. Näyttävä kivi- ja tiilirakenteinen navetta on rakennettu 1840-luvulla Sten Sturen 1500-luvulla rakennuttaman harmaakivilinnan raunion kivistä. Hämeen vanhimpiin kartanoihin kuuluva Lepaan rälssisäteri mainitaan kirjallisissa lähteissä asuinkartanona jo 1460-luvulla. Tyrvännön kirkon sijoittuminen Lepaan kartanon maalle, lähes sen pihapiirin yhteyteen, kytkee kirkon ja kartanon keskiaikaiset vaiheet toisiinsa. Lepaata on kutsuttiin myös Stjernsundiksi Stjerncrantz-sukuun kuuluneiden omistajien mukaan. Päärakennus on perimätiedon mukaan 1600-luvulta. Nykyisen, lähinnä empiretyylisen ulkoasun rakennus sai 1800-luvun alkupuolella. Kartanon puutarha istutettiin alun perin 1760-luvulla. Englantilaistyylinen puisto on peräisin 1840-luvulta ja barokkityylinen puutarha 1930-luvulta. Stjernsundin kartanon viimeinen omistaja oli Karl Fredrik Packalén, joka luovutti tilan testamentissaan valtiolle 1902 puutarhuri- tai maanviljelyskoulua varten. Lepaan sijainti vilkasliikenteisen laivareitin varrella, erilaisten maalajien saatavuus sekä ilmaston lauhkeus mainitaan ratkaiseviksi tekijöiksi päätettäessä sijoittaa sinne suunnitteilla ollut valtion puutarhaopisto. Lepaan puutarhaoppilaitos perustettiin vuonna 1912 ja puutarhakoulu sen rinnalle vuonna 1923. Lepaan kartanon rakennuksia korjattiin ja rakennettiin vuosina 1910-12 oppilaitoksen käyttöön arkkitehti H. Helin johdolla. Toiminnot sijoitettiin kartanon vanhoihin rakennuksiin, ainoa uusi oli koulurakennus Opistola, joka sijoitettiin täydentämään asuntolaksi muutetun väentuvan Kotilan ja marjatuotannon säilytyspaikaksi muutetun aitan Marjalan reunustamaa pihaa. Koulua kohdannut tulipalo tuhosi täysin Opistolan 1934. Arkkitehti Jalmari Peltosen suunnitelmien mukaan rakennettiin 1935 entisen Opistolan kivijalan päälle ruokala Toimela ja vastapäätä pihan eteläreunalle nykyinen kolmikerroksinen opistorakennus. Opiston karjarakennukset rakennettiin 1930-luvulla Tyrvännön kirkolle johtavan maantien varteen. Rakennussuunnitelma käsittää kivinavetan, tiilisen makasiinin ja asuinrakennuksia ja ne laadittiin Yleisten rakennusten ylihallituksessa.
Hattulan keskiaikaiset kartanot ja Lepaan puutarhaopisto
Kolttasaamelaisten asutuspaikat (Oskarinjärvi ja Oskarinkoski)
"Veikko Rakkola oli käynyt Itäkeskuksessa viimeksi ennen laajennusta. 'Se on nyt isompi kuin Tiiaiskorven metsäpalsta. Kymmenen hehtaaria katettua tilaa', tytär kertoi puhelimessa. Omistus oli kuulemma siirtynyt hollantilaiselle sijoittajalle. Tungoskin näytti kansainvälistyneen: tummia huivipää-äitejä lastenvaunuineen, venäjää suhahtelevia saapasjalkoja, pikimustia pipomiehiä, sauvakävelijä, itsekseen puhuvia raitapukumiehiä, koiria talutushihnoissa. Kahvipöydässä mustalaisia kuin Haminan markkinoilla." (s. 17)
Robert Rakkola, entinen mainosmies, keikkailee helsinkiläisen kauppakeskuksen joulupukkina ja etsii elämälleen suuntaa.
Heikki Ritavuori, sisäministeri, asui Nervanderinkatuu 11:ssa, ja hänet ammuttiin asuintalon ovella 14.2.1922.
Kirja perustuu YLE, TV 1:n tuottamaan tv-sarjaan "Kotikatu". Kotiinpaluu on kirjasarjan ensimmäinen osa ja kattaa televisiosarjan 17 ensimmäistä osaa.
Degerö lågstadieskola
Forssell on näytellyt Kaupunginteatterin "Kauppamatkustajan kuolemassa" (ensi-ilta 1999), "Kvartetissa" (ensi-ilta 2002) sekä näytelmässä "Nuoruuden suloinen lintu" (2003).
Päijälän raittikylän perinteinen, tienvartta tiiviisti reunustava rakenne on hyvin säilynyt. Ala-Karkjärven pohjoispuolella, vanhan nelostien varrella sijaitseva raittikylä muodostuu kylätien linjauksen mukaan sijoittuneista kauppiaiden, käsityöläisten ja maanviljelijöiden asuttamista pihapiireistä. Tiheään rakennetusta kylästä on nykyisinkin vielä jäljellä kolmisenkymmentä rakennusta, joista vanhimmat ovat 1800-luvun puolelta. Parhaiten rakennuskanta on säilynyt Nuutin, Muistolan, Kanervan ja Kotilan tiloilla.
Päijälä mainitaan jo keskiajalla ja vuoden 1539 maakirjassa kylässä oli seitsemän savua, taloista Hukki eli Knihtilä oli suurin. Vuoteen 1698 mennessä Päijälään oli muodostettu Hukin, Kopolan, Kuttilan, Juntterin, Teppisen, Korolan, Leisalan, Muurahaisen, Hyrkkälän ja Sorkkalan kantatalot. Kylän halki kulki keskiaikaisperäinen Päijänteen läntinen maantie. Kun isojako 1841 Kuhmoisten kirkonkylän tuntumassa vakiinnutti yksityisen maanomistuksen, talot alkoivat myydä tontteja, joiden rakentamisen myötä syntyi tiivis kylä Päijälän tien varteen. Päärakennukset rakennettiin reunustamaan raittia. Ensimmäiset kauppaliikkeet perustettiin maakaupan vapauduttua 1800-luvun puolivälin jälkeen ja 1900-luvun alussa Päijälän raitin varrella oli jo useita kauppoja. Päijälän viimeinen kauppa sulki ovensa 1970-luvulla. Uusi tielinjaus jätti raittikeskuksen liikenteeltä syrjään 1980-luvulla.
Päijälän raittikylä
Luokkala, Ari
Tapanilan pientaloalue on esimerkki välirauhan aikana Ruotsista saadun avun turvin nopeasti kaavoitetuista ja rakennetuista asuinalueista, joilla helpotettiin karjalaisten evakkojen asuttamista. Alue muodostaa niin maisemallisesti kuin historiallisestikin arvokkaan kokonaisuuden. Lahden kaupungin länsipuolelle, Tapanilan tilan entisille pelloille sijoitetut talot sijaitsevat lähellä toisiaan ja muodostavat yhtenäisen ja hyvin säilyneen pientaloalueen. Rakennusten päätyjen sijoittaminen kadulle päin antaa alueelle väljän ja rytmikkään ilmeen. Alueen ulkoasuun vaikuttavat ratkaisevasti pienillä tonteilla olevat vehmaat puutarhat.
Talvisodan päättymisen jälkeen Suomi sai Ruotsista lahjoituksena noin 2000 ns. lahjataloa jälleenrakentamisen vauhdittamiseksi. Ruotsalaistaloja rakennettiin 75 paikkakunnalle. Suuria asuinalueita oli Helsingissä, Lahdessa, Porissa, Turussa, Forssassa, Kuhmossa, Kuopiossa, Tampereella, Mikkelissä ja Oulussa. Lahjatalojen piirustukset laativat yliarkkitehti Urho Orola ja arkkitehti Jalmari Peltonen, työ- ja kokoonpanopiirustukset tehtiin Ruotsissa. Tapanilan alueelle rakennuksia suunnitteli lisäksi arkkitehtiylioppilas Paavo Salminen. Talvisodan evakkojen asuttamiseksi Tapanilan tilan pelloille muodostettiin 105 tonttia, kaavan laati kaupungingeodeetti Lauri Kautto. Talot jaettiin syksyllä 1940 ja niiden mukana tulivat yksityiskohtaiset piirustukset, työohjeet ja aineluettelot. Tapanilan puutaloalue rakennettiin 1940-1941. Tapanilan lisäksi toinen Lahteen perustettu ruotsalaistalojen alue sijoitettiin kaupungin pohjoispuolelle ja nimettiin ruotsalaisen kummikaupungin mukaan Västeråsiksi.
Tapanilan ruotsalaistaloalue
Kumpulankatu
Kantele, Olavi
"Uudenvuoden yönä, samalla hetkellä, jolloin Tuomiokirkon kello alkoi kumautella kahtatoista lyöntiään julistaakseen, että eräs seitsemänkymmentäluvun vuosi on jälkeen eletty ja uusi alkamassa, Tehtaankatu kahdeksantoista kolmannen kerroksen huoneistoon kokoontunut seurue kohotti seisaalleen nousten lasinsa ja joi maljan vaihtuneen vuoden kunniaksi." (S. 5.)
Sai Lärvi-Ville takkiinsa, se itki Mollii mukaansa, se ei kai unta öisin saa, se maksais siitä mitä vaan. Se osti lisää humalaa...
aikana
during
Leila ja Jussi Antela ovat jouluostoksilla Forumissa samaan aikaan kun Kristiina järjestää kauppakeskuksessa epävireisen lauluesityksen.
Asuinparakki C98
Majoitusparakki C 98 pystytettiin vuonna 1972 Suomenlinnan työsiirtolan ensimmäisessä rakennusvaiheessa. Peltikattoinen pystylaudoitettu parakki sijaitsee kolmen parakin ryhmästä lähimpänä ruokalaa. Suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela. Rakennuksessa oli neljä kuuden miehen tupaa, keittiö, wc, suihkuhuone ja kuivaushuone. Se on majoitusparakkina edelleen. Heleän vaaleansininen talo maalattiin vihertävällä öljymaalilla ja sisäänkäynti varustettiin katoksella kesällä 1993. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Tastin kylä on rakennuskannaltaan hyvin säilynyt, tiivis, tyypillinen Pohjanmaan jokivarren asutuskeskittymä koskipaikan ja joen ylityspaikan kohdalla. Alavetelin nuorisoseurantalo Tastin kylässä on poikkeuksellisen komea jugendrakennus, joka maisemallisesti hallitsevalle paikalla kylärakenteessa. Alavetelin Överbyssä, Tastin mäellä on noin kymmenen yksikerroksisen talonpoikaistalon ryhmä runsaine talousrakennuksineen. Osittain 1700-luvulta periytyvä rakennuskanta muodostaa tiiviin kokonaisuuden mäen harjanteella, Perhojoen mutkan yläpuolella. Pappilankosken kohdalta Tastin mäelle nousee koivujen reunustama vanha Kokkolan ja Jyväskylän välinen maantie. Kyläkuvaan kuuluu myös 1950-luvun kansakoulu, jota on myöhemmin lajennettu. Alavetelin nuorisoseurantalo Gillestugan on poikkeuksellisen komea jugendrakennus. Rakennuksen kruunaa torni, joka erottaa sen maaseudun muista rakennuksista. Seurantalo on vuorattu pysty- ja vaakasuuntaisella laudoituksella ja rakennuksen nurkat, räystäät sekä pieniruutuiset ikkunat on koristeltu taidokkailla listoilla.
Vetelin- eli Perhonjoen jokivarteen syntyi vakinaista asutusta jo keskiajalla. 1560-luvulla jokivarren Alavetelissä ja Räyringissä oli 9 taloa. Asutus keskittyi Alavetelissä monitaloisina ryhminä jokivarteen. Överbyn Tastista kehittyi entisen Alavetelin kunnan suurin keskus 1950-luvulle tultaessa. Alavetelin nuorisoseura, Nedervetil Ungdomsförening, perustettiin Suomen ensimmäisten nuorisoseurojen joukossa 1895. Ensimmäinen nuorisoseuraintalo valmistui pari vuotta seuran perustamisen jälkeen ja osoittautui pian liian pieneksi. Uuden seuraintalon rakentaminen aloitettiin kylän keskeisimmälle paikalle, sillä haluttiin, että seurantalo erottuu kylän muista rakennuksista ja näkyy kauas. Talkoovoimin rakennettu talo Gillestugan valmistui 1910, mutta vain kolmen vuoden kuluttua koko rakennus paloi maan tasalle. Uuden seurantalon suunnitelmat tilattiin nuorelta rakennusmestarilta Karl Johan Ahlskogilta ja uusi komea Gillestugan valmistui yhdeksässä kuukaudessa. Rakennusta laajennettiin 1936.
Tastin kylä
Keskinen, Kimmo
"Mä liikun aina melko suppealla alueella: Aleksis Kiven katu, Vaasankatu, Hesari. Poikkikaduista mä en käy koskaan Flemaria tai Kinaporia pitemmällä. Sitä, mistä poka löytyy, ei voi koskaan tietää, mutta jostakin syystä mä kävelen Aleksis Kiven kadulla aina mieluummin Vaasankadun kuin Harjun vanhan ruumishuoneen puolta." (s. 71-72)
Monologiromaani Trixiestä, prostituoidusta. Trixie kertoo oman elämänsä tarinan. Trixie tapaa päivystää Aleksis Kiven kadulla.
Aitamaa varjostaa vaimoaan ja tämän rakastajaa Olympialaiturilla.
Kuinka pitkä mahtaa olla lenkkipolku, joka kulkee Töölönlahden ympäri? Haluaisin erityisesti tietää, minkä mittainen on nimenomaan se reitti, joka kulkee pelkän Töölönlahden ympärillä (Oopperatalo, Finlandia-talo, Linnunlaulun huvilat jne.). Tarkoittamasi reitti, joka kulkee juuri noita katuja pitkin eli Töölönlahden itäpuolella Linnunlauluntietä ja siitä rantaan ja lahden ympäri on pituudeltaan 2,2 kilometriä. Asian vahvisti Helsingin kaupungin rakennusviraston neuvontapuhelin.
Bagh, Peter von
Haluaisin tietää Karhupuistossa olevasta Karhu-veistoksesta. Kenen tekemä se on ja kuinka kauan se on ollut paikoillaan? Muistan karhun jo ainakin 1940-luvun alusta. Kiitos vastauksesta! Karhupuiston kuuluisa veistos, Jussi Mäntysen punagraniitinen "Mesikämmen muurahaispesällä" paljastettiin vuonna 1931. Jussi Mäntynen (1886-1978) opiskeli taideteollisessa keskuskoulussa piirtämistä ja puunveistoa, mutta yhtä tärkeää oli hänen pääsynsä preparaattorin apulaiseksi Helsingin yliopiston eläintieteen laitokselle. Eläinten anatomian tuntemuksessa hänestä tuli von Wrightin veljesten tasoinen mestari. Muita Mäntysen lintu-ja eläinaiheisia julkisia teoksia on mm. Viipurissa, Helsingissä ja Turkussa. Suurikokoinen Hirvi-veistos pystytettiin vuonna 1928 Viipuriin. Samasta kipsimallista otetut valokset pystytettiin Lahteen 1955, Turkuun 1969 ja Helsinkiin 1972 (Eläintieteellisen museon edusta).
uskonnollinen organisaatio
Ravintola Pikku-Vallila
Taskinen, Ari
Väinö Vähäkallio ja hänen toimistonsa, arkkitehdin elämäntyö ja verkostot
Heimolan talosta jäi vain eduskunnan puhujapönttö-artikkeli
Koffin puisto pikkuhiljaa tyhjenee, eikä meillä ole pienintäkään aikomusta mennä vielä nukkumaan, ei nuorena tarvitse nukkua, eihän?
Pyramiidikattoiset kesänavetat (Hirvelä)
Hagi on piilossa poliisilta marskin huoneessa 403.
Rikhardinkadun kirjasto
Leskelä, Pekka
Kujanpää, Tarja
Heino, Jukka
Valkeakosken tehtaat ja yhdyskunta (Säterin tehtaat, Kirjasniemi ja Ulvajanniemi)
Katisten kartanon rakennuskanta ilmentää omaperäisellä tavalla 1800-luvun loppupuolen kartanorakentamisen klassismista vapautuneita tyylillisiä tavoitteita, jotka kuvastuvat mm. epäsymmetriana, rapattujen pintojen ja tiiliseinien kaariaiheissa ja keskirisaliitin pääportaan sommitelmassa. Päärakennuksen kiinteä sisustus on varsinkin toisessa kerroksessa säilynyt alkuperäisenä. Merkittävin huonetila on suuri juhlasali alkuperäisine seinäpinnoitteineen, ootrattuine ovineen, parketteineen ja suurine kaari-ikkunoineen. Pihapiiriin kuuluu myös vanhempi, 36 metriä pitkä päärakennus, tiilikoristeinen harmaakivinen makasiini 1800-luvun puolivälistä, harmaakivinen talli, pajarakennus ja vaunuvaja. Entinen kanala ja tiilinen navetta ovat 1920-luvulta. Kartanon päärakennus sijaitsee samanikäisen puiston keskellä. Puutarhaa ympäröivät kiviaidat ja puutarhan kiviladelma ovat todennäköisesti peräisin 1860-luvun nälkävuosilta. Kartanon lähiympäristöstä tunnetaan lukuisia rautakautisia kalmistoja. Kartanon itäpuolella, Katumajärven rannalla, kulkee vanha maantie. Kartanon ympäristössä on useita rautakautisia hautaraunioita ja kalmistoja.
Katisten kartano muodostui 1800-luvun alkupuolella Kantolan säteristä ja Mäskälän kylän Katisten rusthollista. Katisten tilan nykyisen päärakennuksen rakennutti vuosina 1860-1862 hämeenlinnalainen tukkukauppias J.F. Lönnholtz yhtä aikaisesti kaupunkitalonsa kanssa. Suunnittelijana oli todennäköisesti lääninarkkitehti C.A. Edelfelt, mutta myös hänen nuoren apulaisensa lääninkonduktööri Alf. Cavenin osuus suunnitteluun on mahdollista. Juhlasali ja siihen liittyvät eteistilat, talvipuutarha ja päätykamarit on konservoitu 1990-luvun alussa. Päärakennus on suojeltu rakennussuojelulailla.
Katisten kartano
Ruoko, asunto-osakeyhtiö
Boyd, Eddie
Araviita, Pertti
Puistola, asunto-osakeyhtiö
'Jarkko pakkasi tikkaat ja muut tavarat pakettiautoonsa, käveli Runeberginkadulle, Cuplan ovesta sisään ja suoraan baaritiskille. Hän oli aina pitänyt tästä kapakasta, joka oli omalla tavallaan tyylikäs mutta samalla hiukan sekava. Upottavia mustia nahkasohvia, isoja punaisia palleja, ruskeita pikkupöytiä ja tuoleja, kunnon baaritiski.' (s. 51) 'Vastapäinen Cupla näytti olevan täynnä väkeä. Eevamariakin oli käynyt siellä muutaman kerran, tosin aina varhain iltapäivällä kun paikalla oli vain muutamia asiakkaita. Hän oli istunut valkoviinilaseineen pienessä pöydässä pylvään vieressä ja tuntenut itsensa aikuiseksi ja itsenäiseksi. Oli ollut hauska istua siinä ja katsoa ohi kulkevia ihmisiä ja omaa kotitaloa kadun toiselta puolelta. Pöydästä näki hyvin porttikongin läpi kappaleen kotipihaa. Eevamaria oli puhtinut itsekseen, miten eriväristä valo olikaan eri vuodenaikoina. Ei sitä osannut selittää.' (s.57)
Ravintola Cuplan ikkunasta voi tarkkailla vastapäisen talon asukkaiden liikkeitä.
suojakatos
shelter
Villa Kissinge
Haminalahden kulttuurimaisema, joka muodostuu kartanosta viljelymaisemineen, metsäisistä mäkien jyrkänteistä sekä pienten saarten täplittämästä vesistöstä, on vaikuttanut vahvasti taiteilijaveljesten Ferdinand, Magnus ja Wilhelm von Wright tuotantoon. Veljekset ovat syntyneet Haminalahden kartanossa ja ikuistaneet taideteoksillaan ympäröiviä maisemia. Haminalahden kartano sijaitsee samannimisen, Kallaveteen kuuluvan kapean lahden pohjukassa. Kartanoa ympäröivät pellot ja alue lähiympäristöineen on säilynyt hyvin. Puukujanne johtaa päärakennukselle, joka on poikkipäätyineen leimallisesti itäiseen empireperinteeseen kuuluva. Hirsirakennuksen ulkoarkkitehtuuria dominoi viiden ikkuna-akselin levyinen, kokonaisen toisen asuinkerroksen muodostava poikkipääty ja pääsisäänkäynnin eteen rakennettu pylväikkö ja sen kannattelema parveke. Talousrakennukset ovat keskittyneet sen lähelle. Vanhan Haminalahden Hovin paikalla on Ferdinand von Wrightin empirevaikutteinen yksikerroksinen Lugnet-huvila, joka on siirretty Hiltulanlahden sotilasvirkatalosta 1860-luvulla. Haminanlahden kulttuurimaisemaan kuuluu myös Salonsaari, jossa sijaitsee arkkitehti Einar Sjöströmin von Wright-veljessarjaan kuuluneelle Adolf von Wrightille suunnittelema jugendvaikutteinen asuinrakennus vuodelta 1911-1912. Pirttisaaressa sijaitsee Adolf von Wrightin pojan, wrightiläisen työväenliikkeen perustajan ja liikemies Viktor Julius von Wrightin huvila, jonka on suunnitellut rakennusmestari K.F. Andersson 1911. Maisemaan kuuluu myös lintumaalari Matti Karppasen mökki pihapiireineen sekä taiteilijan kivistä latoma Karppasensaari.
Haminalahden kartano eli Hovi muodostui 1700-luvulla suomalais-ruotsalaisen mahtisuvun Tawastien ostaessa kylän kaksi tilaa ja lisäksi Kaislastenlahden kylän Suovun talon. Haminanlahti kuului Tawast-suvulle, mutta siirtyi avioliiton kautta von Wrighteille. Wright-suvulla kartano oli 1700-luvulta aina vuoteen 1910. Haminanlahdessa syntyivät taiteilijaveljekset Magnus (1805-1868), Wilhelm (1810-1887) ja Ferdinand von Wright (1822-1906). He viettivät Haminalahdessa lapsuutensa ja Ferdinand von Wright myös pääosin koko elämänsä. Ferdinand von Wright rakennutti Hovin aiemmin puretun päärakennuksen paikalle 1863 Lugnet-nimisen rakennuksen, jossa hän asui ja työskenteli, kunnes huono terveys pakotti hänet siirtymään päärakennukseen 1883. Kartanon uusi päärakennus pystytettiin 1848-1850 entisen myllyn paikalle, todennäköisesti Magnus von Wrightin piirustusten mukaan. Sisätiloissa tehtiin korjaus- ja muutostöitä 1925 ja 1959. Bengt Schalin teki suunnitelman kartanon puistoa varten 1900-luvun alussa. Valtion meijerikonsulentti Adolf von Wright (1851-1927) myi tilan 1910. Hän erotti siitä itselleen Salonsaaren tilan ja kolme muuta saarta. Päärakennuksen Adolf von Wright rakennutti Salonsaareen, missä hän jatkoi karjankasvatusta. Haminalahdelle avattiin von Wright-veljesten taideteoksia sekä heidän synnyinseutunsa maisemia esittelevä kulttuuripolku 2006.
Haminalahden kulttuurimaisema
Aho, Elisabet
Kohdehenkilö
sääty
Haapaveden kotitalousoppilaitos on Suomen ensimmäinen tytöille tarkoitettu talouskoulu. Koulun eri-ikäiset rakennukset yhdessä naapuripihapiirien kanssa muodostavat tiiviin rakennusryhmän viljelysten keskellä. Haapaveden kotitalousoppilaitos sijaitsee Haapaveden kirkonkylän itäpuolella, Haapajärveen viettävällä rinteellä Mustikkamäen viljelysaukean keskellä. Arkkitehti Wivi Lönnin suunnittelema vanha koulurakennus vuodelta 1911. Kaksikerroksisen huvilamaisen rakennuksen arkkitehtuurissa näkyy jugendin tyylipiirteitä. Vanhaan koulurakennukseen liittyy alkuperäinen muotopuutarha, josta avautuu kaunis näkymä alas järvelle. Oppilaitokseen kuuluu 300 ha opetustila. Koulun rakennuksiin kuuluu lisäksi mm. kolme vanhaa aittaa.
Ruustinna Nora Pöyhönen (os. Europaeus) perusti keittokoulun ja kasvitarhan Haapaveden pappilaan 1893. Pöyhönen oli puutarha-alalla merkittävä uudistaja ja hän toimitti koulun alussa oman oppikirjan kasvinhoidosta ja maanviljelyksestä. Keittokoulun opetusohjelmaan kuului lähinnä kasvisruokien valmistusta ja tietoa ravintoaineista. Pöyhönen sai tukea koulun perustamiseen Oulun läänin talousseuralta sekä maanviljelyshallituksen johtajalta J. Gripenbergiltä. Nykyiselle paikalleen koulu siirtyi 1906, jolloin Nora Pöyhönen osti Alamaan tilan. Wivi Lönn suunnitteli koulurakennuksen lisäksi myös koulun huonekalut. Koulun rinteeseen kasvatettiin mm. kuusiaita suojaamaan istutuksia. Koulun puisto oli nähtävyys 1920-1930-luvuilla. Valtio lunasti koulun 1955 ja 1960-luvulla koululle rakennettiin uusi päärakennus. Siika-Pyhäjoen ammatillisen koulutuksen kuntayhtymälle koulu siirtyi 1995 ja sen nimi muuttui Haapaveden kotitalous- ja sosiaalialan oppilaitokseksi. Vuonna 2000 koulun nimi muuttui muotoon Haapaveden ammattioppilaitoksen palvelu- ja luontoalan yksikkö, Nora.
Haapaveden kotitalousoppilaitos ja Mustikkamäen viljelymaisema
Ida Aalbergin muistomerkki
Asema ja heidän klinikkansa sijaitsivat vanhassa pääpostitalossa aivan ydinkeskustassa, ja siten heidän luonaan oli helppo piipahtaa hierottavana vaikka kesken työpäivän ruokatunnilla. -- Hän raotti ikkunaverhoa sen verran että sai katsella hetken Mannerheimintien kohinaa, Rexin ikivanhoja mainosvaloja ja raitiovaunuja ja skeittilautojensa kanssa taiteilevia poikia - ja hänelle tuli siitä aina melkein ristiriitainen olo. Hän oli onnellinen kun sai olla tuosta kihinästä juuri sillä hetkellä erillään, ja toisaalta tyytyväinen siitäkin, että tiesi pääsevänsä tuohon kihinään aivan kohta mukaan. (s. 209 - 211)
Orvo työskentelee pääpostitalossa sijaitsevan klinikan hierojana.
Irjalan kartano edustaa 1800-luvun lopun taloudellisen noususuhdanteen aikaista kartanoarkkitehtuuria. Kartano sijaitsee Haapaniemenjärven ja Rehakanjärven välisen kannaksen töyräällä, jolta tunnetaan asutusta jo kivikaudelta. Kartanon hirsinen päärakennus, jonka keskiosa muodostaa kolmen kerroksen korkuisen tornimaisen kuution, on rakennettu 1885 arkkitehtitoimisto Kiseleff & Heikel suunnitelmien mukaan. Rakennusta ympäröi osin 1850-luvulta oleva puisto, jossa rantaan laskeutuvat kiviportaat muodostavat vaikuttavan puistoelementin. Päärakennuksen sisätilat ovat säilyneet pitkälti rakentamisaikaisessa asussaan. Poikkeuksellisen vaikuttava on rakennuksen keskellä oleva korkea, avoin porrastila. Tiilinen karjarakennus on 1880-luvulta ja sen vieressä on vanha työväen asuinrakennus. Toinen työväen asuinrakennus, Mäntylä, on pellon laidassa. Rantapellon laidalla oleva Heikkilä on Irjalan entinen torppa. Hirsinen asuinrakennus on 1800-luvun loppupuolelta.
Irjalan kartano muodostettiin 1590-luvulla kahdesta talonpoikaistilasta ja se nautti säterivapautta vuodesta 1615 Brunow-suvulle lahjoitettuna. Nykyinen päärakennus rakennettiin aikaisemman päärakennuksen tuhouduttua tulipalossa 1884.
Irjalan kartano
Moi! Asuuko Korkeasaaressa ihmisiä? Miten sinne voisi päästä asumaan? Olen siisti ja tunnollinen. Kiitos superpaljon! Terve! Soitimme Korkeasaaren asiakaspalveluun ja sieltä kerrottiin, että Korkeasaaressa asuu "muutama perhe". Kodin saaminen Korkeasaaresta vaatii kuitenkin henkilökuntaan kuulumista. Joten voit jossain vaiheessa päästä asumaan Korkeasaareen, jos menet sinne ensin töihin...
Maunulalaiset tunnistavat itsensä kirjan kuvauksesta.
Lapin pientaloalue on yhtenäinen 1900-luvun alun työväenasuinalue, joka perustuu 1915 järjestettyyn suunnittelukilpailuun. Lapin pientaloalue on syntynyt Lapinniemen tehdasalueen viereen 1915 ja 1934 välisenä aikana. Alueen rakennuskannassa näkyy 1915 järjestetyssä suunnittelukilpailussa palkittujen ehdotusten perusilme ja jugendin piirteitä. Asuinrakennukset muodostavat yhtenäiset rivistöt katujen varsille ja talousrakennukset on ryhmitelty tonttien sisäosiin. Yksikerroksiset ja harjakattoiset puurakennukset ovat pääosin yhdenperheen taloja. Yhtenäinen rakennustapa tekee alueesta ehyen kokonaisuuden.
Tampereen kaupunki alkoi 1914 jakaa perheellisille kaupunkilaisille tontteja Tammelan pohjoispuolisesta metsästä. Lapin pientaloalue syntyi vähävaraiselle työväestölle, kun Tampereen kaupunki järjesti 1915 piirustuskilpailun Lapinniemeen ja Viinikkaan rakennettavia työväenasuintaloja varten. Kilpailun, joka käsitti kahden huoneen ja keittiön kokoisen asunnon suunnittelun, voitti arkkitehti Max Frelander, ja huoneen ja keittiön asuntoja käsittävän B-sarjan A.E. Eränen. Ensimmäiset talot valmistuivat 1915 ja rakennustoiminta alueella jatkui vuoteen 1934 asti, jolloin valmiina oli 113 taloa.
Lapin pientaloalue
Pääkalloprikaatin klubitalo
Taksiautoilijat
Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin talo on poikkeuksellisen edustava ja hyvin säilynyt esimerkki suojeluskuntajärjestön arkkitehtuurista. Rakennusryhmä on yksi arkkitehti Alvar Aallon 1920-luvun klassistisista töistä. Se lukeutuu myös Aallon varhaistuotantoon Pohjanmaalla. Suojeluskuntapiirin päärakennus kadun varressa on 1920-luvun puolivälistä. Hirsirunkoisen päärakennuksen pohjakerroksessa on keskeistilana pyöreä juhlasali. Kokous- ja esikuntatiloina käytetyn rakennuksen sisätilat ovat alkuperäisessä asussa myös kiinteän sisustuksen osalta, sisätiloja leimaa vahva väritys. Tontin takaosassa on päärakennusta myöhemmin valmistunut rapattu, kaksikerroksinen, rungoltaan betoni- ja hirsirakenteinen piharakennus, jossa on alkuaan ollut mm. autotalli, vartiotupa ja asevarasto. Tontin itäpäädyssä on komea pohjaltaan U:n muotoinen puinen ulkorakennus. Pää- ja ulkorakennusten väliin jää piha-alue, jonka länsipäässä on Aallon suunnittelema puoliympyrän muotoinen pergola. Myös pihapiirin puutarha istutuksineen on Aallon suunnittelema. Rakennuksissa sijaitsee Etelä-Pohjanmaan museoon kuuluva Suojeluskunta- ja Lotta Svärd-museo.
Itsenäistymisen jälkeen 1918 Senaatti julisti vapaaehtoiset suojeluskunnat virallisiksi joukoiksi. Suojeluskunnat olivat 1917 järjestäytyneet useilla paikkakunnilla järjestyskaartiksi. Sisällissodan jälkeen suojeluskuntien toiminta virallisen järjestyksenvalvonnan ja maanpuolustuksen osana jatkui ja suojeluskuntataloja rakennettiin joka puolelle Suomea. Suojeluskuntataloihin sijoitettiin yleensä piiriesikunnan tilat, ammus- ja asevarastot sekä juhlasali ja urheilutilat. Arkkitehti Alvar Aallon Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päärakennus valmistui vuoden 1925 lopussa. Tontti ostettiin edellisvuonna. Aallon tavoitteita puoluepolitiikan ulkopuolelle asettuvana suunnittelijana kuvastaa se, että hänen uransa läpimurtotyöt vuonna 1924 olivat Seinäjoen Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin talo ja Jyväskylän Työväenyhdistyksen talo. Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen 1944 jälkeen, jatkosodan päätyttyä, Seinäjoen piharakennus muutettiin asuinhuoneistoiksi. Suojeluskunta- ja Lotta Svärd -museo avattiin syksyllä 1990.
Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin talo
Salpalinja (Askola)
Kuinka korkea on Tuomiokirkon korkeimman kupolin kullattu risti? Helsingin seurakuntayhtymän kiinteistötoimistosta annettiin seuraavat mitat: Varsinainen ristiosuus on noin neljä metriä. Kullattu osuus on noin seitsemän metriä ja koko kupolista nouseva osuus on noin kymmenen metriä.
"Ala-aulassa oli hiljaista, mutta salongin avoimista ovista kantautui puheensorinaa ja viulun haikeita säveliä. Teekonsertti oli jo alkanut. Seisoin hetken ovensuussa ja tähyilin Ingridiä, mutta häntä ei näkynyt. Ehkä hän ei jaksanut osallistua seuraelämään, joka oli kovasti vilkastunut sen jälkeen kun ravintola oli taas siirtynyt Kleinehin asiantuntevaan hoitoon. Kylpylä oli päässyt sodan jälkeen pahasti rappeutumaan. Seisoin hetkisen neuvottomana salongin ovella. Missähän täällä mahtoi olla vesikuuripotilaille varattuja huoneita? Tämäkin oli Kleinehin uusi yritys saada laitos jälleen tuottavaksi. Aikaisemmin kuurivieraiden oli ollut etsittävä majapaikkansa muualta." (S. 120-121.)
Matilda käy tapaamassa Kaivohuoneella entistä oppilastaan Ingrid Thilmania.
Helsingin rakennusvaiheet empirestä nykyaikaan
Runeberginkatu 65
kasematit
Coast on down by the Boulevarde out along past the shipping doc
Palmgren, Selim
Mannerheimintie 48-50
'Kamppi on laaja kaupunginosa niemen länsilaidalla.Se on enimmäkseen asuinaluetta, mutta Bulevardin ja Yrjönkadun valtaväylät ovat houkutelleet sekä maineikkaita yrityksiä että kulttuurilaitoksia ja vuodet 1930 - 55 ovat hyvin edustettuina. Kävelyn lähtöpaikalla Ruoholahdenrannassa, Lönnrotinkatu 47:ssä on osuuskunta Valion entinen juustovarasto vuodelta 1941 ja 50-luvulta.' (s. 73)
Parikkalan kirkko, joka on kaakkoissuomalaisen kirkonrakentaja Matti Salosen rakentama, edustaa kansanrakentajien kahtamoisiin pohjautuvaa Charles Bassin johtaman Intendentinkonttorin ristikirkkosuunnittelua. Kirkko muodostaa hautausmaineen ja eteläpuolen edustan hiekkakenttineen maisemallisesti näyttävän ja avaran saarekkeen uusiutuneen kuntakeskustan tuntumassa. Parikkalan kirkko on sopusuhtainen kahtamoinen eli kaksoisristikirkko. Kattopintojen yhtymäkohdassa on matala kahdeksankulmainen lanterniini. Avaran sisätilan holvirakennetta kannattaa seiniä jäykistävien poikittaisten ja pitkittäisten sidehirsien risteyskohdassa olevat pylväät. Holvit, sidehirret ja hirsiseinät on verhoiltu 1911 ponttilaudoituksella. Penkit ja alttarilaite ovat samalta ajalta. Mittasuhteiltaan poikkeuksellisen kokoinen saarnastuoli on 1820-luvulta. Silloisen kirkkoherran toivomuksena oli saada suureen kirkkoon suuri saarnastuoli, "ymbyräinen, ulkoa riflattu, alhaalla ja ylhäällä kransverkillä kaunistettu". 1880-luvulla lahjoitettu Jakov Fedorovits Grevizinskyn maalaama Pietarin akateemista maalausta edustava alttaritaulu on mukaelma Rafaelin Kristuksen kirkastuksesta. Alue rajautuu länsipuolelta kirkon sivuitse vievän tien takana nousevaan harjuun, jonka rinteessä kohoaa kellotapuli, ja eteläpuolella Arkusjärveen, jonka rantaa vanha maantie seuraa. Kellotapuli on kirkon aikainen, mutta uusittu perusteellisesti vuoden 1911 korjauksessa. Tapulin pohjakerroksen muoto viittaa siihen, että sillä on ollut myös muuta käyttöä. Kiviaidan ympäröimän, kirkkotarhan luoteispuolella olevan, vuosien 1939-1944 sankarihauta-alueen yleisjärjestely ja tavallisuudesta poikkeava muistomerkki on toteutettu arkkitehti Pentti Aholan tekemän suunnitelman mukaan.
Kurkijoen pogostaan kuuluneista alueista Stolbovan rauhan jälkeen muodostetun luterilaisen seurakunnan nimeksi vakiintui 1700-luvulla Parikkala. Nykyistä edellinen kirkko oli seurakunnan kolmas. Tämä kirkonrakentaja Eskil Colleniuksen johdolla 1771 rakennettu ristikirkko paloi salaman sytyttämänä 1808. Kirkon suunnittelun lähtökohtana oli kirkonrakentaja Matti Salosen piirtämä kahtamoinen, jonka pohjalta Intendentinkonttorissa laadittiin uusi, keväällä 1813 vahvistettu piirustus. Rakennustyö aloitettiin saman vuoden syksyllä Salosen johdolla hänen suunnitelmansa pohjalta. Kirkko valmistui seuraavan kesän lopulla, mutta sen viimeistely ja sisustus vei pitkän ajan. Kirkko vihittiin käyttöön vasta 1840. Kunnan historiateosten mukaan kirkko olisi laajennettu ja korotettu 1858-1860 rakennusmestari Theodor Johan Tolpon johdolla. Kirkko sai nykyisen sisä- ja ulkoasunsa arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelemassa ja kurikkalaisen rakennusmestari Anton Hakolan johdolla tehdyssä korjauksessa 1911. Tällöin myös kirkon kahdessa kerroksessa olleet ikkunat yhdistettiin, keskikupolin aukko suljettiin, sivulehterit laajennettiin sekä alttarilaite ja penkit uusittiin. Urkulehteriä laajennettiin 1934. Kirkko korjattiin 1970-1971 arkkitehti Heikki Elomaan tekemien piirustusten mukaan. Siihen sisältyi myös keskikupolin avaaminen, sivulehterien kaventaminen sekä saarnastuolin aiemmin poistetun kaikukatoksen rekonstruointi.
Parikkalan kirkko
Hagenin ja Ramsholmenin puistometsäalue on tyypillinen 1800-luvun lopulla kaupunkien yhteyteen muodostettu, luonnon- ja kulttuurielementtejä yhdistänyt puisto- ja ulkoilualue. Alue ilmentää luonnolle annettuja kulttuurisia merkityksiä. Tammisaaren vanhan kaupungin eteläpuolella sijaitsevat Hagen ja Ramsholmen on otettu 1870-luvulta lähtien kaupunkilaisten virkistyskäyttöön ja alueelle on rakennettu puistorakennuksia, puistokäytäviä ja istutettu puustoa. Vanhimmat Ramsholmenin puistorakennuksista ovat peräisin todennäköisesti 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta. Nykyinen soitto- ja tanssilava on 1960-luvulta. Alueelle 1915 rakennetun ulkoilmateatterin rakenteet ovat osittain säilyneet. Hagenin alueella sijaitsee myös kaksi 1800-luvulla rakennettua huvilaa, Villa Snäcksund alueen lounaiskärjessä ja Villa Ormnäs Hagenin kaakkoiskulmassa Dragsvikinlahden rannalla. Ensin mainittu on kunnostettu taiteilija-asunnoksi ja jälkimmäinen Tammisaaren museon ja taidesäätiö Pro Artibuksen käyttöön. Hagenin Ormnäsin yhteydessä on leirintäalue. Hagenin ja Ramsholmenin luonnonpuiston alavat osat ovat lehtomaisia ja reheviä puistometsäalueita, mm. tammimetsiä, jotka ovat rauhoitettu luonnonsuojelualueena. Alueen kuivemmilla yläosilla valtapuuna on mänty. Puistoksi muokattuja metsäalueita rakennettiin 1800-luvun loppupuolella useiden kaupunkien yhteyteen. Muita vastaavia kohteita ovat mm. Heinolan Harjupuisto, Hämeenlinnan Kaupunginpuisto ja Jyväskylän Harju.
Hagen ja Ramsholmen olivat 1800-luvun alkupuolelle saakka Tammisaaren latokartanon hevoshakana. Kaupunki osti alueen 1836, minkä jälkeen sitä käytettiin kaski- ja laidunmaana. 1870-luvulla alueesta alkoi muodostua kaupunkilaisten virkistysalue. Tammisaaren 1873 perustettu vapaapalokunta järjesti Ramsholmenin saarella ensimmäiset juhlansa 1876. Ensimmäiset istutukset tehtiin 1878 Snäcksundista Ramsholmenin juhlapaikalle vievän tien molemmin puolin. Samana vuonna valmistui ensimmäinen silta Hagenista Snäcksundin yli Ramsholmenille. Ekenäs FBK rakensi saarelle 1891 soittolavan. Nykyinen, kaupungin rakennusmestarin suunnittelema lava rakennettiin 1968. Jalojen lehtipuiden uusiutumisen estänyt laiduntaminen kiellettiin 1903. Puiston varsinainen hoitaminen ja lehtoalueiden vaaliminen aloitettiin 1947. Lääninhallituksen päätöksellä alueesta tuli luonnonsuojelualue 1990. Hagenin alueella sijaitsevan Villa Snäcksundin rakennutti 1857 leipurimestari M.M. Engberg, joka sai luvan harjoittaa paikalla kievaritoimintaa. Kievari joutui vararikkoon 1865, minkä jälkeen rakennus on ollut asuinkäytössä. Villa Ormnäsin rakennutti valtioneuvoksetar J. Frenckell 1885. Päärakennuksen lisäksi huvilan alkuperäiseen rakennuskantaan kuuluivat renki-, pyykki-, ja leivintupa, yhdistetty talli, liiteri ja navetta sekä uimahuone. Huvila toimi täysihoitolana 1931-34 ja myöhemmin siinä toimi myös Tammisaaren käsityöopisto.
Hagenin ja Ramsholmenin puistoalue
Pakarinen, Liisa
Juhani Ahon patsas
heliport
helikopterikenttä
Juuan vanha keskusta on kirkonkylien rakenteessa ja rakentamisessa ennen sotia tapahtunutta kehitystä kuvaava kokonaisuus. Puu-Juuka on muodostunut keskukseksi maakaupan vapautumisen jälkeen. Puu-Juuka on yhtenäisenä säilynyt puutaloalue Juuan nykyisen taajaman vieressä Juuanjoen varrella, Kuopiontien ja Juuantien muodostamassa kolmiossa. Alueen rakennuskannasta valtaosa on liike- ja asuinrakennuksia, mutta myös joukko kirkonkylän vanhoista julkisista rakennuksista sijaitsee alueella. Rakennukset ovat etupäässä 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun ensimmäisiltä vuosikymmeniltä, maakaupan vapautumisen ja kasvun ajalta. Alueella sijaitsee myös myllymuseo, jossa myllyn ja myllärin tuvan lisäksi on 193 metriä pitkä uittoränni. Juuanjoen mutkassa sijaitseva pitäjän kirkko on kuulunut maisemallisesti keskukseen ennen uusien valtateiden rakentamista. Juuan puukirkko on rakennettu 1782 muodoltaan yksinkertaiseksi tasavartiseksi ristikirkoksi. Kirkko on uudistettu täysin 1850-1851. Nykyisessä muodossaan se on keskeisesti korostettu, tasavartinen ja sisäviisteinen ristikirkko. Erillinen kellotapuli on rakennettu 1818 ja uusittu 1851. Kirkon ympärillä on vanha, kivimuurin rajaama hautausmaa.
Juuan kylä on peräisin 1500-luvulta. 1800-luvun loppupuolella asutus alkoi sijoittua maantien varteen ja sinne alettiin perustaa kauppaliikkeitä. Sodan jälkeisen yhteiskunnan kehityksen seurauksena kirkonkylien vanha rakennuskanta alkoi vähitellen hävitä kyläkuvasta ja yhtenäinen kyläasutus tuli yhä harvinaisemmaksi. Puu-Juuka on säilynyt muutoksen vuosina, koska uuden kirkonkylän rakentaminen etsiytyi uuteen paikkaan.
Juuan kirkonkylän vanha keskusta
"Kymmenen vuoden pitkän odotuksen jälkeen saimme vuonna 1956 asunnon Siilitie 1:stä. Riemumme oli rajaton, koska olimme olleet kahden lapsemme kanssa tuuliajolla vuosikausia. Hämmästyimme, kun huomasimme asuvamme todellisessa kulttuuriyhdyskunnassa. Taloissamme asui kirjailijoita muun muassa Eila Pennanen, Arvo Turtiainen vaimonsa Brita Polttilan ja Eeva Polttilan, nykyisen uutisankkurin kanssa. Eeva oli silloin vielä koulutyttö. Täällä asuivat tanssijatar Seija Silverberg, Alpo Vammelvuo, oopperalaulaja Pentti Tuominen, näyttelijät Irja ja Matti Ranin meidän tavallisten pulliaisten lisäksi." (Anja Tuomisen kertomuksesta, s. 30)
Elokuvan hieman rappiolla oleva Harmaalan kartano.
Miten ovat Kruunuhaan ja Helsingin keskustan korttelit saaneet nimensä? Esimerkiksi Kirkkokadun ja Snellmaninkadun kortteli on metsäsika, ja Hallituskadun ja Ritarinkadun kortteli Servaali, eli afrikkalaisen pantterikissan kortteli. Helsinki.fi:n sivuilla kerrotaan seuraavasti katujen ja kortteleiden nimeämisestä: "Helsingin tultua pääkaupungiksi 1812 kaupunkia alettiin rakentaa ja laajentaa. Katujen ja kortteleiden nimeäminen tuli ajankohtaiseksi, sillä yksistään jo palovakuutus vaati nimet näkyviin katujen kulmiin ja portteihin. Nimenantajana oli useimmiten Helsingin kaupungin kaupunkimittausosasto ja nimet valittiin eläin- ja kasvikunnasta. Leijona-korttelin naapureina ovat Elefantti ja Senaatti. Korttelinimiä käytettiin 1800-luvulla yleisesti myös asukkaiden keskuudessa, mutta ne alkoivat jäädä vuosisadan loppupuolella pois käytöstä.” Lähde: http://www.virtualhelsinki.net/helsinkipanoraama/historia/kortteli_leijona.html Kirjallisuutta: Ollila, Katja: Puhvelista punatulkkuun. Sanoma, Kaupungin Leijona-sydän, Narinkka 1998 Helsingin kaupunginmuseon vuosikirja. Jyväskylä 1998 Helsingin kadunnimet. Helsingin kaupungin julkaisuja Helsinki 1999 Asiantuntijat: Tutkija, FT Kerttuli Wessman, Helsingin kaupunginmuseo, Erikoistutkija, Huk Martti Helminen, Helsingin kaupunginarkisto
"Kaartin tanssiaiset" (Helsingfors Tidningar 20/11.3.1846), Topelius kuvaa 10.3.1846 Seurahuoneella pidettyjä tanssiaisia.
Vuosaaren voimalaitos
Waltari, Mika
Tornion rautatieasema
Itä-Pakila
Mikä historia mahtaa liittyä Mäkelänkadun ja Elimäenkadun kulmassa aivan jonkun teollisuusrakennuksen seinän vieressä kasvavaan runsassatoiseen vanhaan omenapuuhun? Se näyttää hätkähdyttävältä vilkkaan Mäkelänkadun varrella. Isot omenat putoilevat jalkakäytävälle. Onko paikalla sijainnut joskus omakotitalo? Omenapuun historia ei ole tiedossa, mutta kummastusta se on herättänyt jo useita vuosikymmeniä. Helsingin Sanomissa oli pieni artikkeli samaisesta puusta 17.9.2004. Jutussa silloinen omenoiden poiskeräilijä, talonmies Ilkka Otranen kertoi talonmieskaverinsa muistavan puun ainakin 25 vuoden takaa. Alueelle vahvistettiin asemakaava vuoden 1940 alussa. Kaupunki myi tontteja seudun ollessa rakentamatonta, kallioista maastoa. Omenapuun korttelissa (numero 62) ei ole ollut asuintaloa. Tapiola-yhtiö rakennutti siihen kiinteistön 1941. Nykyinen uudisrakennus on vuodelta 1977. Vallilassa kukkii ja tuottaa hedelmiä toinenkin omenapuu Sturenkadun ja Roineentien kulmassa. Lieneekö istutusasialla ollut samainen henkilö? Lähteet: Helsingin Sanomat 17.9.2004 Hackzell-Toppari: Oihonnankadulta Kumpulantielle (Sanoma Osakeyhtiö, 1991)
Holopainen, Eeva-Kaarina
Mikä on Josafatinkadun nimen historia? Mistä se sai nimensä, Raamatustako? Katu esiintyy vuonna 1901 muodossa Josafatsgatan, joka oli johdettu vanhasta paikannimestä Josafatsdal eli Josafatin laakso. Josafatsdal tarkoitti 1800-luvulla nykyisen Josafatinkadun eteläpuolella olevaa laaksoa, joka kuului teurastaja Salomon Janssonille vuokrattuun alueeseen eli ns. Janssonin viljelyksiin. Nimen Josafatsdal tausta on raamatullinen ja se on vertauskuvallinen nimitys paikalle, jossa "Jahve on kerran tuomitseva pakanakansat". Nimi kuuluu niiden raamatullisten nimien joukkoon, joita 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa annettiin Helsingin pohjoispuolen syrjäseuduille. Muita silloin nimettyjä paikkoja olivat mm. Jerikonniitty ja Kaanaanmaa. Lähde: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupunki, 1970)
Asun paikassa jossa, elämä on nopeaa ja lyhyttä. Asun Helsingin Kalliossa, naapureina rosvo ja kyttä.
Nissas
Vartiainen, Toini
Vanhakirkko
'He istuivat hetken hiljaa, joivat ja polttelivat, Ariel soitti kitaraansa. Sitten he keräsivät taaransa, sulkivat oven ja kävelivät Ullanlinnan ja Punavuoren läpi Lauttasaaren bussiin. Ariel ei sanonut bussissakaan mitään, hän vain tuijotti ikkunasta ulos ja rapsutti välillä hermostuneena takkuista partaansa. Sam Karnow ausi Koillisväylän alapuolella lähellä merenrantaa uudessa kaksikerroksisessa punatiilitalossa. Talossa oli vain neljä asuntoa, ja jokaisella asunnolla ovisummeri, oma autotalli ja siinä lakattu puuovi. Karnowin huoneisto oli ylemmässä kerroksessa. Se oli iso mutta niukasti kalustettu, tyhjää pintaa oli paljon, ja tilan tuntua korostivat vähäiset, näennäisen sattumanvaraisesti sijoitellut huippumodernit huonekalut, valkoisille kiviseinille ripustetut abstraktit taulut ja Karnowin valokuvista teetetyt suurennokset. Metsää kasvavan rannan puolella pohjoisessa oli koko asunnon pituinen parvke, ja saavuttuaan Jouni ja Ariel viettivät sillä parvekkeella ensimmäisen tunnin.' (s. 132) 'Jouni Manner oli vastikään muuttanut unelmiensa asuntoon ja kutsunut minut saunomaan. Manner joi tummaa tšekkiläistä olutta, minä join greippilimsaa. -- Asunto sijaitsi Tiirasaarentiellä Lauttasaaren eteläosassa vain kivenheiton päässä merestä. Huoneisto oli kalliisti sisustettu, siinä oli seitsemän huonetta ja iso lasitettu parveke. Pienkerrostalo oli rakennettu 60-luvulla, ja siinä oli kaksi kerrosta, neljä valtavaa huoneistoa, kaikilla oma autotalli. "Olin täällä Larussa nuorena yksissä bailuissa", Manner sanoi kun istuimme saunan jälkeen parvekkeella. "Ne olivat saaren pohjoispuolella, ja isäntä oli täysi kusipää, mutta talo oli samanlainen kuin tämä, ja olen aina halunnut asua näin."' (s. 527)
Muusiikkipiirit vievät Adrianan, Arielin ja Jounin juhlimaan Lauttasaareen, josta Jouni vuosia myöhemmin löytää itselleen kodin.
Kuusiston kirkko on 1790-luvulla rakennettu maisemallisesti näyttävälle paikalle korkealle mäelle, joka on ollut kappeliseurakunnan ensimmäinen kirkonpaikka. Kirkonmäeltä avautuu saaren etelärannan vuosisatoja viljelyksessä ollut avoin maisema. Pieni puukirkko on yksilaivainen pitkäkirkko, jonka pohjoissivulla lähellä itäpäätyä on kylkiäisenä pieni sakaristo. Lyhytnurkkainen hirsirakennus sijaitsee edeltäneen kappelikirkon paikalla. Alttari kehyksineen on tehty kirkon valmistuttua 1790-luvulla, jolloin myös saarnastuoli on saanut nykyasunsa. Sen runko periytyy mahdollisesti edeltäneestä, samalla paikalla sijainneesta kirkosta. Seinien pilarikoristeiset tapetit ovat löytyneet sisätiloissa 1974 tehdyn entistävän korjauksen yhteydessä. Osa tapetista on siirretty Kansallismuseoon. Erillinen puinen kellotapuli on rakennettu 1763 ja sitä on uusittu kirkon rakentamisen yhteydessä. Kirkkomaata ympäröi harmaakiviaita. Lukkarinasunto on lähellä kirkkoa.
Kuusiston saari perustettiin Piikkiön emäseurakunnan kappeliksi 1653, jolloin rakennettiin seurakunnan ensimmäinen kirkko. Nykyinen kirkko rakennettiin edeltäneen paikalle 1792 ilmeisesti aiemman kirkon hirsistä. Työtä johti rakennusmestari Söderman. Sisätiloiltaan kirkkoa uudistettiin uusgoottilaistyyliseksi 1899-1900 arkkitehti Helge Rancken johdolla. Kirkkoa entistettiin 1974 arkkitehti Pekka Pitkäsen johdolla. Kuusisto toimi itsenäisenä seurakuntana vuodesta 1863 vuoteen 1885, jolloin se palasi Piikkiön kappeliksi. Kirkkoherrakunta siitä tuli jälleen 1914, mutta 1954 saari liitettiin Kaarinan seurakuntaan.
Kuusiston kirkkomaisema
Dallape
Siilitie
Helsingin 1990-luvun lopun lesbopiireihin sijoittuva romaani. Minäkertojalla ja hänen tyttöystävällään Pikillä on molemmilla kämpät Kalliossa.
Verlan tehdas on ainutlaatuinen 1800- ja 1900-luvun vaihteen teollisuusmiljöö. Puuhiomo ja pahvitehdas muodostavat eheän tehdaskokonaisuuden Suomen metsäteollisuuden varhaisvuosilta. Verla on valittu 1996 UNESCOn maailmanperintölistalle ja se on valtakunnallisesti arvokas maisemanähtävyys. Arkkitehti Edward Dippellin suunnittelemat puuhiomo, pahvitehdas ja kuivaamo ovat rikasmuotoista tiiliarkkitehtuuria. Koristeellinen Patruunan pytinki on rakennettu vuosina 1885 ja 1898 (E. Dippell). Puistomaisella piha-alueella on lisäksi huvimaja, palokaluvaja sekä kalkkitiilinen tarvikevarasto ja mylly. Tehdas on säilynyt pääosin 1800- ja 1900-luvun vaihteen asussa antaen alkuperäisine koneineen ainutlaatuisen kuvan tuon ajan teollisuusmiljööstä. Verlankosken vesivoimaa on hyödynnetty rakentamalla sen partaalle voimalaitoksia kolmessa vaiheessa 1920-luvulta 1990-luvulle. Patorakenteiden lisäksi kosken partaalla ovat voimalaitokset vuosilta 1954 ja 1995. Teollisuusyhdyskuntaan kuuluu maantien varrelle kasvanut Jaalan kylä virran länsipuolella sekä vanhat työväestön asuntoalueet, jotka sijaitsevat osaksi kosken itärannalla. Verlan padotun kosken yläpuolella on suoraan vedestä kohoavassa kallioseinämässä punavärillä tehtyjä kivikautisia maalauksia. Niissä on kuvattu mm. hirviä ja ihmishahmoja.
Insinööri Hugo Neuman perusti 1872 Verlan puuhiomon Mäntyharjun uittoreitin alajuoksulle. Alueella oli runsaasti käyttämättömiä metsävaroja. Tehdas paloi jo neljän vuoden kuluttua sen perustamisesta, mutta toimintaa jatkettiin pian. Itävaltalaissyntyinen paperimestari Gottlieb Kreidl, saksalainen paperimestari Luis Haenel ja viipurilainen liikemies, konsuli Wilhelm Dippell perustivat uuden yhtiön 1882. Uusi puuhiomo ja pahvitehdas rakennettiin ensin kokonaan puusta. Pahvikuivaamo tuhoutui tulipalossa 1892, ja tilalle tehtiin nykyinen nelikerroksinen punatiilinen kuivaamorakennus. Sen suunnitteli viipurilainen arkkitehti Carl Edward Dippell. Palovaaran vuoksi myös puuhiomo ja pahvitehdas muurattiin punatiilestä 1895. Koska seinät rakennettiin vanhan puisen tehdasrakennuksen ympärille, tuotanto voitiin pitää koko rakennusajan käynnissä. Verlan tehtaan toiminta loppui 1964 ja tehdasmuseo avautui yleisölle 1972.
Verlan teollisuusympäristö
Kekkonen, Urho
Puumalainen, Jenni
On kaunis syyspäivä Malmin kansakoulun ala-asteella. Kolmatta luokkaa käyvä Omar törmää kolmeen nahkatakkiin, jotka eivät päästä poikaa käsistään ilman pientä pelottelua. Välikohtauksesta käynnistyy tapahtumasarja, jossa sivullisen rooleja ei ole tarjolla. Mukaan joutuvat varastettuja tietokoneita eteenpäin myyvä Sami, omasta kapakasta haaveileva entinen linnakundi Jarkka, kohtalokkaalla hetkellä tarkkaavaisuutensa unohtava bussikuski Peltonen, autonasentajaksi tähtäävä Abdi sekä poliittista historiaa opiskeleva, siirtolaisuuden kovanyrkkiseksi opettama Felicíen. Malmin savuisissa baareissa ja nuhjuisissa kerrostaloissa kytee. Rikoskomisarion paikasta kilpailevilla Parviaisella ja Vaaralla on edessään elämänsä pahin työviikko. Miami on rikosromaaniksi suistuva kertomus Malmin kovista kaduista ja kovista pojista – mutta ennen kaikkea niiden varjossa elävistä, tavalliseksi kutsutuista ihmisistä.
Lohjantie
Järvinen Atte
Puistokatu 1
"Kuoro harjoitteli Liisankadulla Itäsuomalaisten Osakuntien tiloissa. Laulu kuului avoimesta ikkunasta alas kadulle. - - - Hissi oli rikki, jouduin kapuamaan portaat viidenteen kerrokseen. Laulu kuului käytävässä yhä voimakkaampana, välillä katketen, sitten taas alkaen alusta. Ihmettelin, eivätkö naapurit hermostuneet siihen." (S. 127-128.)
IOL eli Itäsuomalaisten Osakuntien Laulajien kuoro harjoittelee osakuntatiloissa Liisankadulla.
"Olli käänsi autonsa liikennevaloista vasemmalle, jatkoi matkaa lääkäriaseman ohi ja tähyili ensin matalien ja sitten yhä korkeampien talojen numerolamppuja. Ollin etsimä numero oli kutakuinkin puolessavälissä aluetta puolikuun muotoisena kaartavaa tietä." (S. 49.)
Olli Berg käy kuulustelemassa juhliin osallistunutta Anun ystävätärtä Miaa tämän kotona Munkkivuoressa.
Mechelininkadun ja Eteläisen Hesperiankadun risteys
Vasiljevin talo / Lelumuseo
Vasiljevin talo on nykyisin asunto-osakeyhtiö Helsingin Villa Vasiljev, ja se on asuinkäytössä. Kellarikerroksessa toimii Suomenlinnan Lelumuseo ja sen kahvila. Lelumuseon kokoelmiin kuuluu tuhansia vanhoja leikkikaluja, nukkeja, teddy-karhuja, leikkiautoja ja pelejä, joista vanhimmat ovat 1800-luvun alkupuolelta. Sota-ajan leikkikalut ja pelit ovat yksi museon erikoisuuksista.
(Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Viaporin linnoituksen esikunnassa työskennellyt kapteeni Vasiljev anoi ja sai vuonna 1911 luvan rakentaa itselleen mansardikattoisen puisen asuintalon Isolle Mustasaarelle. Rakennus toteutettiin kuitenkin harjakattoisena. Vuonna 1913 Vasiljev myi talonsa marketentti Aleksander Nedonoskoville, joka korjasi taloa rakentamalla ulkoeteisen talon päätyyn. Nedonoskov rakensi insinöörikomennuskunnalta saamallaan luvalla taloon "waterklosetin". Vuosina 1923-25 huvila muutettiin kuuden perheen asuintaloksi. Aleksander Nedonoskovilta talo siirtyi hänen tuomarilleen. Sen jälkeen rakennuksen vaiheista on tietoja vasta vuodelta 1978, jolloin Sergei Harabrovin leski ja kaksi tytärtä myivät talon Sisustustoimisto Seppo Nieminen Ky:lle. Perusteellinen korjaustyö aloitettiin. Kaukolämpö, vesi ja viemäri asennettiin 1982. Peruskorjauksen yhteydessä mansardikattomuoto palautettiin riittävän huonekorkeuden saamiseksi yläkerran asuntoon. Talo on asuinkäytössä. Kellarikerroksessa toimii Piippa Tandefeltin nukkemuseo ja kahvio. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C I 87 Pihalla oli vaja ja pesutupa C I 86 Lähteet: MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. Nieminen, Sepo, 1992. Purkutyön yhteydessä tehdyt havainnot. Suullinen tiedonanto. KA VSA 15900 15948. Kuva: MV SL Valokuva neg.nro 943526. VA VSA akti 15 900, rakennuspiirustus.
Kirjakaapeli
Tervikin kartanon empiretyylinen talouskeskus puistoineen on ainutlaatuinen arkkitehtoninen kokonaisuus maassamme. Tervik on keskeinen osa Pernajanlahden keskiajalta periytyvää kartanokeskittymää. Kartanon pihapiirin muodostavat kaksikerroksinen päärakennus, toinen C.L. Engelin suunnittelemasta kahdesta flyygelirakennuksesta ja harvinaislaatuinen fatabur-rakennus. Miespiha on erotettu talouspihasta kiviaidalla. Arkkitehtonisesti edustavat, empiren henkeen rakennetut talousrakennukset keskittyvät ajotien toiselle puolen. Päärakennusta ympäröi puutarha -ja puistoalue, missä puuston reunustama joki muodostaa puistotaiteellisen elementin. Tervikin kartanolle johtaa maan pisimpänä pidetty tammikuja halki vuosisataisen viljelymaiseman. Sjögårdin, Tervikin ja Tjusterbyn kartanoiden rakennuskanta, puistot, puukujanteet ja viljelyalueet muodostavat keskeisen osan Pernajanlahden valtakunnallisesti arvokkaasta maisema-alueesta.
Tervikin kartanorakennuksen runko periytyy vuodelta 1736. 1810-luvun lopulla maamarsalkka de Geer tilasi kartanon uudistamiseksi piirustukset C.L. Engeliltä. Uudistukset koskivat ennen muuta rakennuksen ulkoasun muuttamista ja keskeissalirakennuksen laajentamista päätyihin liitettävillä matalilla siivekkeillä sekä sisätilojen "uudenaikaistamista" pariovilla ja empirekoristelistoilla. Muutos ei koskenut 1700-luvun rakennusvaiheesta peräisin olevaa huonejakoa eikä keskeisten huoneiden puisia kokopaneeleita. Engelin suunnitelma toteutettiin 1820-luvulla A.F. Granstedtin muuttamana. Rakennus korotettiin kaksikerroksiseksi ja koristeltiin runsailla listoituksilla 1860-luvun alussa C.A. Edelfeltin tekemän suunnitelman mukaan. Ulkoasu palautettiin empirehenkiseksi Carl Frankenhaeuserin 1926 tekemien piirustusten mukaan. Frankenhaeuser yhdisti uuden vuorauksen Engelin piirtämään portaaliin ja ikkunan kehyslaitteisiin.
Tervikin kartano
Pakin talo
Käpylän kirkko
'Puolittain palanut Postitalo seisoi harmaanmustana luurankona asemaa vastapäätä. Ohitin sen yrittäessäni taas soittaa Johannalle. Tulin Sanomataloon, jonotin turvatarkastuksessa vartin, annoin laukkuni ja puhelimeni tarkastettavaksi, riisuin takkini, kenkäni ja vyöni ja puin ne jälleen päälleni ja kävelin vastaanottotiskille.' (s. 11)
Tapani Lehtinen etsii vaimoaan Johannaa tämän työpaikalta Sanomatalossa.
Muu kieli
1920-luvun kamppilaisessa talossamme on mystisiä putkia keittiön seinällä. Olisivatkohan kaasulle? Onko kaasun käyttö ollut ennen yleistä Helsingissä? Milloin siirryttiin sähköön? Kyllä nuo putket saattavat olla peräisin ajalta, jolloin keittiössä sihisi kaasuhella. Kaasun käyttö oli yleistä Helsingissä, ja on sitä vielä tänä päivänäkin kantakaupungissa. Kaasua käytettiin kotitalouksien hellojen lisäksi myös valaistukseen. Helsingin ensimmäiset kaasuvalot sytytettiin marraskuun 14 päivä vuonna 1860. Sittemmin kaasuvaloista on luovuttu, mutta keittiöissä kaasua käytetään yhä. Monet huippukokit arvostavat kaasuliettä ruoanlaitossa. Helsingissä onkin kolmesataa ravintolaa, joiden keittiöissä on kaasuliedet. Kotitalouksissa kaasuhella on yhä 31 tuhannella helsinkiläisellä taloudella. Useissa kotitalouksissa siirryttiin sähköön 1970-luvulla. Tuolloin mietittiin jopa kaasulaitoksen lakkauttamista. Sähköliedet yleistyivät 1970-luvulla. Monessa vanhassa talossa säilyi kaasuliesi, sillä sähköliesi vaatii riittävän voimakkaan sähkövirran. Keskustan vanhoissa taloissa ei sähköverkko välttämättä kestänyt uusia helloja. Kaasusta luopuminen ja sähköön siirtyminen on tapahtunut talo kerrallaan ja asuntokohtaisesti. Tietysti noita siirtymäremontteja on tehty taloyhtiöittäinkin.
Lypyrtin kylä ja sen alueelle 1800-luvun lopulla sijoitettu luotsiasema muodostavat monipuolisen saaristolaisesta elämänmuodosta ja elinkeinoista kertovan kokonaisuuden. Kylän huomattavin talo on Alastalo, joka liittyy kirjailija Volter Kilven tuotantoon. Kilven kirjan Alastalon salissa tapahtumat sijoittuvat juuri Lypyrtin Alastaloon ja Kustavin merellisiin maisemiin. Merenrantaan sijoittunut Villa Hornborg on arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema, edustava 1920-luvun alun huvila ja Lypyrtin salmen ja Seksmiilarin tärkeä maamerkki. Lypertön luotsiasema on maamme parhaiten säilyneitä esimerkkejä 1800-luvun lopun luotsiasemasta. Lypyrtin kyläasutus sijoittuu Kustavista pohjoiseen suuntautuvan laivareitin nk. Ströömin varrelle Lypyrtin, Katkurun ja Tammiluodon saarten rannoille. Alastalo sijaitsee Lypyrtin saaren itärannalla Ströömin väylän varrella. Lypyrtissä on kalastuksesta ja merenkäynnistä elantonsa saaneen kyläasutuksen lisäksi jo vanhastaan ollut myös huvila-asutusta. Edustavin esimerkki varhaisesta huvila-asutuksesta on Lypyrtin saarella Alastalon naapurina sijaitseva, arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema Villa Hornborgin hirsihuvila korkeine torneineen vuodelta 1923. Huvilan suunnittelussa on huomioitu saaristomaiseman olosuhteet ja suojaisuuden vaatimukset. Huvilaan liittyy maisemaan sovitettu puutarha sekä arboretum. Lypertön luotsiasema sijaitsee maisemallisesti merkittävällä paikalla niin sanotun Kustavin Ströömin pohjoispäässä noin kilometrin pituisella Killeskärin saarella. Killeskär, toiselta nimeltään Tammiluoto, on tiheässä saaristossa sijaitseva havumetsää kasvava kalliosaari. Vuonna 1888 rakennettu vaaleaksi maalattu luotsiasema erottuu ympäristöstään vartiotuvan katolla olevan suurikokoisen tähystystornin ansiosta.
Kustaviin muodostui vakinaista asutusta viimeistään 1100-luvulla ja alun perin Taivassalon pitäjään kuuluneessa Lypertön kylässä oli 1560-luvulla neljä taloa. Alastalon 1400-luvulta juontuvan historian maineikkain kausi ajoittuu 1800-luvun talonpoikaispurjehdukseen. Lypertön luotsiasema rakennettiin Ströömin väylän pohjoispäähän 1888. Sen suunnitteli Ernst Fredrik Andersin. Asema oli käytössä vuoteen 1958, jolloin Ströömin väylän eteläpäähän valmistui Laupusten luotsiasema.
Lypyrtin kylä ja luotsiasema
Sydämellinen muistelmateos, mukaansa tempaava romaani ja kiehtova aikalaiskuvaus. Mitä ihminen muistaa, mitä lapsuus merkitsee? Lapsuudesta lähdetään ja sinne palataan yhä uudestaan; lapsuus muovaa ihmisen koko elämää. Kallio, Helsingin legendaarinen työläiskaupunginosa 1940-luvulla ja 50-luvun alussa on tämän lumoavan teoksen perustaa. Hannu Mäkelän lapsuus Kalliossa liittyy sen korkeimpaan kivitaloon Porthaninkadun ja Agricolankadun kulmassa. Sodanjälkeisen Suomen elämää varjostavat puute ja rahattomuus, mutta sitä lapsi ei ymmärrä, kun ei voi verrata. Kallion lapsuutta ovat niin Ebeneserin tarha jo vuodesta 1945 kuin myöhemmät paot sieltä. Ja edessä odottaa aina pihan koko kiihkoisa elämä: flaidikset, väittelyt, fektailut joulukuusimiekoilla. Filkka palaa, asfaltti ja pakokaasut tuoksuvat. Opettajan poikaa on lupa jatkuvasti kiusata niin pihalla kuin koulussa. Arkeen liittyvät miehuuskokeet: kiipeäminen ja kävely katolla ja huimaus. Öitten painajaiset ja unet, Sörkan ranta, hukkumisen kokemus, kirkonrotta, tyttöjen skrobaus ja Flemarin antikvariaatti ovat nekin osa samaa elämää. Kallion kirjastosta päätyy hujauksessa Eläintarhan ajoihin ja sunnuntain pakollisiin käynteihin isän luona. Maisemaa sävyttävät niin Arinan nonarit kuin Palmu-baarin juopot, Repinin hulluna pidetty poika, pulutädit ja roskisdyykkarit. Vastapainon ja jyrkän kontrastin antavat pitkät yksinäiset kuukaudet maalla Kukkian Siikasaaressa, jonne opettajaäidin perhe muuttaa kesäksi. Kesää siivittää jatkuva lukeminen: sanat, joista muodostuvat lauseet, joista syntyvät kirjat. Niistä myös tulee vähitellen aivan keskeinen osa pienen pojan elämää. (www.tammi.fi)
"Maurinkadulla Winter meni kuskin puolesta de Carnallin pihalle ja huusi renkiä avaamaan ajoportin. Jo pihalta hän arvioi talon sellaiseksi, ettei Caspar af Holmeénin ponnisteluja sedän miellyttämiseksi tarvinnut oudoksua. Kuka tahansa köyhä sukulainen oli valmis kumartamaan muutaman kerran saadakseen edes osan pitkästä, kullankeltaisesta mustakattoisesta rakennuksesta, jonka leveän kuistin pieliin soihdut syttyivät heti, kun kuultiin isännän saapuvan kotiin." (S. 249.)
Kotkan keskustoria reunustaa kaksi modernismin arkkitehtuurin merkkiteosta 1930-luvulta, massiivinen kaupungintalo ja pieni funktionalistinen Suomalaiseksi Säästöpankiksi rakennettu pankkitalo. Entinen pankkirakennus sisältyy kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin teosvalikoimaan. Se on Kannonkosken kirkon lisäksi ainoa arkkitehti P.E. Blomstedtin lähes alkuperäisessä asussa säilynyt työ. Arkkitehti Erkki Huttusen suunnittelema kuusikerroksinen, kapearunkoinen kaupungintalo, joka sulkee toriaukion itälaidan, edustaa monumentaalista funktionalismia. Julkisivujen symmetrian rikkovat keskiakselista sivuun sijoitetun valtuustosalin kapeat ja korkeat ikkunat. Ala-aulan ja portaikon lepotasojen lattioissa on kunkin kerroksen toimintoja kuvaavat taiteilija Bruno Tuukkasen mosaiikit. Kolmikerroksinen entinen Säästöpankki on torin pohjoislaidalla. Pieni, puhdaslinjainen ja detaljoinniltaan kaunis funktionalistinen rakennus on toteutettu kantavin välipohjin kapealle tontille arkkitehti P.E. Blomstedtin suunnitelmin. Pelkistetty, suhteiltaan harkittu katujulkisivu on neliömäinen ja sitä jäsentävät ikkunoiden ja ovien lasipinnat sekä johtajan asunnon parveke. Kapea ja korkea pankkisali putkihuonekaluineen ja kiiltävine seinäpintoineen on funktionalismin ihanteiden mukainen sisätila.
Kotkan kaupungintalon rakentamista oli suunniteltu 1890-luvulta alkaen, ja 1926 tehtiin päätös sen sijoittamisesta torin laidalle. Arkkitehti Erkki Huttunen sai kaupungintalon suunniteltavakseen 1931 järjestetyn arkkitehtuurikilpailun perusteella. Kilpailu oli kaupungin asettaman toimikunnan ja Arkkitehtiliiton toimeen panema ja siihen lähetettiin 40 luonnosta. Rakennusvaiheessa Huttusen suunnitelmasta karsittiin Keskuskadun ja Kustaankadun puoleiset matalat siipiosat. Kaupungintalo valmistui 1934. Samana vuonna valmistui arkkitehti P. E. Blomstedtin luonnos torin laidan liikekortteliksi, johon sisältynyt Säästöpankin tilaustyö valmistui 1935. Säästöpankki rakennettiin tontille, missä jo toimi pankin konttori. Kahden kerroksen korkuisen pankkisalin lisäksi alakerrassa oli toimitusjohtajan huone, virkailijoiden kahvihuone, keittiö sekä pukuhuone. Yläkerrassa oli kokoushuone sekä toimitusjohtajan asunto. Blomstedt suunnitteli sisätilat huonekaluja myöten ja valaisimet valmisti Taito Oy. Säästöpankki toimi tiloissa vuoteen 1960 asti. Entinen pankkirakennus restauroitiin 1993-1994 alkuperäistä arkkitehtuuria ja materiaaleja vastaavaan asuun.
Kotkan kaupungintalo ja Kotkan Säästöpankki
Etu-Töölö
Huvila esittää ruhtinatar Popoffin kesäasuntoa.
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Jurmo)
Kuninkaansaari
Ravintola Pickwick Pub
Paasiravintola
Suomen pankkiyhdistys
Alvettulan, Hyömäen, Matkantaan ja Tuittulan ryhmäkylät ovat historialliselta kehitykseltään ja sijainniltaan erityyppisiä sekä kylärakenteen kehityksen kannalta eri vaiheet läpikäyneitä kyliä. Kaikissa kylissä on säilynyt niiden edustamille kerrostumille tyypillistä rakennuskantaa. Kyliä ympäröivät Hämeessä satoja vuosia, mahdollisesti jo esihistorialliselta ajalta asti viljellyt pellot. Kylätiestö on säilyttänyt historiallisen linjauksensa. Kylät edustavat Hämeessä yleistä talonpoikaiseen maanomistukseen perustuvaa ryhmäkylätyyppiä, jossa kantatilat tukeutuvat kylän läpi kulkevaan raittiin. Nykyinen rakennuskanta on pääasiassa 1800- ja 1900-lukujen taitteesta. 1800-luvulla syntyneet mäkitupalaisasumukset ovat selkeästi erillään omilla mäkialueillaan tai viljelyyn huonosti kelpaavilla maa-alueilla kylätontin jatkona. Isojako ja sitä seuranneet täydennykset muokasivat voimakkaasti vanhojen ryhmäkylien rakennetta 1700-luvun loppupuolelta aina 1900-luvun alkupuolelle saakka. Alvettulan pitkästä asutushistoriasta kertovat kyläalueella olevat useat esihistoriallisen ja historiallisen ajan muinaisjäännökset. Alvettulan keskiajalta saakka asutusta, tiiviistä kylätontista muistuttavat isojaon jälkeen joen rantaan jääneet talonpoikaistalot ja niiden pihapiirien muodostama ryhmä sekä tiestö ja ympäröivät vanhat viljelykset. Mäelle sijoittuva tiivis kyläkeskus koulu- ja seuraintaloineen on kasvanut viimeisen sadan vuoden aikana kyläraitin varteen täydentäen varhaisempaa tilattoman väestön asutusta. Kylän perusrakenteessa näkyy maankäytön historiallinen jatkuvuus, vaikka paikalle jääneillä maatiloilla rakennuskantaa on uudistettu viimeisen sadan vuoden aikana. Maatilojen keskittyessä joenrannan kylätontille ovat kivikkoisemmat mäenrinteet jääneet torpparien ja työväen asuinalueiksi. Pienen mittakaavan asumukset ovat edelleen vanhan kylätontin ulkopuolella. Liikenteellisesti keskeisellä paikalla sijaisevaan kylään on maantien varteen tullut 1800-luvun lopulta alkaen myös palveluja. Kyläkaupan ympäristössä on kaksi 1950-luvun rakennusta: säästöpankki ja kauppiaan talo. Koulu ja kylän muut kokoontumistilat eli seuratalo ja työväentalo ovat kylän keskellä. Uudet asuntoalueet ovat kylää ympäröivien peltojen takana itsenäisinä alueina. Alvettulan silta sijaitsee paikassa, jossa historiallinen maantie ylittää Hauhonselän ja Ilmoilanselän yhdistävän Alvettulanjoen. 1910-luvulla rakennettu silta on kaksiaukkoinen ja betoninen kolminivel-kaarisilta 5 m leveä ja vapaat aukot ovat 27,2 m. Silta on yksi Suomen vanhimmista rautabetonisilloista. Hyömäen maatalot ovat keskittyneet kylän raitin varteen mäen rinteille viljelysten reunamaille. Talouskeskukset ovat muodostuneet uusjaon jälkeen 1930-luvulla. Kylän kapeiden teiden varsilla on vanhoja mäkitupalais-asumuksia, joista monet on uusittu ja muutamat autioina. Kylä on väljentynyt huomattavasti 1900-luvun alun jälkeen. Uudisrakentaminen on keskittynyt varsinaisen pääkylän ulkopuolelle. Kylässä on säilynyt edelleen vanhan ryhmäkylän luonne ja pienipiirinen miljöö. Asutuksen pitkäikäisyydestä kertovat kylässä olevat kuppikivet ja rautakautiset haudat. Tuittulan nykyinen tiivis kylänpaikka on asutettu 1600-luvulla. Esihistoriallisesta ajasta kertovat kylän kolme kuppikiveä. Kylän rakennuskanta koostuu raitin ympärille keskittyneistä kookkaista maatilojen pää- ja talousrakennuksista sekä kyläkaupasta. Talousrakennuksissa on käytetty usein rakennusmateriaalina pyramidipintaista betonitiiltä. Osa kantataloista on siirtynyt kylän ulkopuolelle 1900-luvun alkupuolella. Entinen tilattomien alue on säilyttänyt ominaispiirteensä. Kylä laajoine viljelyksineen on osa Hahkialan kartanon kulttuuriympäristöä. Matkantaan pieni kylä sijaitsee Matkantaanselän niemekkeessä viljelysten keskellä. Kylän talouskeskukset ovat yhdessä ryhmässä kylänraitin varressa. Rakennuskanta on suurelta osin 1800-luvulta ja 1900-luvuna alusta. Maatilojen päärakennukset ovat suuria talonpoikaistaloja ja niiden pihoissa on vanhoja hirsisiä ja savitiilestä muurattuja talousrakennuksia. Alvettulan, Hyömäen, Matkantaan ja Tuittulan kylät ovat osa valtakunnallisesti merkittävää Hauhonselän kulttuurimaisemat maisema-aluetta.
Vesistöjen yhteyteen rakentuneiden Hauhon ryhmäkylien läheisyydestä tunnetut kuppikivet osoittavat asutuksen ja viljelyn juontavan juurensa rautakaudelta. Alvettulan asutusten vanhimmat merkit ovat kivikaudelta. Kirjallisissa lähteissä kylä mainitaan 1431. Uuden ajan alkupuolella kylässä oli 9 taloa. Kylän vanhin asuinalue, kylätontti, sijaitsee joen etelärannalla. Tiivis kylä väljentyi isojaon toimenpiteiden tuloksena. Suurelta osin Tapolan tilaan kuuluvalle mäkialueelle rakennettiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella pieniä yhden tai kaksi huonetta käsittäviä mäkitupalaisasumuksia. Palstat lohkottiin itsenäisiksi 1920-luvun alussa. 1900-luvun alussa mäkitupia oli 10 kpl. Muistitiedon mukaan ensimmäinen Alvettulanjoen ylittävä silta on ollut veden varassa kelluva ns. Jalkavahan silta. 1765 Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherra määräsi käräjäkunnan rakentamaan paikalle sillan. Samanlainen rakennusvelvoite annettiin myös 1828. Silta todettiin 1910 huonokuntoiseksi ja Turun Rautabetoni-Valimo sai uuden sillan rakennettavakseen. Sillan suunnitteli insinööri Wäinö Wuolio ja se rakennettiin ns. Tapani-menetelmän mukaan suurista betonisista ontelotiilistä. Sillan rakentamisen kustansivat tieosakkaat parin huomattavan avustuksen turvin. Silta valmistui 1916. Alvettulan sillan pielessä pidettiin markkinoita 1900-luvun alussa. Alvettulan uusi silta valmistui vanhan sillan viereen vuonna 1974 ja vanha silta saatiin pelastettua purkamiselta kylätoimikunnan aktiivisen toiminnan avulla. Se korjattiin museosillaksi vuonna 1978. Hyömäen kylä muodostui keskiajalla kahdesta kylästä Hyömäestä ja Nurmesta, joissa oli yhteensä 18 taloa. Hyömäen pääkylän ytimenä on ollut 1600-luvun alkupuolella perustettu Hyömäen kartano eli Iso-Kourulan säteriratsutila. Kylän vanha kylätontti on mäen etelärinteellä Nisulan suunnalla. Hyömäen kylä paloi 1710-luvulla, minkä jälkeen jälkeen asutus siirtyi rannasta mäelle. Tuittulan kylä on alkujaan sijainnut pohjoisempana Hyvikkälän ja Kirrisen järvien eteläpuolella. Tiettävästi kylä paloi ja uusi kylä rakennettiin nykyiselle paikalleen 1600-luvulla. 1890-luvun jakotoimituksen yhteydessä osa kylän taloista siirrettiin ryhmäkylän ulkopuolelle. Matkantaan kylä mainitaan 1413 kirjallisissa lähteissä. Kylän nykyinen asutus on säilynyt tiivinä ryhmänä vuosisatojen ajan samalla paikalla järveen rajautuvassa niemessä. Kyläassä on myös pahoin tuhoutunut kivikauden asuinpaikka.
Alvettulan, Hyömäen, Matkantaan ja Tuittulan ryhmäkylät (Matkantaka)
Mä tulen Pasilasta enkä ole mikään tavallinen mies Osaan ruuan pöytään tarjoilla, kokatakin kukaties Aina työhönottovirastossa päivät notkuen sata lomaketta täytän, töitä vaan saa en
Paikka, johon liittyy paikkatieto.
paikka
place
"Ratsumestari Kasimir Friskin ja hänen vaimonsa Sofian koti oli komea yksikerroksinen puutalo Helsingissä Bulevardin varrella. Talossa oli tukeva kivijalka ja oveton julkisivu, jossa oli kahdeksanruutuiset ikkunat. Tonttia ympäröivä korkea lankkuaita oli maalattu samalla mantelinsävyisellä valkealla värillä kuin talokin." (s. 7)
Hämärät liikemiehet, rosvot, tappajat ja heidän kätyrinsä majailevat tässä kuulussa yökerhossa.
Pyhämaan kirkot ja kyläasutus (Pitkäluoto)
Kirjoitus "Kyläsaaren hoitolaitoksessa 1979-1991".
Riitta Immosen atelier tai boutique oli Korkeavuorenkadulla 1960-luvulta alkaen, hänen kotiosoitteensa vuodesta 1972.
Pasilankatu
Hiitolanjoen voimalat (Ritakoski)
Kynsilaukka
Merimieshuone, toimisto
Peltovuoma on Suomen pohjoisimpia maanviljelykyliä Lapin aavojen soiden ympäröimällä alueella tunturien hallitsemassa maisemassa. Kylä on rakentunut Lapille ominaiseen tapaan peltokummun ympärille. Lapin sodassa tuhottu kylä on hyvä esimerkki jälleenrakennuskauden rakentamisesta. Kylän lounaisia maisemia hallitsevat Pallas- ja Ounastunturin kansallispuiston jylhät tunturit. Talot sijoittuvat kyläkummulle vanhan kylätien varteen. Rakennuskanta koostuu erivärisiksi maalatuista, harjakattoisista jälleenrakennuskauden puolitoistakerroksisista tyyppitaloista. Pihapiirit ovat osittain peräpohjalaisen perinteen mukaan säännöllisiä ja neliönmuotoisia asuinrakennuksen, navetan ja ulkorakennusten kahdelta tai kolmelta sivulta rajaamia. Pihapiirin rakennuksiin kuuluu Lapin jälleenrakennuskaudelle tyypillinen asuntosauna, pieni piharakennus, joka on toiminut varsinaisen asuinrakennuksen valmistumiseen asti asuntona ja sen jälkeen muutettu saunaksi. Peltovuoman kylä on valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Ensimmäinen kirjallinen kuvaus 1750 tienoilta Peltojärven lapinkylästä kertoi porosaamelaisten jutaavan kesäksi merenrannikolle Kaivuonoon, Raisiin ja Naavuonoon. Peltojärven vanha lapinkylä sai ensimmäiset suomalaiset asukkaansa jo 1700-luvulla. Maanviljelyn, karjan- ja poronhoidon sekä erätalouden ohella asukkaat harjoittivat mm. tervanpolttoa ja poronsarviliiman keittoa 1900-luvun puolelle asti. Kuten muutkin Enontekiön kylät Peltovuoma tuhoutui Lapin sodassa kahta mökkiä lukuun ottamatta. Kylään rakennettiin 1952 yksi arkkitehti Veikko Larkaksen Enontekiön kuntaan suunnittelemista jälleenrakennuskauden asuntolakouluista.
Peltovuoman kylä
Pukinmäen ostoskeskus
Kävelin tänään Hietaniemen hautausmaalla, ja löysin "joukkohaudan" johon on haudattu kymmenkunta 1800-luvulla syntynyttä miestä. Heillä oli yhteinen kuolinpäivä, 2.8.1906. En löydä mistään näiden miesten kuolinsyytä, olivatko he ehkä jonkin onnettomuuden uhreja? Kyseessä on Viaporin kapinassa kuolleiden hauta. (Sveaborg, Viapori, eli nykyinen Suomenlinna.) Suurlakon 1905 jo rauhoituttua puhkesi Viaporissa heinäkuussa 1906 kapina. Miehistön yleistä levottomuutta lisäsi kelvoton liha, jota joukoille oli tarjottu. Linnoituksen tykkimiehet lähtivät 30.7. vapauttamaan Santahaminaan siirrettyä miinakomppaniaa ja ampuivat kapinan alkamisen merkiksi tykinlaukauksen. Sinänsä kohtuulliset vaatimukset, joita kapinallisilla oli, olivat kuitenkin siihen aikaan ennen kuulumattomia tsaarin armeijassa. Linnoitusalue jakautui kahtia ja hiukan yli puolet joukoista pysyi lojaaleina varuskunnan johdolle. Kapinaan osallistui myös Helsingin punakaartilaisia. Taistelut kestivät muutaman päivän ja taukosivat 2.8. Kapinajohtajia teloitettiin, osan onnistuessa kuitenkin pakenemaan. Lähde: http://hyl.edu.hel.fi/sivut/Jarmo/suomenlinna/rak.html
Kaarlelan kirkko on yksi Pohjanmaan seitsemästä keskiaikaisesta kivikirkosta ja kirkonmäellä oleva 1730-luvun pappila ainoa säilynyt karoliininen pappilarakennus maassamme. Kirkonmäki kokonaisuudessaan kuvastaa vauraan suurpitäjän rakentamista. Kaarlelan kirkonmäellä maisemaa hallitseva Pyhälle Katariinalle omistettu kivikirkko on kalkittu valkoiseksi. Pohjakaavaltaan ristin muotoiseksi 1780-luvulla laajennetun kirkon länsipäässä on korkea kellotorni 1800-luvun alusta. Kirkkosalissa on valkeiksi kalkitut seinät ja kaareva lautaholvi. Saarnastuoli vuodelta 1622 on vanhimpia maassamme. Barokkityylisen alttarilaitteen Jeesus Getsemanessa -aiheinen keskuskuva on Alexandra Frosterus-Såltinin maalaama vuonna 1902, sivumaalaukset on tehnyt Johan Backman 1749. Ovellinen penkistö on 1700-luvun lopusta ja uudistettu 1930-luvulla. Kirkon sakaristo kirjakaappeineen, tauluineen ja huonekaluineen on poikkeuksellisen tunnelmallinen. Kirkkotarhaa kiertävässä kiviaidassa on länsioven edustalla kookkaat valkoiseksi kalkitut portinpylväät, joista toiseen on kiinnitetty vaivaisukko. Kirkon vieressä sijaitseva arkkitehtuuriltaan korkeatasoinen seurakuntakeskus vuodelta 1958 kuuluu suunnittelijansa, arkkitehti Erik Kråkströmin tuotannon parhaimmistoon. Kirkonmäellä on Kaarlelan kirkkoherran pappilan pihapiiri, jonka päärakennus on vanhimpia säilyneitä pappilarakennuksia koko Suomessa ja ainoa karoliinisen pappila-arkkitehtuurin edustaja. Ulkoasu on peräisin Anders Chydeniuksen ajalta 1770-luvulta ja rakennus on karoliiniselle kaudelle ominaisen korkean aumakaton kattama. Sen pohjakaava kaksine saleineen ja päätykamareineen on lähellä 1731 everstin virkataloille vahvistettua mallipiirustusta ja poikkeaa pappiloille 1727 määritellystä keskeissalillisesta vähimmäisvaatimuksesta. Pappilan pihapiirissä on papiston apulaiselle tarkoitettu asuinrakennus sekä kaksi aittaa. Pappila pihapiireineen on museokäytössä.
Kaarelan kirkko rakennettiin keskiajan lopulla Vetelinjoen suulle, lähelle suojaista satamapaikkaa. Myöhemmin Kyrkfjärdenin nimen saanut paikka oli pitäjän tiheimmin asuttua seutua, ja siellä oli ollut kiinteää asutusta ainakin 1200-luvulla. Kirkko rakennettiin kapealle niemelle tai saarelle, mutta paikka menetti myöhemmin yhteyden merelle maannousun takia. Kivikirkko laajennettiin ristikirkoksi ja sen itäpäähän rakennettiin uusi sakaristo-osa 1780-luvun lopulla kirkkoherra Anders Chydeniuksen aikana. Korkea länsitorni kirkkoon valmistui 1804. Ulkoseinät ja torni rapattiin sekä maalattiin keltaiseksi. Kirkko sai nykyasunsa arkkitehti Erik Kråkströmin suunnittelemassa restauroinnissa 1952-1954. Kaarlelan kirkon lounaispuolella ollut Tarharannan entinen niitty oli Nuijasodan aikaisia taistelupaikkoja. Kaarlelan pappila rakennettiin suuren Pohjan sodan jälkeisessä voimakkaassa uudelleenrakennusvaiheessa 1736-1737. Rakentamisen taustailmiöihin liittyy 1727 valtiopäivillä hyväksyttyyn katselmusasetukseen ja pappiskoulutukseen sisällytetty talonrakennustaidon perusteiden opettaminen. Kaarlelan pappila rakennettiin kirkkoherra Weranderin vaatimuksesta tavallista pidemmäksi. Anders Chydeniuksen suunnittelemissa kunnostustöissä 1773 ikkunat korotettiin, rakennus sai paanukaton ja punamullatun pystyvuorauksen. Chydenius suunnitteli myös pappilan talousrakennukset.
Kaarlelan kirkko ja pappila
Info-kioski
Tykistölahden rannalla, Adlerfeltin traverssin edustalla sijaitseva kioski rakennettiin 1970-luvulla arkkitehti Esko Vormalan suunnitelmien mukaan. Puurakenteinen kioski koostuu eri suuntiin sommitelluista paneelikentistä ja se on käsitelty ajan tavan mukaan puunsuoja-aineella tummanruskeaksi. Myyntitiskin sulkemiseksi kioskissa on lukolliset luukut. Kioski on Ehrensvärd-Seuran ylläpitämä. Kioskin edessä on matkustajalaituri, jossa turistiveneet pysähtyvät. Opastetut turistikierrokset Susisaarelle ja Kustaanmiekalle alkavat kioskilta. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: MV SL Piirustusarkisto. Kuva: MV SL Valokuva.
Karjalainen, J.
Kuvataan Koskelaa omakotiasujan näkökulmasta
Mönnin ja Selkien vaarakylät (Mönni)
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Varislampi)
starts with
alussa on
Kaukoranta, Sökö
Töölön kaupunginosa sai oman lautapelin. Mistä niitä saa? Kysyy Tölikän kundi torin laidalta. Ylen aikaisen uutisissa kerrottiin 8.3.2008, että Töölön kaupunginosa on saamassa oman lautapelin. Uutisessa kerrotaan seuraavaa: Pelin tarkoituksena on tutustuttaa pelaajat Töölön kohteisiin ja historiaan 1400-luvulta nykypäivään. Säännöt koostuvat tapahtumista ja tarinoista sekä historiallisten henkilöiden tapaamisista. Töölö-peli toteutetaan samaan tapaan kuin aiemmin ilmestynyt Suomenlinna-peli. Sääntövihko historiaosuuksineen toimii matkaoppaana, jonka voi ottaa mukaan kaupunginosaan tutustuessaan. Peli on valmistettu yhteistyössä tänä vuonna 50 vuotta täyttävän Töölö Seuran kanssa. Kysyin asiaa vielä Töölöläinen -lehden toimitukselta. Sieltä kerrottiin pelin ilmestyneen huhtikuussa 2008. Ainakin tuolloin sitä pystyi ostamaan Töölön Paperista, osoitteesta Runeberginkatu 44.
Jääkellari C70
Ajankohtaista Jääkellari kunnostetaan työ- ja kokoontumistilaksi. Kattorakenteet uusitaan kokonaan. Vanhojen umpinaisten ulko-ovien taakse tehdään uudet lasiovet, jolloin ulommat ovet voidaan pitää auki ja tiloihin saadaan luonnonvaloa. Työt aloitettiin loppuvuodesta 2004 ja työmaa etenee Helsingin avovankilan Suomenlinnan osaston työmaana pääasiassa talviaikaan Lonnan saaren työmaiden ollessa talvitauolla. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Petri Mikonsaari Arkkitehtisuunnittelu: Mikko Kämäräinen, arkkitehti SAFA Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Markku Kallio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Jikkon Oy/ Juhani Ikonen Rakentaja: Helsingin avovankila, Suomenlinann osasto/ työnjohtaja Kari Suominen LVIS-urakoitsija: Are Oy Kerrosala: 153,5m2
Jääkellaria suunniteltiin jo vuonna 1889, mutta se rakennettiin vasta 1895-1898 läheisten upseeritalojen asukkaiden tarpeisiin. Aikana, jolloin jääkaappeja ei ollut, oli hyvä maakellari taloudenpidossa välttämätön. Tiilirakenteisen rakennuksen maanpäällisessä osassa oli 14 säilytyshyllyin varustettua, ulkovarastointiin käytettyä koppia, joihin kuljettiin suoraan ulkoa. Jokaisen puuvajakopin lattiassa oli luukku, josta päästiin maanalaiseen kellarikomeroon. Samantapainen kellarivaja on ollut nykyisen autotallin C 50 paikalla, tosin ehkä puurakenteinen. Suomen armeijan aikana kellarista tehtiin pommisuoja. Sisäänkäynti järjestettiin itäpäädystä. Vuonna 1990 vesikattomateriaali vaihdettiin huovasta pelliksi ja maalattiin. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 232 Vuonna 1927 rakennusnumero C II 29 Lähteet: Lahdenmäki, Heikki, 1992. Suullinen tieto. MV SL Tutkimusasiakirjat. MV SL VIK C 1636-1639. KA VSA 17057. Kuva: MV SL VIK C 1638 vuodelta 1895.
soldathem
sotilaskodit
service clubs, military
Lampenius, Linda
Pietarsaaren rautatieasemanseutu tulli- ja pakkahuoneineen sekä makasiinirakennuksineen ilmentää Pohjanmaan rannikon teollistumisen aikaa 1800-luvun lopussa sekä kuljetusten siirtymistä mereltä rautateille. Pietarsaaren rautatieasema sijaitsee historiallisen kaupunkikeskustan itälaidalla ja sen alue rajoittuu arkkitehtonisesti komeisiin entisiin makasiineihin. Asemarakennus on rakennettu Oulun radan IV luokan aseman tyyppiirustuksin 1887 ja laajennettu 1928. Asemalla on harvinainen puinen veturitalli sekä sen jatkeena uudempi yksipilttuinen tiilinen veturitalli. Asemakokonaisuuteen kuuluu kaksoisvahtitupa. Asema-alueeseen liittyy tulli- ja pakkahuone, tupakkamakasiini ja tullihuoneenpuisto. Tulli- ja pakkahuone on rakennettu Valter Thomén ja Karl Lindahlin piirustusten mukaan 1908. Punatiilinen tupakkamakasiini on Grahn & Hedman & Wasastjernan suunnittelma ja vuodelta 1905. Hirsirunkoinen makasiinirakennus, ns. Myntin makasiini, on ainoa kuuden kauppahuoneiden varastojen sarjasta säilynyt rakennus.
Oulun radan (1883) sivurata Pietarsaareen sai odottaa toteutumistaan kunnes kauppaneuvos Malm lahjoitti hankkeeseen 200 000 silloista markkaa. Radan pituudeksi tuli 14 km. Työt alkoivat 1886 ja rata avattiin seuraavana vuonna. Kaupunki päätti rakentaa uuden satamalaiturin kauttakulkurahdille ja vetosi varojen puutteessa rautatiehallitukseen radan jatkamiseksi satamaan.
Pietarsaaren rautatieasemanseutu
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Suoltijoki)
kontregardit
Arena-talo
Rakennussuunnittelija Juhani Ahon tiellä
Kuka on suunnitellut rakennuksen osoitteessa Juhani Ahon tie 8 Eirassa? Osoitteessa Juhani Ahon tie 8 - Ehrensvärdintie 7 sijaitsevan talon ovat suunnitelleet J. Emil Odelma ja F. Olander vuonna 1911. Talossa on asunut muun muassa af Forselles -sukua. Lähde: Nenonen, Kaija: Herrasväen ja työläisten kaupunki (Helsingin sanomat, 1983)
Kyllikki Forssell vietiin 4-vuotiaana Maggie Gripenbergin "plastiikkakouluun" Aleksanterin teatteriin.
Elokuun 10:nnestä syyskuun 23:nteen tai 24:nteen Lenin asui salaa Helsingissä: seuraavien suomalaisten työläisten luona: Artur Blomqvistin (Töölönkatu 46)
Kiinnostava polkumainen kohde ilman POI-kohteita.
path of interest
Sahanseudun Katinhännän asuinalue on esimerkki 1900-luvun alussa maaseudun tuotantolaitosten liepeille omatoimisen rakentamisen tuloksena syntyneistä työväen asuinalueista. Katinhäntä on syntynyt sahan, terva- ja tärpättitehtaan työväestön rakentamana. Sahan työläisten yksityiset asuintalot ovat pienimuotoisia ja sijoittuvat kapeiden kujien varrelle. Alueella on myös kaksikerroksisia ”pytinkejä” piharakennuksineen. Rakennuskannan ja tonttien pieni koko tuo alueelle erityislaatuisen tunnelman. Työväen asuntoalueen ulkopuolella puistomaisessa ympäristössä on tehtaan patruunan huvila sekä tiilirakenteinen terva- ja tärpättitehdas. Tiilinen tehdasrakennus korkeine piippuineen on hallinnut Sahanseudun maisemaa.
Raahen Puutavarayhtiö perusti höyrysahan nykyiselle Sahanseudulle Siikajoen rantaan 1901. Samana vuonna sahalta rakennettiin rautatieyhteys Raahen satamaan. Saha toimi 1900-luvun alusta 1930-luvulle saakka. Viimeinen käyttäjä oli 1931-1937 Siikajokilaakson Metsä Oy, joka sahasi vain kesäisin. Sahanseudun tervatehdas rakennettiin 1900-luvun alkupuolella Pekkalan sysimön yhteyteen. Se toimi 1949 saakka tuottaen tervaa ja kittiä.
Sahanseudun Katinhännän asuinalue
Humoristinen kuvaus opiskelijanuorenparin elämästä 1960-70-luvun vaihteen Helsingissä.
Kaisaniemen metroasema
Rovaniemi–Ranua -maantielle näkyvän Nuupasjärven talon pihapiiri lukuisine talousrakennuksineen on hyvä esimerkki alkujaan valtion maille rakennetuista omavaraisista kruununmetsätorpista, jotka ovat olleet pohjoisimmassa Suomessa merkittävä asutusmuoto 1800-luvun ja 1900-luvun vaihteessa. Nuupas on yksi Ranualla 1930-luvulla itsenäistyneestä yli 200:sta valtionmetsätorpasta. Nuupas pihapiiri on poikkeuksellisen hyvin säilyttänyt 1930-luvun alkupuolen pihapiirin peruspiirteet. Nuupasjärven kruununmetsätorpan pihapiiriin on 1930-luvun alkuvuosina kuulunut yhteensä kynmmenkunta rakennusta: asuinrakennus, navetta ja lato, talli ja puoti, halkovaja, sauna, paja, riihi, ruumenhuone sekä ladot ja tollikot. Osa rakennuskannasta on ilmeisesti peräisin kruununtorpan perustamisajalta 1890-luvulta. Vuonna 1976 tehdyn inventoinnin mukaan neliömäisessä ja melko suljetussa pihapiirissä on kuistillinen asuinrakennus, karjaraken-nus (talli-puoti) sekä L-kirjaimen muotoinen karjarakennus. Kauempana on latoja ja komea kesänavetta.
Nuupasjärven kruununmetsätorppa perustettiin todennäköisesti 1890-luvulla. Nuupasjärvi oli 1918 henkikirjojen mukaan yksi Ranuankylän 75:stä kruununmetsätorpasta. Nuupasjärven kruununmetsätorpan perustaja tuli Ranualle Kainuusta, perusti Nuuppaalla perheen, toimi poliisina ja auttoi mm. etappitiellä kulkeneita jääkäreitä 1916. Kruununmetsätorppa muuttui itsenäiseksi viljelytilaksi 1930-luvun alussa. Kaikkiaan Ranualla itsenäistyi 1930-luvulla 243 valtionmetsätorppaa. Nykyisen Ranuan kunnan alueelle perustettiin kruununmetsätorppia jo 1800-luvun jälkipuolella, mutta vilkasta aikaa oli myös 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lop-pupuoli, jolloin suuret savotat houkuttelivat väkeä seudulle mm. Kainuusta. Kruununmetsätorpissa harjoitettiin karjanhoitoa ja vähän maanviljelystä, mutta metsätyöt olivat tärkeä tulonlähde. Nuuppaasta tuli maanteiden risteyskohta 1900-luvun alkuvuosina, jolloin saatiin valmiiksi maantie Simosta jokivartta pitkin Nuuppaan ja Ranuan kautta Pudasjärvelle. Nuuppaasta tie jatkui pohjoiseen Saukkojärvelle, jossa oli mm. kansakoulu ja kauppoja. Nuupasjärven torppa toimi muistitiedon mukaan kievaripaikkana.
Nuupasjärven talo
"Nykänen oli tunti sitten soittanut Strand Intercontinentalista. Maseratin lipsauttama tieto hotellihuoneesta oli pitänyt paikkaansa." (s. 36)
Hotelli, jossa Hiace-kuskit olivat viettäneet yönsä.
Nyt on kaikki valmista, maa muokattu, käytävät reunustettu ruusuilla ja kukkapenkit valmiina. Monet erilaiset kukat kukkivat jo nyt, ja tuhannet tulevat puhkeamaan muutaman viikon kuluttua ja kaunistamaan tätä entistä perunapeltoa. Kaikki puut ja pensaat, jotka omin käsin istutin syksyllä menestyvät erinomaisesti, vain salkoruusut eli tukkiruusut, "malvat", kuten niitä meillä kutsutaan, eivät menestyneet: kolmestakymmenestä kasvista jäi henkiin vain seitsemän. (Engelin kirje kesäkuun puolivälissä 1826)
Kirjassa luku "C.L.Engelin puutarha ja kasvihuone". Engelin asuintalo ja puutarha olivat Bulevardi 18:ssa.
Kaivokatu 9
"Henkilökohtaisella tasolla Suomenlinna on ollut minulle niin kuin monelle muullekin hesalaiselle tärkeä paikka. Jo poikasena teimme retkiä Suomenlinnaan, me juoksentelimme sen kasemateissa ja kuvittelimme päätyvämme lopulta salaisen käytävän kautta Suurkirkon alle." (s. 19)
Kirjailija Alpo Ruuthin ja valokuvaaja Martti Lintusen kirja Helsingistä. Ruuth kuvaa Helsingin historiaa ja anekdootteja, sekä omia elämänkokemuksiaan pakinoitsevalla tyylillä.
Puolustusvoimien 1930-luvun arkkitehtuuri Helsingissä (Autokomppania)
Kurtiini Gyllenborg- Zander
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Länsi-Herttoniemi)
Työpajankatu
Turkki, Teppo
Huvilakatu 17
Yksityisetsivät Sonja ja Uolevi käyvät siellä kahteen kertaan juomassa ja juttelemassa.
Seppo Hiltunen Oy
Saamelaistyttö Laila on 1970-luvun alun Linnanmäellä treffeillä uuden sulhasensa Pekan kanssa.
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Jylhämä)
Leander, G.P.
Karjaan merkittävän risteysaseman laajaan kokonaisuuteen kuuluu Turku-Helsinki-radan kookas asemarakennus 1890-luvulta sekä poikkeuksellisen hyvin säilynyt asuinalue sekä veturitalli ja vesitorni. Helsingin ja Turun välisen radan puinen, ns. kansallisromanttista tyyliä heijastava asemarakennus on laajennuksista ja muutoksista huolimatta ulkoasultaan pääpiirteissään säilynyt rakentamisaikansa asussa. Aseman asuinalueen vieressä ratapihalla ovat veturitallit vesitorneineen sekä paja. Asuinalueella on kolmen asuinkasarmin rivi talousrakennuksineen. Aseman lounaispuolella on Oy Sisu Ab:n tehdasalue, joka on Karjaan kaupunkikuvaan huomattavasti vaikuttaneen arkkitehti Hilding Ekelundin 1943 kaavoittama. Vanhimmat punatiiliset teollisuusrakennukset ovat 1940-1950-luvulta.
Keskellä läntisen Uudenmaan rautaruukkialuetta sijainnut Karjaan pitäjän Kiilan kylä sai rautatieaseman Hanko-Hyvinkää -rataa rakennettaessa 1871-1873. Aluksi Mustion ruukin asema oli vilkkaampi kuin tämä Billnäsin tehtaiden käyttämä Karjaan asema. Karjaasta tuli risteysasema 1903, kun Helsinki-Turku-rata avattiin liikenteelle. Rata rakennettiin kahdessa vaiheessa: Turku-Karjaa- osuuden rakennustyöt aloitettiin Karjaalta 1896 ja saatiin päätökseen vuoden 1899 lopulla ja Karjaa-Helsinki -rata valmistui 1903. Bruno Granholmin suunnittelema uusi asemarakennus valmistui 1898. Hanko-Hyvinkää -radan asemarakennus purettiin 1970. Ratapihan ylittävä betonisilta rakennettiin työllisyystöinä 1932. Ensimmäisen maailmansodan alla 1914 vaunujen korjauspaja siirrettiin Hangosta Karjaalle. Hyvien liikenneyhteyksien johdosta Karjaalle sijoittui 1940-luvun sotavuosina metalliteollisuutta harjoittava Oy Sisu Ab, joka oli perustettu Helsingissä 1930-luvulla. Karjaan taajama kasvoi rautateiden risteysaseman ympärille.
Karjaan rautatieasema ympäristöineen
Yläkerho / Suomenlinnan päällystöyhdistyksen kerho
Puinen kasarmi rakennettiin vuonna 1892 jalkaväen komppaniaa varten. Vuosina 1918-1919 talo toimi sotavankileirin naisvankilana. Marraskuussa 1926 talo annettiin RT 1:n Aliupseeriklubin käyttöön. Helsingin pommituksen 1944 jälkeen purettiin luoteispäädystä pommituksessa vaurioituneet huoneet. 1961 taloon saatiin vesi- ja viemärijohdot. Pihalla ollut käymälärakennus purettiin tulipalon vaurioitettua sitä pahoin. Vuonna 1975 yhdistys vaihtoi nimensä Suomenlinnan Toimiupseerit ry:ksi ja vuonna 1991 Suomenlinnan Päällystöyhdistys ry:ksi. Rakennusta kutsuttiin Yläkerhoksi erotuksena rinteen alapuolella toimineesta Helsingin Toimiupseerit ry:n kerhoravintolasta, ns. Alakerhosta.
Peruskorjaus Vuosina 2006-2007 toteutetun peruskorjauksen jälkeen Yläkerhon ravintola jatkoi toimintaansa. Sen lisäksi taloon sijoitettiin kokouskäyttöön vuokrattavat saunatilat. Ravintolan keittiö ja WC-tilat uusittiin, samoin ilmanvaihto- ja sähköasennukset. Painumista kärsineet lattiarakenteet rakennettiin uudestaan ja alimpia seinähirsiä korjattiin. Vanhat ovet ja ikkunat kunnostettiin, sisäseinät ja –katot maalattiin. Kasarmin muutostyöt kerhoravintolaksi 1920-luvulla muuttivat tilajakoa, mutta alkuperäisiä ovia ja pintaverhouksia on säilynyt. Korjaustyössä pyrittiin säilyttämään ravintolatilojen omaleimainen tunnelma, minkä muodostavat eri-ikäiset talon historiasta kertovat rakennusosat. Toteutusaika: 2006–2007 Huoneistoala: 371m² Kerrosala: 420m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Tiina Koskenniemi Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Jussi Tuomola Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Pääurakoitsija: HKR-Tekniikka Talonrakennus Sivu-urakoitsija: Helsingin avovankila, Suomenlinnan osasto LVI-työt: Kouvolan Putkityö Oy Sähkötyöt: Vartiokylän Sähkö Oy Maalaustyöt: Rakennus ja maalaus Arlev Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Puinen kasarmi rakennettiin vuonna 1892 jalkaväen komppaniaa varten. Miehistölle oli 8 majoitushuonetta, lisäksi olivat huoneet komppanian koulua varten sekä pesuhuone ja käymälä. Myös vääpeli ja 2 vapaaehtoista oli majoitettu taloon. Vuodelta 1893 on säilynyt kuvaus rakennuksen maalauskäsittelyistä. Ulkoseinät oli maalattu keltaisella öljymaalilla ja listoitukset ja kattopellit öljypohjaisella punamullalla. Sisällä katot oli maalattu valkoisella öljymaalilla ja ovet ja ikkunat keltaisella. Majoitushuoneissa oli maalaamattomat lautalattiat ja käymälässä, eteisessä ja pesuhuoneessa asfalttilattiat. Rapattuihin sisäseiniin oli harmaalla liimamaalilla maalattu panelit. Utermarkovskiuunien peltikuorissa oli harmaa öljymaali. Vuonna 1906 majoitussalien perustuksia ja lattioita korjattiin. Äärimmäinen huone kaakkoiskulmassa oli kansliana. 1918-1919 talo toimi sotavankileirin naisvankilana. Marraskuussa 1926 talo annettiin RT 1:n Aliupseeriklubin käyttöön. Myöhemmin pihalle rakennettiin varasto ja käymälärakennus. Helsingin pommituksen 1944 jälkeen purettiin luoteispäädystä pommituksessa vaurioituneet huoneet: varasto, keittiö, emännöitsijän huone, ruokasali ja kirjasto. 1961 taloon saatiin vesi- ja viemärijohdot. Pihalla ollut käymälärakennus purettiin tulipalon vaurioitettua sitä pahoin. Vuonna 1975 yhdistys vaihtoi nimensä Suomenlinnan Toimiupseerit ry:ksi ja vuonna 1991 Suomenlinnan Päällystöyhdistys ry:ksi. Maalaus- ja pintaremonttia on tehty kerhon omin varoin ja talkootyövoimin jatkuvasti. Rakennus on toistaiseksi hyvin säilyttänyt uusrenessanssisen asunsa niin sisällä kuin ulkona. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 222 Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 117 Lähteet: MV SL VIK C 1287-1294. Suokas, Erkki, 1980. Suomenlinnan Toimiupseerit 1920-1980. Kuva: MV SL VIK C 128.
Jacob, Irene
Kokkolan ruutukaava-alue on yksi arvokkaimmista suomalaisista 1600-luvun loppupuolen kaupunkisuunnitteluihanteiden mukaan rakentuneista puukaupunkialueista, joka muodostuu pääpiirteissään säilyneestä 1660-luvulta juontuvasta katuverkosta, monipuolisesta 1700- ja 1800-luvun asuin- ja talousrakennuskannasta sekä julkisista rakennuksista. Mittakaavaltaan ja katuverkoltaan parhaiten säilynyt osa Kokkolan ruutukaava-aluetta on Torikadun pohjoispuolinen alue, perinteisesti käsityöläisten asuttama ns. Neristan, joka rajautuu idässä Rantakatuun ja kaupunginsalmeen Suntiin, pohjoisessa Anders Chydeniuksenkatuun ja lännessä Kustaa Adolfin katuun. Neristan on rakentunut vuoden 1665 asemakaavaan perustuen. Alueella toteutuu ns. renessanssin kaupunki-ihanne. Yksikerroksiset puiset asuintalot ovat kiinni katulinjassa, ja ulkorakennukset ovat tontin sisäosassa. Tontti on yleensä aidattu ja rakennuksiin käydään portin kautta pihan puolelta. Näin syntynyt katuseinämä on matala, tiivis ja suljettu. Ruutukaavan ansiosta katunäkymät ovat pitkiä. Vanhimmat alueen puisista asuintaloista ovat 1700-luvulta, mutta pääosa on 1800-luvulta. Mannerheiminaukion, entisen kauppatorin laidalla on Kokkolan 1837 valmistunut raatihuone, joka on harvoja autonomian ajalta säilyneitä raatihuoneita. Kaksikerroksisen empirerakennuksen perusratkaisu on samanlainen kuin Porin raatihuoneessa, joskin yksinkertaistettuna. Neristanin kulttuurihistoriallisesti merkittäviin rakennuksiin lukeutuvat mm. Rahmin talo, jonka vanhimmat osat ovat vuodelta 1740 ja jonka nykymuoto on vuodelta 1783, sekä vanha Libeckin sairaala vuodelta 1810, joka on järjestyksessä toinen kaupunkiin 1800-luvun alussa nousseista, porvarien rakennuttamista kivitaloista. Neristanin eteläpuolella oleva yläkaupunki, Oppistan, on uusiutunut rakennuskannaltaan voimakkaammin. Siellä on kuitenkin säilynyt erittäin merkittäviä yksittäisiä kohteita kuten pedagiogiontalo ja Roosin talo (ks. erillinen kohde). Kokkolan kaupunkirakenteeseen kuuluvat Suntinsuulla pitkiksi rivistöiksi ryhmittyneet venevajat. Maannouseman myötä ne ovat sijoittuneet lähemmäs merta. Venevajat ovat eri ikäisiä ja edelleen käytössä.
Suuri tulipalo tuhosi Kokkolan 1620 perustetun kaupungin ja 1665 Kokkola sai maanmittari Johan Persson Gäddan laatiman säännöllisen ruutuasemakaavan. Kaavassa, joka käsitti nykyisten Ranta-, Antti Chydeniuksen-, Kustaa Adolfin- ja Tehtaankadun rajaaman alueen, oli 20 suorakaiteen muotoista korttelia sekä viisi pitkittäis- ja kuusi poikittaissuuntaista 21 kyynärän levyistä katua. Kokkola sai tapulioikeudet 1765. Kokkolasta tuli 1700- ja 1800 -luvuilla tervakaupan ja laivaveistämöiden johdosta yksi Suomen vauraimpia kaupunkeja ja kaupungissa rakennettiin näyttäviä porvaris- ja julkisia rakennuksia. Raatihuone rakennettiin kauppatorille 1805 kaupungin keskustaa hävittäneen tulipalon jälkeen. Raatihuoneen ensimmäiset suunnitelmat tehtiin Tukholman Yli-intendentinvirastossa, mutta rakentaminen viivästyi ja pääsi käyntiin vasta usean vuosikymmenen kuluttua. Arkkitehti C.L. Engel muokkasi raatimies Donnerin laatimat suunnitelmat rakentamisen pohjaksi. Kaupungin asemakaava uusittiin 1861 lääninarkkitehti C.A. Setterbergin toimesta kaupungissa 1860 riehuneen tulipalon jälkeen. Vuoden 1964 asemakaavaa, jossa pientalovaltainen keskikaupunki olisi jäänyt uuden kaupunkirakenteen alle, ei vahvistettu. Neristanin suojeluun tähtäävä asemakaava, jossa lähtökohdaksi otettiin kulttuurihistoriallisesti arvokas rakennuskanta, miljöö ja 1600-luvulta periytyvä ruutukaava, vahvistettiin 1982.
Kokkolan ruutukaava-alueen puutalokorttelit
Ida Aalbergin katu
ubåtar
sukellusveneet
submarines
Mikä on Komisario Palmun erehdys -elokuvasta tutun Bruno Rygseckin talon osoite? Bruno Rygseckin talon osoite on Engelinaukio 8. Outi Heiskasen ja Minna Santakarin kirjoittamassa mainiossa teoksessa Asuuko neiti Töölössä? : elämää elokuvien Helsingissä (Teos, 2004) kerrotaan elokuvan kuvauspaikoista näin: Ohjaaja Matti Kassila kertoo etsineensä elokuvan ennakkosuunnitteluvaiheessa Eirasta elokuvan ökyrikkaalle Bruno Rygseckille sopivaa taloa. Linnamainen Engelinaukio 8 (Jarl Eklund, 1914) Eiran sydämessä täytti ohjaajan toiveet, joten hän soitti ovikelloa, tapasi talon silloisen omistajan vuorineuvos Grönblomin ja sai auliisti kuvausluvan. Rakennuksen hulppeat interiöörit rakennettiin Suomen Filmiteollisuuden studiohalleilla Liisankadulle. Kuva Engelinaukion talosta: http://www.korttelit.fi/rakennus.php/id/1371
Tarkoituksenmukaista kaupungille, ei parasta Jumalalle
Villa Kleineh
Nymanin talon itäpäähän Eerikinkadun varrelle sijoittuu elokuvateatteri Bio Athena (nyk. Orion). Elokuvan taide johdattelee katsojan pois arkitodellisuudesta, ja niiden näytöspaikoille on usein annettu ylellinen, eksoottinen ja dekoratiivinen ilme. Vakavatkin arkkitehdit ovat elokuvateattereita sisustaessaan voineet heittäytyä illuusioiden luojiksi. Välikankaan suunnittelema Bio Athena edustaa suomalaista art décoa parhaimmillaan. Voimakkaat värit ja koristeelliset yksityiskohdat, ovet, pylväiden tyylitellyt kapiteelit ja valaisimet on suunniteltu huolellisesti. Pieni aulakin on saatu näyttämään komealta kiiltävän maalauksen sekä kullattujen yksityiskohtien avulla. Avaruutta tähän ahtaaseen tilaan on saatu valoperspektiivin keinoin. Lehtiuutisen mukaan Bio Athenan pilaristo oli "silmää hivelevän kaunis". Kun Bio Athena aloitti toimintansa, soitti seitsenhenkinen orkesteri taustamusiikkia mykälle filmille.
Ravintolakoulu Perho
Vanhankaupunginselän ja Saunalahden välinen lahti
Merihaka
Kantonistikoulu
Elokuisessa Helsingissä (Bulevardilla, Esplanadilla,
Kaivopuisto Helsingin kaupunginniemen eteläisimmässä kärjessä on ulkomaisten esikuvien mukaan 1830-luvulla hienostolle rakennettu kaivo- ja merikylpylälaitoksen puisto, josta 1800-luvun lopulla on muodostettu edustava julkinen kaupunkipuisto. Kaivohuone on yksi kaupungin vanhimmista edelleen alkuperäiskäytössä olevista ravintoloista. Puiston itäpuolella on samanaikaisesti kylpylän kanssa syntynyt huvilakaupunginosa, jossa sijaitsevat mm. 1882 avattu Cygnaeuksen galleria, maan vanhin taidemuseo, sekä monien suurlähetystöjen residenssit. Helsingin ensimmäiset julkiset puistot Esplanadi ja Kaisaniemi perustuvat asemakaavaan, mutta kolmas, Kaivopuisto, on kaupungin ulkopuolelle etelärantaan perustetun yksityisen kylpyläyhtiön rakentama, alkujaan eliitin käyttöön suunniteltu suljettu puisto. Terveellistä kävelyä ja meri-ilmasta nauttimista varten suunnitellun laajan puiston luomiseen uhratuista suurista voimavaroista kertoo yhä mm. kylpylä- ja kaivohuoneyhtiön rakentama hallitseva nelirivinen pääakseli eli nykyinen Iso Puistotie. Sen eteläpäätteenä rannassa ollut arkkitehti C.L. Engelin suunnittelema kylpylä ei ole säilynyt, mutta kylpylän edustalla ollut laivalaituri on samalla paikalla. Entisen kylpylän paikan vieressä on Ursulan kahvila, jolla on ollut edeltäjä jo 1950-luvulla. Kaivopuiston rannan eteläisimmässä kärjessä on pieni rakennus vuodelta 1904. Se on maan toiseksi vanhin mareografi, joka mittaa meriveden korkeutta ja suolapitoisuutta. Pääkäytävän varrella puiston keskellä on Engelin suunnittelema ravintola, Kaivohuone, jota on useaan kertaan laajennettu. Puiston itäpuolella on kylpylän perustamisen aikoihin syntynyt huvilakaupunginosa, jossa rakennukset sijaitsevat tontin keskellä mutkittelevien pikkukatujen varrella. Tiiviin, vehreän ja korkeatasoisen huvilaympäristön luonteen säilyttäneellä alueella on kylpylän aikaisia huviloita, kuten Villa Kleineh ja Kalliolinna. Kalliolinnan vieressä on professori ja taiteentukija Fredrik Cygnaeuksen huvila (J.W. Mieritz 1869). Cygnaeuksen Suomen kansalle testamenttaama huvila ja taidekokoelma on ollut yleisölle avoin vuodesta 1882. Galleria on osa Suomen kansallismuseota. A. Bomanin suunnittelema huvila (1874) on ollut Suomen marsalkka, vapaaherra C.G. Mannerheim asunto vuodesta 1924 vuoteen 1951 ja on sen jälkeen toiminut Mannerheimin elämää ja Suomen historiaa esittelevänä museona. Kaivopuiston huvila-alueen rakenne ja huvilamainen luonne on säilynyt rakennuskannan tiivistymisestä huolimatta. Kaivopuistosta on muodostunut 1900-luvulla Helsingin diplomaattikaupunginosa.
Merikylpylät olivat 1800-luvun alussa suosittuja terveydenhoitopaikkoja. Kauppaneuvos Henrik Borgströmin vaikutuksesta 1834 ulkomaisten esikuvien mukaan perustettu Ulriikaporin kylpylä- ja kaivohuoneyhtiö, jonka osakkeita myös keisari Nikolai I merkitsi itselleen, vuokrasi kaupunginniemen eteläisimmän kärjen 50 vuodeksi. Kylpylää käyttivät pääasiassa oman maan säätyläiset ja venäläinen aristokratia. Loistoaikaa olivat 1840- ja 1850-luvut, jolloin Pietarin seurapiirit lomailivat Helsingissä keisari Nikolai I:n kiellettyä heiltä matkustelun Keski-Euroopan kylpylöihin. Kylpyläpuiston kaartuvine käytäväverkostoineen, istutuksineen ja lampineen toteutti saksalainen puutarhuri C. Helm. Arkkitehti C.L. Engel suunnitteli suoran puistoakselin eteläpäätteeseen meren rantaan kylpylän (1836) ja puistoakselin varrelle kaivohuoneen (1838). Rantaan rakennettiin uimahuoneita kastautumista varten. Kylpylän eteen tehtiin laituri. Kaupungin keskustasta oli kylpylään höyrylaivayhteys. Kylpylärakennus tuhoutui toisen maailmansodan aikaisissa pommituksissa. Kaivohuonetta muutettiin ja laajennettiin 1860-luvulta lähtien useiden eri arkkitehtien suunnitelmien mukaan, mm. Theodor Höijer laati 1897 muutos- ja lisärakentamissuunnitelmat. Ravintola on ollut auki 1858 alkaen ympäri vuoden. Kaupunginniemen eteläosa oli 1800-luvun alkupuolen kylpylää ja observatoriota lukuun ottamatta sotilashallinnon käytössä. Pysyvä asutus sai alkunsa, kun kylpyläyhtiö toimintansa rahoittamiseksi vuokrasi itäisestä ja läntisestä Kaivopuistosta huvilatontteja rakentajille. Huviloiden tuli olla kylpylävieraiden käytettävissä, kauniisti rakennettuja ja istutusten ympäröimiä. Huvila-alueelle lohkottiin aluksi 17 tonttia. Kahdeksasta ensimmäisestä huvilasta on säilynyt Kleineh (C.A. Edelfelt 1838-1839) ja Kalliolinna (E.B. Lohrmann 1842-1844). 1800-luvun loppupuolelta on säilynyt vajaa kymmenen rakennusta. Vuosien 1848-1849 ja 1853 koleraepidemiat karkottivat kylpylävieraita. Venäläisten matkustuskiellon poistuminen ja Krimin sota vähensivät matkailijoiden määrää. Merikylpylä alkoi vähitellen rappeutua. Vuokrasopimuksen loputtua kaupunki sai 1886 haltuunsa puistoalueen rakennuksineen. Itäosan huvilatontit myytiin niiden vuokraajille. Rapistunut puisto kunnostettiin ja se muuttui suljetusta säätyläisten virkistysalueesta julkiseksi kaupunkipuistoksi. Puiston suunnitteli tukholmalainen puutarha-arkkitehti S. Lindh. Vuonna 1889 Helsingin ensimmäiseksi kaupunginpuutarhuriksi nimitetty Svante Olsson uudisti puistoa eikä se ole kokenut suuria muutoksia 1913 jälkeen. Kaupunginpuutarhurina 1946-1957 toiminut Bengt Schalin rikastutti Kaivopuiston kasvien lajivalikoimaa. Jatkosodan pommituksissa 1944 rakennuksia tuhoutui, puiston länsiosan huvilat poistettiin ja tontit liitettiin puistoon. Ehrenströmintien rakentaminen 1940-luvulla muutti puiston ja huvila-alueen luonnetta ratkaisevasti katkaisemalla niiden suoran yhteyden meren rantaan. Kaivopuiston rakennuksista suurin osa rakennettiin 1900-luvulla ja monet rakennuksista tulivat ulkomaiden suurlähetystöjen käyttöön. Puiston korkeimmalla kalliolla olevan Ursan tähtitornin suunnitteli arkkitehti Martti Välikangas 1926, sen tuntumassa on linnotteita Krimin sodan ajoilta. Puistossa järjestettiin Suomen ensimmäinen yleinen taide- ja teollisuusnäyttely 1876. 1800-luvun lopulla suomalaisuuden aate innoitti isänmaallisten juhlien viettoon ja Kaivopuisto on vakiinnuttanut asemansa ylioppilaiden vapunpäivän ja muiden kokoontumisten paikkana.
Kaivopuisto
Mäntymäki
Salvessa oli yllättävän vähän asiakkaita. Anna valitsi ikkunapöydän. Hetken harkittuaan hän tilasi Fernet Brancan ja kannullisen jäävettä ja ryhtyi sitten tutkimaan ruokalistaa, vaikka oli jo valintansa tehnyt. Viereiseen pöytään oli juuttunut joku kantakundi, jonka Anna oli nähnyt usein mutta jonka nimeä hän ei muistanut. Ehkä hän ei ollut sitä koskaan kuullutkaan. Siksi hän juuri viihtyikin Salvessa ja muissa korttelikapakoissa. Sai tulla ja mennä omaan tahtiinsa ja seurustella tai olla seurustelematta. Joillakin asiakkailla oli nimet ja ammatit, joillakin ei.
Hän kulkee käytävää hallin, tuo Inkeri, kaunein, ai - to, on neidolla kengät Ballyn ja päässä kauppiaan taito
Ritavuori asui Nervanderinkatu 11:ssä vuodesta 1915, hänet ammuttiin 14.2.1922 talon ulko-ovella.
Meritullinkatu 12
Seitapaikat (Äkässaivo)
Kuninkaankartanonsaari
Kulttuuritalo
Järvinen, Irma-Riitta
Lohjan kirkkoympäristöön, jonka rakenne periytyy keskiajalta, kuuluvat keskiaikainen harmaakivikirkko kirkkotarhoineen ja hautakappeleineen sekä 1800-luvun loppupuolella rakennettu pappila pihapiireineen ja viljelymaisemineen. Kirkkoympäristöön kuuluu korkeatasoinen 1950-luvun seurakuntatalo. Laakspohjan kartano on osa laajaa, avointa kirkkomaisemaa ja kertoo maallisen ja kirkollisen vallan yhteydestä keskiajalla. Lohjan harmaakivikirkko on kolmanneksi suurin Suomen keskiaikaisista kirkoista. Lohjan Pyhälle Laurille omistetun kirkon 1500-luvun alusta peräisin olevat maalaukset tekevät kirkosta yhden maamme kaikkein merkittävimmistä keskiaikaisista kulttuurimuistomerkeistä. Kellotapulin kivinen pohjakerros on keskiaikainen, puuosat on tehty rakennusmestari Johan Friedrich Schultzen johdolla 1741. Kelloista vanhin on 1500-luvun lopulta, toinen 1600- luvun alusta ja nuorin vuodelta 1740. Kirkkotarhassa on lisäksi kaksi hautakappelia. Kellotapulin länsipuolella oleva uusklassillinen 1824 rakennettu kappeli on kuulunut Laakspohjan kartanon omistaneelle majuri Magnus Erik Ehrnrootille. Karnaisten Sedolan rustitilan kappeli kirkon lounaispuolella on vuodelta 1825. Kirkon itäpuolella on lisäksi 1840 muurattu takorautakannen peittämä Otamon ratsutilan hautaholvi vuodelta 1840. Lohjan pappila on kirkon pohjoispuolella keskiajalta periytyvällä paikallaan. Nykyisessä päärakennuksessa on empiren ja uusrenessanssin piirteitä. Lohjan museona toimiva pappilamiljöö rakennuksineen ja 1700-1800-luvuilta periytyvine puistoineen ja puutarhoineen on tyypillinen esimerkki pappiloiden rakentamistavasta. Kirkon kaakkoispuolella oleva arkkitehti Aarne Ervin suunnittelema, 1950 valmistunut seurakuntakeskus kappelisaleineen kuuluu nykyarkkitehtuurin parhaimmistoon. Pappilanselän itärannalla moreenikumpareella olevaa Laakspohjan entistä kuninkaankartanoa ympäröi laaja kirkkomaisemaan liittyvä viljelyaukea. Kartanoon johtaa maantieltä lähes kilometrin pituinen tammikuja. Laakspohjan nykyinen rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1910-luvulta ja säilynyt hyvin alkuperäisessä asussaan. Valter ja Ivar Thomén suunnittelema päärakennus on rationaalista, ruotsalaisvaikutteista jugendia ja harvoja jugend-kauden kartanorakennuksia maassamme. Kartanoa ympäröi puutarha-arkkitehti Svante Olssonin suunnittelema puisto.
Lohjan Pyhän Laurin kirkko mainitaan asiakirjalähteissä ensimmäisen kerran 1382. Kirkon rakennusrungosta sakaristo on vanhin osa, runkohuoneen rakentaminen ja 1400-luvun lopulla tehty holvaus kuuluvat seuraaviin vaiheisiin. Kirkon maalaukset ajoitetaan 1500-luvun alkuun ja niiden lahjoittajana on mahdollisesti ollut Raaseporin käskynhaltijana vuosina 1490-1513 toiminut Tönne Erikinpoika Tott. Ensimmäiset suuret uudistukset kirkossa tehtiin vasta 1800-luvun alussa, jolloin ikkunat laajennettiin, seinät ja holvit kalkittiin. Kirkon 1800-luvulla uusitusta sisustuksesta on jäljellä vain Jean Wikin piirtämä saarnatuoli. 1880-luvun lopussa maalaukset otettiin esille ja restauroitiin. Niiden uudelleenrestaurointi tehtiin 1953-1957. Kirkko restauroitiin 1966-1968 arkkitehti Esko Järventauksen laatiman suunnitelman mukaan. Länsipään urkuparvi ja urut ovat vuodelta 1982. Niiden suunnittelusta on vastannut arkkitehti Ola Laiho. Lohjan Iso-Pappila esiintyy kirjallisissa lähteissä tilana 1384. Pappila sijaitsi jo keskiajalla nykyisellä paikallaan. Pappilan nykyinen hirsirakenteinen päärakennus valmistui arkkitehti August Bomanin suunnitelman mukaan 1860. Sisätiloiltaan rakennusta muutettiin jonkin verran 1930-luvun alussa tehdyissä korjauksissa. Ulkoasu on alkuperäinen lukuun ottamatta länsipäätyyn 1911 lisättyä tiilirakenteista arkistosiipeä, joka on ensimmäinen varsinainen pappila-arkisto. Pappila on toiminut vuodesta 1978 Lohjan museon toimisto- ja näyttelytiloina. Pappilan miespihan länsisivulla on 1780 rakennettu pitäjänapulaisen tupa ja siihen liittyvä aitta ja vajarakennus, itäsivulla tilanhoitajan asunto-leivintupa-muonamiesasunto-vajarakennus 1800-luvun alkupuolelta. Karjapihan ympärillä ovat 1800-luvun loppupuolen puurakenteinen karjakon mökki ja 1937 rakennetut betoni-sementtitiilirakenteinen navetta sekä puurakenteinen maatalousvälinevaja. Kokonaisuuteen kuuluu lisäksi erillinen 1937 rakennettu tiilinen viljamakasiini. Alueelle on siirretty Lohjan pedagogiorakennus. Lohjan kirkon viereen rakennettiin 1950 betoni- ja tiilirakenteinen seurakuntatalo, joka käsittää kokoontumis- ja virastotilojen lisäksi asuntosiiven. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Aarne Ervi. Laakspohjan kartano on Kustaa Vaasan 1556 perustama kuninkaankartano, joka muodostettiin Laakspohjan kylän viidestä talonpoikaistilasta. Vuodesta 1564 kartano oli säätyläisomistuksessa. Maantieltä on johtanut kartanoon lähes kilometrin pituinen puukuja ainakin 1600-luvun loppupuolelta lähtien. Kartanon rakennuskanta uusittiin 1910-luvulla.
Lohjan kirkko ympäristöineen
Kämp, hotelli
"Helsingin sydämessä sijaitsevasta Kluuvista kehitettiin 1800-luvun lopulla uusi kaupallinen keskus sekä maantie- ja junaliikenteen pääteasema." (s.23)
- Liikekeskus, kulttuuripyrintöjen tyyssija.
"Kuului Lintsin härveleissä ajavien kirkuna./ Kai heleä tyttö kiisi korkealle,/ haukkasi avaruusaluksessa hattaraa,/ kun löysin Alppipuistosta/ kuolleen variksenpojan, hautasin/ hellästi kuin lapsemme." (s. 78)
autotallit
garage
Kivikko
Eläintarhantie
Onko Mannerheimintiellä ollut bussiliikennettä 1957? HKL:n kirjaamosta tiedettiin kertoa, että vuonna 1957 Mannerheimintietä kulki kymmenisen HKL:n linja-autoa. Tuohon aikaan oli käytössä runkolinja: Raitiolinja 10 ja 10S tulivat Ruskeasuolle, josta matkustajat nousivat busseihin, ja jatkoivat Mannerheimintietä pitkin keskustasta poispäin: 22 Etelä-Haagaan 25 Malminkartanoon 26 Konalaan 26A Pitäjänmäelle 27, 27A Kaarelaan 28 Pohjois-Haagaan 29 Marttilaan 55 Länsi-Pakilaan 55a Itä-Maunulaan Lisäksi bussi 100 kulki Kuusitieltä Ruskeasuolle. HKL:n bussien lisäksi ainakin Suomen turistiauto liikennöi vuonna 1957 Helsingissä. Sen reiteistä ei tarkempia tietoja HKL:n arkistosta kuitenkaan löytynyt. Muita raitiovaunulinjoja 10-linjan lisäksi, jotka kulkivat Manskua, olivat 12 ja 15. Runkolinja lopetettiin 1.4.1958, ja bussilinjat siirrettiin lähtemään Erottajalta.
Sundholman kartano on yksi Suomen keskiaikaisista asuinkartanoista ja entisessä saaressa, salmen rannalla sijaitsevana, kuvastaa keskiajan rakentamistapaa puolustuksellisine näkökohtineen. Kartano sijaitsee keskiaikaisen suojaisan vesireitin varrella niemellä, joka aikoinaan on ollut erotettuna vallihaudalla mantereesta. Vallihauta on edelleen nähtävissä puistossa. Nykyinen kaksikerroksinen satulakattoinen päärakennus on rakennettu kivestä muuratun keskiaikaisen pohjakerroksen päälle ja sen jatkeeksi 1770-luvulla ja 1800-luvun alkupuolella. Kellarikerros on osa Flemingien mahdollisesti jo 1400-luvun lopulla rakennuttamaa asuinlinnaa. Asuinpiha on sivurakennusten reunustama. Kartanon ympärillä on vanha puisto, joka laajenee arvokkaaksi kulttuurimaisemaksi. Rakennuskantaan kuuluu lisäksi mm. kaksi viljamakasiinia. Sundholmassa on arkkitehtuuriltaan erittäin mielenkiintoinen, uusgoottilainen käymälärakennus.
Kalannin (Uudenkirkon) pitäjän rannikko oli suureksi osaksi keskiajalla Arvassalon saarta, jonka kapeat salmet erottivat mantereesta ja joka oli suureksi osaksi läänitetty Fleming-suvun Sundholman, eli alkuaan Vanhakartanon kartanolle. Ensimmäinen tunnettu Vanhakartanon omistaja oli 1400-luvun loppupuolella Henrik Klaunpoika Fleming, joka lienee siirtänyt kartanon nykyiselle paikalleen niemelle merenrantaan. Kartanon asuinpiha erotettiin vallihaudalla muusta saaresta, joka oli veden ympäröimä vielä 1600-luvulla. Keskiaikaisen kivirakennuksen pohjakerroksen päälle rakennettiin puinen yläkerta jota pidennettiin 1810- tai 1820-luvulla.
Sundholman kartano
Millaista oli lapsuus ja nuoruus 1940- ja 1950-lukujen Töölössä? Kielletyt leikkipaikat, kuten montut, raksat ja joutomaat toivat lapsille jännitystä elämään ja antoivat puitteet leikeille, mutta myös lujittivat yhteisöllisyyttä. Tölikan friidujen ja kundien elämänpiiriin kuuluivat reviiriään puolustaneet jengit, elokuvateattereiden ja elokuvien kiehtova maailma sekä uusi populaarimusiikki. Elämänmakuisesti kirjoitettu teos perustuu Ervo Vesterisen omiin päiväkirjamerkintöihin, Helsinki– Stadini-kirjoituskilpailun satoon sekä laajaan haastattelumateriaaliin. Yksityisistä perhealbumeista koottu nostalginen kuvitus esittelee ajan pukeutumista, trendejä, miljöitä ja tapahtumia. Tietokirjailija Ervo Vesterinen on lääketieteen ja kirurgian tohtori, joka on julkaissut mm. teoksen Louhisaaren linna ja Kankaisten kukka (SKS 2002). www.finlit.fi
Kunnostus tilapäiseen käyttöön Kunnostustöiden aluksi rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon ja ikkunat kunnostettiin. Asunnoista purettiin kevyet väliseinät, ja umpeen muurattuja oviaukkoja avattiin. Koska keskikäytävän vanhat uuninpaikat haluttiin säilyttää, puhkaistiin uusi kulkutie käytävästä toiseen huoneiden kautta. Seinäpinnat käsiteltiin mahdollisimman kevyesti, ja väritykseksi valittiin maalikerrosten alta löytyneitä sävyjä. Teknisten asennusten määrä karsittiin minimiin ja välttämättömät asennukset tehtiin siten, että ne palvelevat ­­myös rakennuksen tulevaa käyttöä esimerkiksi kurssikeskuksena tai asuntolana. Toteutusaika: 1993 Huoneistoala: 426m² Kerrosala: 2074m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Vilhelm Helander, Juha Leiviskä, arkkitehdit SAFA Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Eero Paloheimo - Matti Ollila LVI-suunnittelu: LVI-toimisto Timo Penttilä Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Oy Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunnan perusparannusryhmä Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kruunulinnan itäisen siipirakennuksen rakentaminen aloitettiin 1776. Suunnittelijana toimi kenraali Arbin. Mainittuna vuonna rakennuksen harmaakivisen kellarikerroksen ulkomuurit saatiin lähes valmiiksi. Länsisivun pohjoispäästä jäi kuitenkin puuttumaan noin puolet. Vuodesta 1777 eteenpäin rakennusmäärärahojen saanti vaikeutui. Töitä jouduttiin supistamaan ja hankkimaan rahoja sekä työmiehiä muista kohteista. Työt keskitettiinkin rakennuksen pohjoispäähän, joka oli tarkoitettu asuinkäyttöön. Vuoden 1781 loppuun mennessä, jolloin työt keskeytyivät täysin kolmeksi vuodeksi, rakennuksen pohjoispää holvattuine kellareineen ja ensimmäisen, toisen sekä mansardikerroksen asuinhuoneet olivat valmiit ja käyttössä. Tämä osa rakennusta oli katettu pysyvällä mansardikatolla. Muu osa rakennusta oli täysin keskeneräinen, vain kellarikerroksen ulkoseinien harmaakivimuurit sekä itäsivun tiilimuuraus ensimmäisen kerroksen korkeudelta olivat valmiit. Vuonna 1784 annettiin lupa aloittaa työt uudelleen. Ulkoseinien puuttuvat osuudet sekä kellarikerroksen holvit muurattiin, samoin keskiosan isojen työtilojen arkadikaaret, joiden varaan trossipohjat tehtiin. Eteläpäädyn keskikäytävän puoleiset väliseinät tehtiin myös arkadikaarirakenteisina. Niiden täyttömuuraus oviaukkoineen jätettiin kuitenkin seuraavaan kesään. Eteläpäädyn suuren portaan perustukset hirsiarinoineen saatiin valmiiksi, mutta itse portaan tekeminen jätettiin myöhäisen vuodenajan vuoksi samoin seuraavaan kesään. Rakennuksen mansardikatto, jossa oli kaksinkertainen lautarakenne ja purutäyte sekä 15 kattoikkunaa, valmistui puheena olevana vuonna. Kattotuolit tehtiin ansasrakenteisina, jotta tähän kerrokseen suunnitelulle mallivarastolle olisi saatu runsaammin lattiatilaa. Vuonna 1785 länsisivun ulkoportaan ja eteläpään suuren portaan valmistuttua rakennus oli käyttökunnossa. Seuraavana vuonna rakennus sai vielä vesirännit ja katto tervattiin toiseen kertaan. Rakennus sijaitsee rantaan viettävässä rinteessä, joten sen ulkoasu oli pohjoispäästään kaksi- ja eteläpäästään eli rannan puolelta, kolmikerroksinen. Rakennuksen keskiosa on hieman kapeampi kuin sen neliömäiset päätypaviljongit. Siipirakennuksen keskiosa oli molemmissa varsinaisissa kerroksissa yhtä suurta työtilaa, jonka jakoi kahtia pituussuunnassa kulkeva, välipohjia kannattava arkadikaaristo. Holvattu kellarikerros on varustettu kivääriaukoin. Rakennuksen molemmissa päissä oli mansardikerrokseen asti johtavat portaat. Rakennuksen ensimmäisen kerroksen suureen työtilaan johti lisäksi kaksipuoleinen ulkoporras, joka sijaitsee pihasivun keskirisaliitin kohdalla. Rakennuksen toisessa kerroksessa on kaksi hiekkakivestä veistettyä, koristeellista ikkunankehää, toinen puolustusmuurin puoleisessa päädyssä, toinen pihasivun keskirisaliitissa. Rakennus oli tarkoitettu laivaston käyttöön. Sen rannanpuoleisessa kellarissa oli mm. paarlastivarasto, ensimmäisessä ja toisessa kerrosessa , rakennuksen keskiosan suurissa tiloissa, purjeneulomo ja takilaverstas ja eteläpäässä konttorihuoneita. Mansardikerroksessa olivat mallivarasto ja laivanrakennusmestarien työhuoneet. Pohjoispäässä oli kaikissa kerroksissa asuntoja. Ruotsalaisen kauden loppupuolella, 1805-07, suunniteltiin mansardikaton pellittämistä tai kattamista tiilillä, jopa koko katon muuttamista aumatuksi satulakatoksi, jolloin rakennuksen seiniä olisi korotettu alemman katonlappeen verran. Venäläisen kauden alkupuolella rakennuksen käyttö jatkui pääosin ennallaan: pohjoispää asuinkäytössä, muu osa varastoina ja työhuoneina. Merkittävä uusi käyttö oli kuitenkin "kreikkalaisvenäläisen" kirkon sijoittaminen joko takilaverstaaseen tai purjeneulomoon. Vuoden 1827 pohjapiirroksen mukaan kirkko olisi sijainnut toisessa kerroksessa, eli purjeneulomossa, mutta asiakirjatiedot ovat ristiriitaisia. Vuosina 1849-50 rakennuksen mansardikerros purettiin ja tilalle rakennettiin normaalin korkuinen tiilinen kerros. Kattomuodoksi tuli aumattu satulakatto. (vrt. C 28) Krimin-sodan pommituksessa heinäkuussa 1855 rakennus paloi. Vielä samana kesänä ensimmäisen varsinaisen kerroksen ylävälipohja vahvistettiin pomminkestäväksi kolminkertaisella hirsikerroksella ja maatäytteellä. Kellarikerros ja ensimmäisen kerroksen huoneet kunnostettiin samalla. Seuraavana kesänä rakennusta madalleettiin puolitoista kerrosta ja maatäyte poistettiin (vrt. C 28). Tässä yhteydessä merivirasto luopui rakennuksesta ja luovutti sen maavoimille. Rakennuksesta kaavailtiin sotajoukkojen majoitustilaa, mutta sen ei, käsimiensä vaurioiden vuoksi, katsottu soveltuvan tähän käyttöön ilman sotilaille aiheutuvia terveydellisiä haittoja. Vuosina 1863-64 myös rakennuksen ensimmäisen kerroksen keskiosa muutettiin asuinkäyttöön. Arkadikaarien jakamaan entiseen takilaverstaaseen rakennettiin keskikäytävä ja sen molemmin puolin yhteensä yhdeksän huonetta insinöörihallinnon alempia arvoja varten. Rakennus oli asuinkäytössä aina 1980-luvun puoliväliin asti. Puolustusminisreriön hallinnassa se oli vuodesta 1919 vuoteen 1973. 1980-luvulla rakennukseen suunniteltiin tullikoulua. Tässä yhteydessä se oli myös tarkoitus korottaa mansardikattoiseen asuun. (vrt. C 28). Hankkeesta kuitenkin luovuttiin ja C 40:ssäkin tehtiin vain välttämättömät suojaustoimenpiteet. Rakennusta alettiin sitävastoin 1993 korjata Suomenlinnan hoitokunnan työtiloiksi. Kunnostustyö tehtiin mahdollisimman vähin muutoksin ja olemassa olevia materiaaleja ja pintoja säilyttäen. Arkkitehtisuunnittelusta vastasi Vilhelm Helander, Juha Leiviskä, arkkitehdit SAFA. (Liisa Eerikäinen 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 83 Vuonna 1927 rakennusnumero 91 Lähteet: KrA SÖS 54-56, 67-69, 79, 117, 124. KrA Marinens ritningar omslag 324 a,b. KrA Fästningsrelationer 1776-84. MV SL VIK 466-488, 1758, YA 107a, 112a. KA Venäl.sotilasasiakirjat 14092 lehti 99,14905 lehti 199,17044. Ulla-Riitta Kauppi, Kruunulinna Ehrensvärdin siipirakennukset, rakennushistoriallinen katsaus. 1983.
Kruunulinnan itäisen siipirakennuksen rakentaminen aloitettiin vuonna 1776. Parin vuoden kuluttua työt jouduttiin virallisesti keskeyttämään, mutta niitä jatkettiin eri tahoilta säästyneillä varoilla vuoteen 1781. Tällöin julkisivut olivat pääosin valmiit, samoin kellarikerrosväliseinineen ja holvauksineen sekä pohjoispäädyn asuinkäyttöön tarkoitetut tilat. Vuonna 1784 rakennustyöt aloitettiin uudelleen. Vuoteen 1786 mennessä siipirakennus oli täysin käyttökunnossa. Kellarikerroksessa oli varastoja ja painolasti- eli paarlastihuone. Ensimmäisessä ja toisessa varsinaisessa kerroksessa olivat purjeneulomo ja takilaverstas. Mansardikerroksessa oli laivojen mallihuone ja laivanrakennusmestarin työhuoneet. Pohjoispään kaikissa kerroksessa oli asuntoja. Venäläisen kauden alkupuolella rakennus oli edelleen laivaston käytössä mm. varasto- ja työtiloina sekä upseeriston asuntoina. 1800-luvun alkupuoliskolla rakennuksen keskiosaan, todennäköisesti kolmanteen kerrokseen, sijoitettiin ortodoksinen kirkko. Vuonna 1850 siipirakennuksen mansardikerros korvattiin täyskorkealla tiilestä muuratulla kerroksella ja se sai satulakaton. Rakennus vaurioitui pahoin Krimin sodan pommituksissa 1855. Seuraavana vuonna puolitoista ylintä kerrosta purettiin ja rakennus sai nykyisen asunsa. Sodan jälkeen merivirasto muutti Viaporista Katajanokalle valmistunee­seen Merikasar­miin, ja Kruunulinna Ehrensvärdin merkitys telakan toimitiloina päättyi. Koko Kruunulinna luovutettiin insinöörivirastolle. Vuonna 1863 itäsiiven ensimmäinen kerros kunnostettiin "perheellisten alempien arvojen ja yksityisten mestareitten" asun­noiksi. Töiden yhteydessä mm. keskiosan halli jaettiin väliseinin asuinhuoneeksi. Rakennus säilyi asuinkäytössä 1980-luvun lopulle asti. Vuonna 1984 julistettiin suunnittelukilpailu ratkaisujen löytämiseksi siipirakennusten uudelle käytölle. Alkuperäiseen asuunsa korotettaviin siipiin tuli sijoittaa tullin koulutuskes­ku­s, yleinen ravintola, asuntoja ja tullimuseo. Kilpailussa voittaneita ehdotuksia ei toteutettu, sillä ennallistamisesta 1700-luvun asuun luovuttiin kilpailun jälkeen. Tilaohjelmaa tarkistettiin ja mm. ravintola ja tullimuseo jätettiin pois. Uuttakaan suunnitel­maa ei päästy toteuttamaan taloudellisen laskusuhdanteen vuoksi, ja tullikouluhanke peruutettiin. Koska rakennuksen peruskorjaukseen ei näin ollen löytynyt rahoitusta eikä tiloille pysyvää käyttöä, päädyttiin tilojen suojaamiseksi kunnostamaan ne tilapäisesti Suomenlinnan hoitokunnan toimistotiloiksi.
Vallilan kenttä
"Hän muisti, että Hertonaisissa asui erinomainen satulaseppä ja että raudikko tarvitsi uudet päitset. He soutivat kapean salmen poikki, jonka keskellä oli pieni kalliosaari. Hertonainen, muunnos vanhasta Hertugnäs nimestä, oli yksi niitä monia kartanoita, jotka Kustaa Vaasan aikana olivat siirtyneet kirkolta kruunulle. Tämän kertomuksen aikana Henrik Lydikinpoika Jägerhorn ja hänen veljensä Tuomas omistivat kartanon, joka oli 1 1/8 manttaalin suuruinen säteritila. Salmen rannalla oli kalastajatorppa, johon oli rakennettu uusi ranta-aitta kalastustarpeita varten. --- " (s. 65-66)
Vaasan Vanha hautausmaa
Rööperiin mä kaipaan niin taas uudelleen. Muistot suloiseen vie lapsuuteen. Kai vielä muistat sen, Kun kerran siellä aikuisten me tiellä törmäiltiin Ja talkkarilta juostiin piiloon kellariin, Ja kuinka meitä silloin huudeltiin. Salaa suudeltiin.
Elokuvateatterit Kino-Kino, Kino-Linna, Kino, Louhi
Olympiastadionilla Tatu ja Patu tapaavat seiväshyppääjä Yli-Könsikkään, jonka seipään viskaamina pojat mätkähtävät stadionin tornin huipulle.
' "Se on Hevossalmen kääntösilta, joka vie mantereelta Santahaminan sotilasalueelle. Silta kääntyy sivuun aina puolen tunnin välein, jotta purjeveneet ja isommat alukset pääsevät kulkemaan. Tällä purtilolla voimme ajaa sillan alta milloin tahansa." ' (s. 141)
Rannikon maamerkkejä tarkastellaan veneestä.
Turun Sanomien toimitalo, Maalaistentalo ja Standardivuokratalo (Turun Sanomien toimitalo)
Ravintola Lyon
"Auto taittoi nopeasti taivalta ja käytti sireeniä tungospaikoissa. Kuljettaja pysäytti kansakoulun luokse parin tummansinisen poliisiauton taakse ja Iiro Mattila läksi nousemaan poliisien perässä Myllykalliolle johtavaa kävelypolkua. --- Hän tunsi olevansa kalpea, ja polvissa heikotti, kun hän kiipesi tulenjohtomontun reunalle komisario Kontion viereen. Kontio nyökkäsi lyhyesti ja kääntyi uudelleen katsomaan montun pohjalle. Siellä näkyi ruumis ja pari miestä, jotka varovasti poistivat loppuja lumia sen ympäriltä." (s. 111-112)
Iniön kirkonkylä on Turunmaan saaristossa tyypillisesti suuremmille saarille, merkittävien vesireittien varrelle sijoittunut pienimuotoinen, varsin hyvin säilynyt historiallinen saaristolaiskirkonkylämiljöö. Iniön kirkko ja kirkonkylän muodostava Norrby sijaitsevat suojaisella paikalla Iniön pääsaarista muodostuvan saariryhmän keskellä. Rakennukset ovat kahdessa ryhmässä sataman ja kyläpellon keskellä olevilla matalilla kallioharjanteilla. Kirkon lisäksi kylässä on raitin varrella talonpoikaistaloja vanhoilla tonteilla, koulu ja kunnantalo. Satamasta johtaa kylätie kirkolle. Kirkko on keskellä kylää, lisäksi kyläpellon eteläpuolella on keskiaikaisen kappelin autioitunut paikka ja pohjoispuolella 1600- ja 1700-luvun kirkon paikka. Tilojen rakennuskannasta osa on 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Osittain rakennuskanta on uudistunut. Iniön länsitornillinen pitkäkirkko on rakennettu kivestä ja tiilestä 1798-1800. Satulakattoisesta runkohuoneesta erkanee pohjaltaan neliömäinen torni, jonka puinen yläosa on kahdeksankulmainen. Kirkon sisätilat on uusittu uusgoottilaiseen tyyliin 1880 tulipalon jälkeen, ja uusgotiikkaa edustaa myös sisäänkäyntiin muurattu portaali. Paimenten kumarrusta kuvaavan alttaritaulun on maalannut Vivi Munsterhjelm 1907. Kirkon valaisimet, tekstiilit ja osa huonekaluista on 1960-luvulta. Kirkon eteläpuolella on harmaakivimuurin rajaama hautausmaa. Nykyisen kirkon pohjoispuolella olevaa vanha kirkonpaikkaa ja hautausmaata ympäröi hirsistä salvottu, 1600-luvulta alkaen ylläpidetty aita.
Esihistoriallisella ajalla Saaristomeren pinta oli nykyistä korkeammalla. Saarilta, etenkin Norrbyn saaren korkeimmilta kohdilta on löydetty useita rauta- ja pronssikautisia hautoja. Pysyvän asutuksen saaret saivat keskiajan alkupuolella, jolloin Ruotsista saapui siirtolaisia. Norrby kehittyi Iniön suurimmaksi kyläksi ja 1560-luvulla kylässä oli 11 taloa. Iniö oli aluksi Taivassalon emäseurakuntaan kuulunut kappeli, josta on maininta 1500-luvun puolivälistä. 1600-luvulla puinen kappeli hylättiin Norrbyssä, kun Sundista ostettu ja siirretty kirkko rakennettiin Norröjenille, nykyisen kirkon pohjoispuolelle. Tämä kirkko tuhoutui tulipalossa 1790-luvun alkupuolella. Nykyinen harmaakivikirkko rakennettiin Mikael Piimäsen johdolla 1798-1800. Kirkon piirustukset oli suunniteltu Yli-intendentinvirastossa 1796. Suunnitelmia johti G. af Sillénin, joka huomioi piirustuksissa aikaisemmat, rakennusmestari Johan Ahlströmin tekemät suunnitelmat. Kirkon kiinteä sisustus tuhoutui tulipalossa 1880. Kirkko uusittiin 1880-1881 lääninarkkitehti C.J. von Heidekenin suunnitelmin. Korjauksissa tornin puinen yläosa muutettiin nykyiseen asuunsa ja huippu sai nykyisen muotonsa esikuvanaan C.L. Engelin suunnittelema Turun tuomiokirkon torni. Sisustuksen lisäksi uusittiin ikkunoiden aukotus ja sisäkatto. Kirkkoa korjattiin 1967-1968 Arto Sipisen suunnitelmin. Tuolloin sakariston lattia korotettiin kirkkosalin tasolle ja kuorista sakaristoon johtavan käytävän holvi poistettiin. Sisustus uusittiin osittain. Kirkkotarhan puinen aita korvattiin harmaakiviaidalla 1820-luvulla. Kirkkotarhaa laajennettiin 1867. Iniön hallintopitäjä ja itsenäinen seurakunta muodostettiin vasta 1900-luvun alkupuolella. Kunta liittyi osaksi Länsi-Turunmaata 2009.
Iniön kirkonkylä
Höijer, Theodor
'Siirry välittömästi Kaisaniemenrantaan noin 100 metriä Pitkästäsillasta radalle päin. Seiso jalkakäytävällä kello 9.30 ja katsele ympärillesi. Kun näet miehen, jolle luovutit ensimmäisen paketin, mene häntä vastaan, vaihda hänen kanssaan salkkuja ja kävele sen jälkeen Pitkänsillan kautta Hakaniementorin laitaan.' (s. 86 - 87)
Suomalaisen yhdysmiehen hämäräperäinen tapaaminen ei ole ainoa laatuaan Kaisaniemenrannassa.
Wellamo, asuinkerrostalo
Kotkaslahti, Lauri
Reumasäätiön sairaala Heinolassa on monumentaalinen erikoissairaalakokonaisuus, jonka sijoituspaikka ja arkkitehtuuri kuvastavat 1950-luvun modernin sairaalarakentamisen ihanteita. Valtakunnallinen erikoissairaala tunnetaan myös kansainvälisesti arvostettuna reumahoitojen uranuurtajana. Heinolan kaupungin koillispuolelle, Konniveteen kuuluvan kapean Maitiaislahden pohjukasta nousevan harjanteen päälle rakennetun Reumasäätiön sairaalan 10-kerroksiset sairaala- ja asuntolatorni hallitsevat maisemaa. Alkuperäistä ilmettä ovat vähäisessä määrin muuttaneet matalat siipirakennukset ja parvekkeiden lasitukset. Sairaalan ja asuntolarakennuksen on suunnitellut arkkitehti Martti Välikangas. Sairaalarakennus noudattaa 1900-luvun alkupuolelta alkaen yleistynyttä blokkisairaalatyyppiä, jossa sairaala koostuu yhdestä rakennusmassasta, toimintojen ollessa sijoitettu päällekkäin kerroksiin.
Erikoissairaalan perustamista reumasairauksien hoitoa varten suunniteltiin jo 1930-luvulla. Maamme ensimmäinen Reumaparantola toimi Heinolan entisen kylpylän tiloissa vuosina 1946-1951. Toimintaa tukemaan perustettiin 1946 Reumasäätiö, jonka osakkaiksi tulivat valtiovalta, kansaneläkelaitos ja eri järjestöt ja laitokset. Säätiön tehtäväksi tuli rakentaa maamme ensimmäinen reumasairaala. Sairaalan sijoituspaikaksi valittiin lämpimän ja vähäsateisen ilmaston vuoksi Heinola. Arkkitehti Martti Välikankaan suunnittelema kymmenkerroksinen sairaala sekä asuntolarakennus valmistuivat 1951. Sairaalassa oli valmistuessaan 317 vuodepaikkaa.
Reumasäätiön sairaala
Brahen kenttä
Raitiovaunu 2:n reitti 1940 ja -50-luvuilla
Koska Helsinginkadulle rakennettiin Hämeentie-Kaarlenkatu raitiotiekiskotus? Povaisin välirauhan aikaa. Raitiovaunu 2:n reittiä jatkettiin, ja sen reitti ulotettiin silmukalla Helsinginkadulle asti, jolloin reitti oli Hakaniemi-Siltasaarenkatu-Porthaninkatu-5.linja -Kaarlenkatu-Helsinginkatu-Harjutori(päätepysäkki)- Hämeentie- Hakaniemi. Tämä reitti oli voimassa ajalla 22.4.1941-14.2.1951.
Freesenkatu 4
'Hän unohti sandaalit kun päivittäiset askareet valtasivat mielen. Kun hän oli kävellyt tavallista reittiään linja-autoasemalta Forumiin, suoraan sen läpi ja jatkanut Hufvudstadsbladetin talon ohi Mannerheimintietä. Kun hän oli ohittanut Kolmen sepän patsaan ja Stockmannin ja viimein tullut työpaikalleen Mikonkadulle. Työpaikka ei sijainnut missä kohtaa Mikonkatua hyvänsä, vaan sillä pienellä pätkällä Aleksanterinkadun ja Esplanadin välissä, joka johti ajatukset keskieurooppalaisiin kulttuurikaupunkeihin ja niiden suuri-ikkunaisiin putiikkeihin ja suosittuihin kahviloihin.' (s. 9)
Ella Svahn työskentelee Mikonkadulla sijaitsevassa lakimiestoimistossa.
Onko Helsingin väestönsuojissa tilaa myös turisteille ja muille Helsingissä vieraileville ulkopaikkakuntalaisille vai ainoastaan helsinkiläisille? Miten tila on mitoitettu? Kuinka monta hlöä/neliömetri? Millaista väestönsuojissa tulisi olemaan elokuussa, koska silloin Helsinki on täynnä turisteja? Helsingin kaupungin pelastuslaitosen, riskienhallinnan toimialan, väestönsuojeluyksikkö vastasi kysymyksen näin: Väestönsuojat on tarkoitettu pääasiassa poikkeusolojen (lähinnä sotatila) tilanteita varten. Poikkeusoloissa voidaan viranomaisten päätöksellä ottaa yleiseen käyttöön myös alueen yritysten ja laitosten suojatiloja, jolloin ei ole syytä lähteä etäämmällä olevaan yleiseen tai yhteiseen kalliosuojaan. Mitä lyhyempi matka suojaan sen parempi. Edelleen suunnitelmissa varaudutaan väestön evakuointeihin tilanteen niin vaatiessa, esimerkiksi kaupungin alueella toteutettavana suojaväistönä. Talokohtaiset suojat ovat Helsingin suojautumisen perusta. Väestönsuojeluun liittyen Suomessa onkin jo 1950-luvun puolivälistä alkaen ollut lakiin perustuva väestönsuojien rakentamisvelvollisuus. Tämä merkitsee sitä, että uudisrakentamisen tai korjausrakentamisen yhteydessä on rakennukseen tai sen läheisyyteen tehtävä väestönsuoja, jonka suuruudeltaan voidaan arvioida riittävän rakennuksessa asuvia tai muutoin siellä oleskelevia henkilöitä varten. Usein lähin suoja onkin oman talon kellarissa oleva suoja, sillä valtaosa suojapaikoista on asuinkerrostalojen ja työpaikkojen yhteydessä. Talo-, yritys- ja laitoskohtaisten suojien lisäksi rakennetaan isoja kalliosuojia. Helsingissä kallioväestönsuojat jakaantuvat yleisiin ja yhteisiin suojiin. Yleiset suojat ovat yleisessä käytössä ja tarkoitettu suojaksi liikkuvalle väestölle ja niille, joilla ei suojapaikkaa kotona tai työpaikalla. Yhteiset suojat ovat usean taloyhtiön tai yritysten, virastojen ja laitosten henkilöille varattuja suojia. Tietoa väestönsuojista löytyy osoitteesta: www.hel.fi/pel Vuoden 1999 jälkeen rakennetuissa väestönsuojissa on varattu henkilöä kohti vähintään 0,75 neliömetrin suojatila, jollei erityisestä syystä tarvita suurempaa tilaa. Aiemmin rakennetuissa väestönsuojissa suojatila on 0,6 neliömeriä. Sellaiset poikkeusolot, jotka edellyttäisivät väestönsuojaan siirtymistä, eivät kehity äkillisesti (esim. Suomen lähialueilla tapahtunut ydinvoimalaonnettomuus ei edellytä väestönsuojiin siirtymistä, lisätietoja www.stuk.fi). Jos Suomen kansainvälisen toimintaympäristön turvallisuustilanteissa tapahtuisi sellaisia muutoksia, että maamme olisi siirtymässä valmiuslaissa määriteltyihin poikkeusoloihin, niin on hyvin epätodennäköistä, että täällä olisi turismia tai merkittäviä kansainvälisiä kokouksia.
Demagnetointilaitos
Asiakirjatietojen mukaan vuonna 1837 rakennettiin varasto no 112 tykistön ammusvarastoksi. Ensimmäinen piirustus on vuodelta 1856. Vuonna 1881 rakennus määrättiin purettavaksi puurakenteisten ruutivarastojen, vaakahuoneen ja laiturin ohella. Näyttää kuitenkin siltä, ettei tykistömakasiinia purettu vaan siinä tehtiin perusteellinen korjaus. Vuoden 1856 piirustuksessa rakennus oli pitkä ja kapea, kahden ovellisen väliseinän kolmeen osaan jakama hirsirakenteinen makasiini, jonka jokaiseen osaan johti rannan puolelta oma ulkoporras luiskineen. Päätyhuoneissa oli kaikilla sivuilla hyllyköt ja tiloista johtivat portaat ullakolle. Eteläisellä eli ovisivulla oli lisäksi luukut, kaksi jokaista varastotilaa kohden. Vuonna 1860 piirustuksessa esitetään rakennuksen varustaminen ukkosenjohdattimilla. 1870-luvun alussa tehtiin kunnostustöitä: reunimmaiset ulko-ovet laudoitettiin umpeen ja rakennus mm. maalattiin. Länsipäädyssä on edelleen laudoituksen alla oviaukko, ja rakennus on muutenkin yhdennäköinen vuoden 1856 piirustuksen kanssa, mikä viittaa siihen, ettei vanhaa varastoa purettu vuonna 1881. Toisaalta miinavaraston oven sisäpuolella on vuosiluku 1885, mikä on yhtäpitävä asiakirjatiedossa mainitun valmistumisvuoden kanssa. Kunnallisteknisten kaivutöiden yhteydessä vuonna 2007 löytyi nykyisen varaston kaakkoispuolelta kiviladelma, josta ei varmuudella tiedetä onko se paikalta puretun vanhemman varaston vai vuonna 1838 rakennetun vartiotuvan kivijalkaa. Vuosina 1887–1888 makasiini sai galvanoidusta pellistä tehdyn katon, sen laudoitus uusittiin sekä ullakon kaarevat päätyikkunat varustettiin uusilla ristikoilla. Rakennukseen asennettiin myös ukkosenjohdattimet kuten saaren muihinkin rakennuksiin. Vuonna 1897 miinatarvikevaraston kellariin tehtiin kumi- ja luonnonkumitarvikkeiden sekä kaapeleiden säilytystilat. 1940-luvulla, kun Lonnaan sijoitettiin laivojen magneettisuudenpoistoasema, makasiinin itäisin osa varattiin tätä tarkoitusta varten. Se jaettiin kahtia väliseinällä. Molemmat huoneet varustettiin peltiuunein sekä lämpöeristettiin. Laitteiston ohjauspöytä sijoitettiin itäisimpään huoneeseen. Sen eteen ja sivulle avattiin suuret ikkunat, joista laivojen kulkua voitiin seurata. Viereiseen huoneeseen puhkaistiin myös ikkuna-aukot. Ulko-ovi tehtiin pohjoissivulle. Demagnetointiasema valmistui vuonna 1944 ja se oli käytössä 1970-luvun alkuun asti. Laitteistoa pidettiin käyttökunnossa vielä 1980-luvulla. Vuonna 1944 16.2. ja 17.2. välisen yön pommituksissa ohjaushuone, ulkoseinät ja vesikatto vaurioituivat pahoin. Korjaustyöt aloitettiin kuitenkin heti. Osa julkisivun laudoituksesta on tältä ajalta. Rakennuksen keski- ja länsiosassa ei ole juuri tehty muutoksia sitten vuoden 1885. Ennen saaren siirtymistä Suomenlinnan hoitokunnalle Sotamuseo käytti rakennuksen keski- ja länsiosaa varastoina. Lähteet: ”Suomenlinnan rakennusten historia” Museovirasto 1997 ja Mi.V/4L Päiväkirja 21.8.1943-29.1.1944 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisellä kaudella n:o 112 ja 4. Suomalaisella kaudella n:o 1. Lähteet: KA VSA 14506, 15557, 15573, 15667, 15736, 16001, 17040, 17044, 17061. KA VSA, RakH Hk6, 10, 51-54, 63-66, 88, 89, 125, 136, 138. MV SL VIK LO 2, 22-26, 49, 51, 52- 54, 58, 62-64, 67, 68. Enqvist, Ove - Härö, Mikko, Suomenlinna 1917-1997, käsikirjoitus, 1995.
Kenellä oli käytössä Helsingin viimeiset kaasuvalot? Muistitieto on, että Ylä-Hokkalan perheellä oli vielä kaasuvalot Runeberginkadulla 1950-luvulla. Todennäköisesti kysymys oli Runeberginkadulla sijainneen kaasukellon vieressä olevasta kaasukellonhoitajan talosta, jossa paloivat kaasuvalot 1960-luvulle asti. Kaasukello hallitsi maisemaa aina 1967-luvulle asti jolloin se purettiin. Tiedot löytyivät Helsingin Sanomien kustantamasta kirjasta Puhvelista Punatulkkuun : Helsingin vanhoja kortteleita (toim. Kaija Ollila ja Kirsti Toppari). Kirja on julkaistu vuonna 1977.
Kristianinkatu
Mäkelä, Hannu
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Lillsanden)
Viikin kirjasto
Nurmijärven kirkonmäki, kirkko, seurakuntakeskus, pappila, hautausmaa, siunauskappeli ja asuinrakennukset muodostavat yhtenäisen 1800- ja 1900-luvun rakentamista edustavan kokonaisuuden. Nurmijärven kirkonmäki ja sen rakennukset liittyvät vahvasti kirjailija Aleksis Kiven elämään ja tuotantoon. Matalalle harjanteelle, nykyaikaistetun raitin varrelle keskittyneessä ja väljästi rakennetussa kirkonkylämiljöössä sijaitsevat Matti Åkerblomin 1790-luvulla rakentamat kirkko ja tapuli. Kirkko on muodoltaan tasavartinen risti, jonka sisäkulmat ovat viistetyt ja ristikeskuksesta kohoaa lanterniini. Kirkon nykyasu perustuu pääosin 1932-34 tehtyyn (Ralf Blomstedt) korjaukseen. Kirkkoa on entisöity 1990-luvun alussa arkkitehtitoimisto Touko Saaren suunnitelmin. Kirkkoa kiertävä kiviaita on rakennettu 1851. Kirkon vieressä on entisen lainamakasiinin lisäksi kaksi seurakuntataloa, toinen 1920-luvulta ja toinen 1980-luvulta. Maantien varrelle jäävän vanhan hautausmaan keskellä on 1930 käyttöön otettu R. Blomstedtin suunnittelema siunauskappeli. Puiston ympäröimä kirkkoherranpappila on rakennettu 1842 ja sitä on myöhemmin laajennettu. Ylhäällä harjanteella on kirkon itäpuolella neljä vanhempaa asuinrakennusta talousrakennuksineen mm. Lukkarin virkatalo Granbacka ja Aleksis Kiveen liittyvä koulumestari Malakias Costianderin talo Mäntylä. Kirkonmäen maisemallinen yhteys kirkkojärveen ja nykyiseen kuivauksen seurauksena syntyneeseen peltomaisemaan on katkennut metsittymisen seurauksena.
Nurmijärvi muodostettiin vanhojen hallintopitäjien, Helsingin, Sipoon, Janakkalan, Vihdin ja Espoon raja-alueista Helsingin pitäjään kuuluvaksi kappeliksi 1558. Ensimmäinen kirkko on rakennettu mahdollisesti jo keskiajan loppupuolella. Kirkko oli hautausmaan yhteydessä aina 1790-luvulle, jolloin nykyinen, seurakunnan neljäs kirkko rakennettiin ylemmäksi mäelle. Nurmijärvi itsenäistyi omaksi kirkkoherrakunnaksi 1600-luvun alkupuolella. Seurakunta oli 1842-1891 Helsingin yliopiston teologian professorin prebendana eli palkkatilana. Vaurastumisen ja yliopiston vaikutus näkyi uutena empiretyylisenä pappilana, joka valmistui 1846. Nurmijärven vanhempi seurakuntatalo valmistui 1923 arkkitehti Yrjö Sadeniemen suunnitelmin rukoushuoneeksi. Rakennukseen tehtiin muutos- ja laajennustöitä 1953 rakennusmestari Heikki Siikosen piirustusten mukaan. Rakennus toimi seurakuntatalona 1940-luvulta aina 1980-luvulle, jolloin valmistui uusi seurakuntatalo. Kirkko teki Aleksis Kiveen suuren vaikutuksen. Hän kuvaa teoksissa, runoissa ja kirjeissä Kirkkojärven rannalla olevaa kirkkoa. Nurmijärvi kuivattiin 1900-luvun alkupuolella viljelyskäyttöön.
Nurmijärven kirkonmäki
Kinnari, Jaska
Saarela, Petri
Katajanokan vankila
Lappeenrannan linnoitus- ja varuskuntakaupunki (Maanpuolustusopisto)
Niemen kartanon kokonaisuus on arkkitehtonisesti korkeatasoinen 1800-luvun alun kartanokulttuurin edustaja, joka sijaitsee maisemallisesti erittäin edustavasti Äimäjärven länsipohjukassa, Sittalan ja Taljalan hyvin säilyneiden kylien välissä, laajan viljelysaukean ympäröimänä. Niemen kartanon pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi useita yhtenäisen suunnitelman mukaan rakennettuja tiilisiä talousrakennuksia. Kartanon kaksikerroksinen, valkeaksi rapattu päärakennus, joka on valmistunut 1820-luvulla A.L. Granfeltin aikana, on tyypillinen myöhäisempirekartano keskirisaliitteineen, kolmiopäätyineen ja rustikointeineen. Kartanon kiinteä sisustus on niin ikään empireleimainen. Kirjastohuoneen seinämaalaukset esittävät lehteviä maisemia ja arkkitehtuurinäkymiä, tanssisalissa on kuvattu illusorinen hammaslista. Rakennusten ympärillä levittäytyy vanha puisto huvimajoineen ja tulotie on koivurivien reunustama. Taljalan kylän pitkästä asutushistoriasta kertovat rautakautiset kalmistot. Yhtenäinen, melko tiivis kylämiljöö kapeine kujineen sijaitsee Äimälänjärven luoteispäässä. Vanhan kylätontin kohdalla on säilynyt kolme pitkänomaista talonpoikaistaloa, lisäksi perinteistä rakennuskantaa on mm. Ranta-Seppälässä, jonka vanha pirtti on 1700-luvulta. Kylän perinteisen myllypaikan rakennukset ovat 1900-luvun ensimmäiseltä puoliskolta. Perinteistä tiiviyttä kylään tuovat maattomien asuinalueet pienimittakaavaisin rakennuksin Rauhalantiellä ja Koskitiellä. Niemen kartanon ja Taljalan kylän kulttuurimaisema on osa "Sääksmäki - Tarttila" - nimistä valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Niemen kylässä oli 1560-luvulla kolme taloa. Niemen kartano on muodostettu 1500-luvun lopulla neljästä Kristina Hornille lahjoitetusta tilasta. Vanhin asuintontti on sijainnut ns. Vanhalla niemellä puolisen kilometriä länteen nykyisestä, jolle talouskeskus siirrettiin 1820-luvulla. Päärakennuksessa tehtiin 1930-luvulla huomattava korjaustyö ja 1980-luvulla järven puoleiseen julkisivuun lisättiin pilareiden kannattama kuisti ja altaani. Pihapiirissä sijaitseva puinen konttorirakennus on 1700- ja 1800-lukujen vaihteesta. Tiilinen viljamakasiini on 1830-luvulta. Talouspihan puolella sijaitsee vanha väentupa sekä tiiliset karjasuojat ja talli 1870-luvulta. Puistoa varten tehdyt Bengt Schalinin suunnitelmat ovat peräisin 1920-luvulla. Taljalan kylä on varhaiskeskiajalta. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, kylässä oli seitsemän taloa.
Niemen kartano ja Taljalan kylä
sarvilinnat
Marmoripalatsi
Torppa, Minna
Vehkalahden kylän Telkkämäki, valtakunnallinen kaskimuseo, edustaa pohjoissavolaista maaseudun kulttuurimaisemaa. Itä-Suomessa kauan yleinen kaskeaminen on jatkunut Telkkämäellä 1940-luvulle saakka. Telkkämäen asutusta edustavat pienet tilat rikkonaisine viljelyksineen. Perinteisimpiä niistä ovat Telkkämäki ja Rietula, joiden rakennuskanta on pääosin vuosisadan vaihteesta. Telkkämäen talon hirsinen päärakennus on 1800- ja 1900-luvun taitteesta ja pihapiiri rakennuksineen on saanut nykyisen ilmeensä 1930-luvulla. Tiestö on rakennettu alueelle vasta 1960-luvulla. Luonnonsuojelualueeksi rajattu Telkkämäki on arvokas myös kasvistonsa osalta. Metsälaitumet, kaskimetsät, ranta- ja tulvaniityt muodostavat monimuotoisen ja omaleimaisen perinneympäristön.
Telkkämäki-niminen palsta erotettiin 1870-luvulla Mustolanmäestä. Torppaa asutti Mustolanmäen poika Matti Mustonen. Tila itsenäistyi 1900. Metsähallitus osti Telkkämäen 1984, jonka jälkeen rakennukset ja pihapiiri entistettiin nähtävyyskohteeksi. Telkkämäki rauhoitettiin luonnonsuojelualueeksi 1989 ja se määriteltiin perinnemaisemaksi ympäristöministeriön maisema-aluetyöryhmän mietinnössä.
Telkkämäen kaskialue
Nummi, Markus
Bastioni Taube
Bastioni Taube on ainoa jäljelläoleva osa telakan pohjoisrantaa suojanneesta bastionirintamasta, jonka muut osat olivat bastioni Cedercreutz, bastioni Stiernstedt ja Thunbergin padon päällä sijainnut varastokurttiini. Bastioni Tauben rakennustyöt käynnistyivät vuonna 1753 ja valmistuivat puolustusmuurien osalta vuoteen 1757 mennessä, jolloin Pommerin sota keskeytti ne. Lopullinen valmistuminen lykkäytyi aina vuoteen 1773, jolloin vasemman siiven harmaakivisen puolustusmuurin suojaan rakennettu tiilinen pyöröpuuvaja valmistui. Rakennuksen oikeassa siivessä oli kolme avokasemattia ja ruutivarasto. Venäläisen kauden alkupuolen bastioni Taube säilyi entisessä asussaan ja siinä tehtiin vain pieniä vuosikorjaustöitä, mutta vähitellen rakennus otettiin laajempaan käyttöön ja käyttötarkoituksen muutosta seurasivat myös rakennuksen laajemmat muutostyöt. Oikean siiven avoimet kasematit muutettiin umpinaisiksi ja niihin sijoitettiin erilaisia työpajoja. Vuonna 1846 oikean siiven kasemateissa sijaitsivat insinöörikomennuskunnan merirakennusosaston paja ja kalusepän verstas. Vasemmassa siivessä taas saman osaston työhuoneita sekä laivaston viinavarasto. Krimin sodan pommituksesta bastioni Taube selvisi vähin vaurioin, mutta ilmeisesti puutteellisen kunnossapidon ansiosta osa kasemateista pääsi kostumaan ja rapistumaan ennen kuin katot vuonna 1863 korjattiin. 1880-luvulla rakennuksessa tehtiin laajempia muutostöitä, jolloin useita alkuperäisiä väliseiniä purettiin ja tilat jaettiin pienemmiksi osiksi puisten väliseinien avulla. Vasemman siiven aiempi pulpettikatto muutettiin satulakatoksi. Rakennus kadotti täysin merkityksensä puolustusrakennuksena, kun osa puolustusmuurin tykkiaukoista muutettiin oviksi ja bastionipihan puolella suurennettiin entisiä ja avattiin uusia ikkunoita. Rakennuksessa oli puusepänverstaita ja muita työpajoja. 1890-luvulla rakennus tuli kulkutautisairaalan käyttöön, ja oikeaan siipeen rakennettiin jätteidenpolttouunit lähinnä kolerasairaiden vaatteiden polttoa varten. Rakennukseen perustettiin myös kulkutautisairaalan keittiö. Osa rakennuksesta oli 9. linjapataljoonan käytössä ammusvarastoina ja pajoina, osa linnoitusmaneesin käytössä. Vuonna 1898 koko vasen siipi muutettiin 2. linnoitustykistökomppanian ruokalaksi ja keittiöksi. Tässä käytössä se oli ilmeisesti telakan uudistustyöhön 1916-17 asti, minkä jälkeen sinne sijoitettiin jälleen puutyöverstas. 1930-luvulla bastioni Tauben vasemmasta kyljestä purettiin pieni osa nosturiradan tieltä. Osittain sortunut oikea siipi taas purettiin varustelulaiturin rakentamisen jälkeen vuonna 1948, koska se olisi estänyt laiturin tehokkaan käytön. Valmetin telakan toiminta-ajan bastionissa oli puutyöverstas ja henkilökunnan sosiaalitiloja. Rakennus on edelleen samassa käytössä. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 92 Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 77 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL Rakhist Laine, Sirkku, 1987. Bastioni Taube. MV SL MTT:n ja VLT:n kirjeenvaihto. MV SL VIK B 774-799.
Akolan tilan päärakennus 1700-luvun lopulta kuuluu Pohjois-Pohjanmaan merkittävimpiin myöhäiskustavilaisen ajan rakennuksiin. Rakennuksen interiöörit ovat säilyneet hyvin. Laamanni Antellin 1796 Iijoen töyräälle rakennuttama kookas, kaksikerroksinen mansardikattoinen päärakennus hallitsee jokimaisemaa Iin Haminan pohjoispuolella. Pihapiiri muodostuu kolmesta talouskeskuksesta asuin- ja talousrakennuksineen. Aikoinaan Iin vauraimpiin kuuluneen tilan suuri navetta on rakennettu sadalle lehmälle. Akolan päärakennuksen alakerroksessa on keskeissalin ympärillä kuusi kamaria ja toisessa kerroksessa viisi huonetta ja suuri kulmaan sijoitettu sali. Toisen kerroksen huoneissa on säilynyt alkuperäistä kiinteätä sisustusta, mm. paikallista tekoa olevat kolonniuunit, ovet ja listat, seinäpintojen shabloona- ja roiskemaalaukset sekä salin tapetit.
Brusilan tila perustettiin 1683. Se toimi kappalaisen virkatalona ja palautettiin kruununtilaksi 1763. Varanimismies ja käräjäkirjuri Johan Antell muutti tilalle 1760-luvulla ja 1795 Brusila siirtyi Kemin ja Kajaanin kihlakunnan tuomarille Julius Conrad Antellille. Brusila oli vanhana manttaalitalona osakkaana tilan edustalla Iijoessa olleessa Venäjänkarin lohipadossa. Laamanni Antell rakennutti Brusilan päärakennuksen 1790-luvulla ja myi tilan 1798 everstiluutnantti Gustaf Fahlanderille (Edelstam). Tältä tila siirtyi Nybyn lasiruukin omistajalle Adolf Fahlanderille 1810. Brusila siirtyi 1858 Akola-suvulle, jonka nimellä se tunnetaan ja 1910 Kurkela-suvulle. Suuri kivinavetta valmistui 1912. Tilalla toimi myös meijeri.
Akolan tila
Historiallinen tapahtuma historiaontologiasta valittuna.
related event
paikkaan liittyvä tapahtuma
Runebergin patsas
Minäkertojan ja hänen rakastettunsa, Klovnisilmäisen, yhteinen koti sijaitsi tässä osoitteessa.
Loviisan maalinnoitus ja siihen liittyvä Svartholman merilinnoitus ovat Ruotsin Turun rauhan 1743 aluemenetysten jälkeen rakentamia linnoituksia. 1700-luvun loppupuolen ruotsalaista linnoitustekniikkaa edustava Loviisan maalinnoitus on merkittävä osa valtakunnan itärajan puolustushistoriaa. Loviisan maalinnoitus ja sen edustalla oleva Svartholman saarilinnake ovat Helsingin edustalle rakennetun Suomenlinnan päälinnoituksen itäinen etuvarustus. Loviisan maalinnoituksen tarkoitus on ollut valvoa Suuren Rantatien liikennettä. Vanha rantamaantie kulkee bastionien länsipuolella Garnisonin alueen läpi. Augustin Ehrensvärdin laatimasta linnoitussuunnitelmasta on säilynyt Suuren rantatien varteen rakennetut graniitista muuratut bastionit Rosen ja Ungern ja niihin liittyvät maavallit. Bastionien takana on nähtävissä 1750-luvun louhosalueita, kivityömaita, osittain rakennetun bastioni Adolf Fredrikin pohja sekä vallien maansiirtoalueita. Bastionit Rosen ja Ungern, joiden ampuma-aukot suuntautuvat tielle, ovat kuuluneet linnoituksen itäiseen etuvarustukseen. Loviisanlahti on aikoinaan ulottunut bastioni Ungerniin saakka. Loviisan kaupungin pohjoisosassa Puistokadun varrella on linnoitussuunnitelmaan liittynyt kaksikerroksinen komendantintalo, joka on yksi harvoja linnoitussuunnitelman toteutuneista kivirakennuksista. Tyypillinen hårlemanilainen barokkiklassistinen virkatalo toimii Loviisan kaupungin museona. Vallikadun varrella on linnoitukseen kuulunut kivinen leipomorakennus ja Itäisen Tullikadun varrella kaksi kaksikerroksista kivikasarmia 1750-luvulta.
Turun rauhassa 1743 Ruotsin itärajaksi tuli Kymijoen läntisin haara. Ruotsi menetti kaikki itärajan linnoituksensa. Valtiopäivät päättivät 1747 rakentaa valtakunnan itärajan turvaksi kaksi kaksoislinnoitusta: varikkolinnoituksen ja laivastotukikohdan Helsinkiin ja sen edustalla oleville saarille sekä rajalinnoituksen Degerbyhyn ja sen edustalle. Degerbyn kaupunki perustettiin 1745 Haminan jäätyä Venäjän puolelle. Kaupungista tehtiin läänin uusi pääkaupunki ja sitä alettiin linnoittaa. Ensimmäisen linnoitussuunnitelman laati linnoituseversti A.J. Nordenberg 1744. Tavoitteena oli bastionein ympäröity kivirakennuksista koostuva kaupunki, johon oli tarkoitus liittyä linnoitusvyöhykkeen ulkopuolinen esikaupunki. Kaupungin lopullisen linnoitussuunnitelman, joka perustui Nordenbergin ehdotukseen, laati A. Ehrensvärd 1747. Loviisan kaupungin asemakaava-, linnoitus- ja kaupunkisuunnitelmat edustivat Suomessa uudenlaista, klassismin tyyli-ihanteiden mukaista kaupunkia taitteisine ääriviivoineen. Linnoitustyöt käynnistettiin jo seuraavana vuonna Ehrensvärdin johdolla. Suunnitelmista toteutui vain bastionit Ungern ja Rosen maavalleineen sekä muutama kivirakennus: Komendantin talo, ns. Fortifikationshuset ja kasarmi Lilja. Komendantintalo rakennettiin 1755 Samuel Bernerin piirustusten mukaan. Varsinainen asutus ja puukaupunki syntyivät linnoituksen eteläpuolelle. Garnisonin alue kuului alunperin Degerbyn linnoitukseen, mutta 1800-luvun alkupuolella alue jaettiin kaupunkilaisille tonttimaaksi. Ensimmäiset rakennukset oli rakennettu alueelle jo 1700-luvn puolella. Suurin osa rakennuskannasta rakennettiin 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Loviisan linnoitus menetti sotilaallisen merkityksensä, kun Suomi liitettiin Venäjään 1809. Linnoitusalue otettiin laidunmaaksi ja 1890-luvulla virkistyskäyttöön. Bastioni Ungern korjattiin 1960- ja 1990-luvulla ja bastioni Rosenin muureja 1940-luvulta lähtien, lisäksi sen suojakatos rakennettiin 1979. Muurinkorjaukset aloitettiin 2005 tavoitteena alkuperäisten osien ja rauniomaisuuden säilyttäminen.
Loviisan maalinnoitus
Forum
Senaattori Leo Mechelinin 60-vuotispäivänä 24.11.1899 istutettiin tammi, ja tammen viereen pystytetiin kyltti kertomaan tapahtumasta. Missä tämä tammi sijaitsee? Tai kyltti, jos tammea ei enää ole? Tammi on Taka-Töölössä, Eläintarhan puistossa. Leo Mechelinin ystävät lahjoittivat ja istuttivat tammen Mechelinin 60-vuotispäiväksi 24.11.1899. Mechelinin puun lähellä on myös Walter Runebergin ja Jean Sibeliuksen muistotammet.
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 3 : Kamppi
Solveigin isänisä, fafa, on töissä Koffilla.
British Council
Visavuoren taiteilijahuvila on kansallisromanttisen arkkitehtuurin tärkeimpiä suomalaisia rakennusmuistomerkkejä. Erämaahuvilat, joista ensimmäisinä ovat valmistuneet taiteilijoiden itsensä suunnittelemat Sääksmäen Visavuori ja Ruoveden Kalela, muodostavat omaperäisen ryhmän kansallisen arkkitehtuurityylin etsinnässä. Kuvanveistäjä Emil Wikströmin 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Sääksmäelle Rauttunselän rannalle rakennuttaman erämaa-ateljeen kokonaisuuteen kuuluvat kansallisromanttiset asuin- ja ateljeerakennukset. Asuinrakennuksen seinät ovat vuoraamatonta hirttä. Ateljeerakennuksessa on luonnonkivisokkeli, rapatut lautaseinät ja kimpipaanukatto. Julkisivun muotokielessä on vaikutteita Itä-Karjalan kansanarkkitehtuurista. Ateljeerakennuksessa on avarien työtilojen lisäksi ollut Suomen ensimmäinen pronssivalimo. Rakennuksen tuulimyllyä muistuttavassa tornissa on tähtitorni. Rakennusten välisellä kalliolla on lapinrauniot, joka on muinaismuistolain rauhoittama. Ympäristössä on Wikströmin perheen kesäasuntoja. Visavuori sijaitsee Sääksmäen - Tarttilan valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Kuvanveistäjä Emil Wikström suunnitteli 1893 itselleen hirsisen kuvanveistoateljeen, joka valmistui 1894 mutta paloi 1896. Wikström rakennutti omien piirustusten mukaan paikalle uuden samantyylisen asuinrakennuksen 1899-1902 sekä 1903 erillisen ateljeerakennuksen, jota jatkettiin 1912. Pronssivalimo muutettiin 1960-luvulla kahvilaksi. Emil Wikströmin taiteilijakotimuseo avattiin Visavuoressa 1967. Ns. Kari-paviljonki rakennettiin kasvihuoneen paikalle 1980-luvulla Erkki Helamaan suunnitelmin. Taiteilijakotimuseon rakennusten laajamittainen restaurointityö valmistui 2003.
Visavuoren taiteilijakoti ja ateljee
Miten Aurora Karamzin liittyy Kulosaaren kartanon historiaan? Mikä suku on rakennuttanut kartanon? Ja miten kartano on tullut kaupungin omistukseen? Kulosaaren kartanosta löytyy netistä vain vähän tietoa. Parhaita lähteitä ovatkin kirjat Bo Lönnqvist: Vanhoja kartanoita Helsingin seudulla ja Jutikkalan toimittama Suomen kartanot ja suurtilat. Kartanon vanhimmaksi tunnetuksi omistajaksi mainitaan aatelismies Erik Filpusson 1540-1587, jonka talonpoikaissäätyinen isä oli häädetty Sonabyhyn (Malmi) Kustaa Vaasan Koskenkylään ja Viikkiin perustaman kuninkaankartanon tieltä. Suku sai näin hyvityksensä. Virkatilana toimivassa kartanossa vaihtuivat omistajat tiheään. Seudun suvut omistivat toistensa kartanoita säätyajan tapaan ristiin (Ehrensvärd, Sederholm, Crostedt). Muina omistajina mainitaan muun muassa Jägerhornit alkaen vuonna 1811. Engelin piirtämä päärakennus on heidän kaudeltaan. Sitten seurasivat Wulisma, Thesleff ja edelleen uudelleen Cronstedt 1875, jonka leski Eva Aminoff myi Kulosaaren yhtiölle, joka perusti Kulosaaren huvilakaupungin ja josta edelleen tuli vähäksi aikaa itsenäinen kunta. Myös itse Kartano myytiin 1919 kunnes se siirtyi 1927 Helsingin kaupungin omistukseen. Nykyään se toimii Kunta-alan ammattiliiton Helsingin yhteisjärjestölle. Yhteyttä Aurora Karamziniin ei löytynyt. Voisi olettaa, että Yhteys Kulosaaren kartanoon muodostuisi joko hänen tai hänen sukulaistensa kautta tai sitten hänen perustamansa Diakonissalaitoksen ja sen alaisten järjestöjen ja organisaatioiden kautta. Elämänkertatietoa löytyy netistä. Kirjastosta käsin pääsee myös Kansallisbiografiaan. Kirjoista mainittakoon Saarisalon Aurora Karamzin ja hänen aikansa. Aurora Karamzin on liitetty lähinnä Espoon Träskendan (Järvenperän) kartanoon ja Hakamäen huvilaan. Katso lisää: http://www.muuka.com/finnishpumpkin/manor/k/3/manor_k3_fi.html http://www.kulosaarelaiset.fi/
Alli Trygg-Helenius oli Kansankodin perustaja.
Pellonpää, Matti
"Rikostarkastaja Kononen keskittyi ravintola Viiden Pennin yläsalin seinällä riippuvaan valokuvasuurennokseen. Eläintarhan ajojen voittaja tuijotti takaisin."
Pielisjoen kanavat (Haapavirran kanava)
Rönnskärin ja Kallbådan majakat muodostavat parin, joka kuvastaa Porkkalanniemen historiallista merkitystä ikivanhan rannikon laivaväylän varrella. Rönnskärin majakka edustaa Suomen vanhinta säilynyttä majakka-arkkitehtuuria. Kallbådan on Suomen oloissa harvinainen majakka, jossa kaikki toiminnot on yhdistetty saman katon alle. Rönnskärin majakan graniitista muurattu alaosa periytyy vuodelta 1800. Kivimajakan päällä on 1822 rakennettu pyöreä tiilitorni, joka on vuorattu rakennuksen vahvistukseksi valetulla betonikuorella. Majakan kivisessä alaosassa on mm. majakanvartijan asuintiloihin kuuluvia osia. Eri-ikäisistä rakennusvaiheista koostuvan majakkarakennuksen 1800 valmistunut hahmo on säilynyt. Majakan lanterniini ja valolaitteet on poistettu 1928. Majakan vieressä on 1919 valmistunut kaksikerroksinen luotsiasema, jonka jatkona on 1900-luvun lopulla rakennettu asuinsiipi. Luotsiaseman ja majakan lisäksi saarella on muitakin merenkulkuyhteisölle kuuluneita rakennuksia. Kallbådan majakka sijaitsee pienellä, paljaalla kallioluodolla noin yhdeksän kilometriä Porkkalanniemen kärjestä etelään. Majakka on betonirakentamisen historian kannalta mielenkiintoinen, erittäin vaikeissa oloissa toteutettu rakennustyö. Massiiviselle betonisokkelille perustettu, noin 19,5 metriä korkea majakka koostuu sokkelin sisällä olevista varastotiloista, ensimmäisessä kerroksessa olevista konehuoneesta ja työpajasta sekä toisen ja kolmannen kerroksen asuintiloista. Rakennuksen eteläkulmassa on massiivinen, hieman muuta rakennusta korkeampi majakkatorni. Majakan sisärunko on muurattu tiilestä ja ulkorunko valettu rautabetonista. Rakennuksessa on alkuperäinen sumumerkkikoneisto ja 1922 Suursaaren Pohjoisrivistä siirretty valolaitteisto. Muutaman kymmenen metrin päässä majakalta on betoninen koroke, mistä johtaa kapea silta majakkarakennukseen. Kallbådan on toimiva majakka.
Porkkalanniemen eteläpuolitse kulkevan ikivanhan laivaväylän varrelle rakennettiin ensimmäinen valomajakka jo 1800. Majakka sijoitettiin Rönnskärin saarelle, mutta ajan mittaan huomattiin, että majakka sijaitsi liian kaukana sisäsaaristossa. Suomen itsenäistyttyä alettiin suunnitella Helsingin talviliikennettä paremmin palvelevaa majakkaa. Sumumerkinantoasemalla varustettu uusi majakka rakennettiin Kallbådanille. Rakennustarpeiksi käytettiin muun muassa Mäkiluodon linnoituksesta purettuja kiviä. Työt valmistuivat vuoden 1920 lopulla ja majakan valo sytytettiin saman vuoden joulukuussa. Kallbådanin majakalla asui talvisotaan saakka useita perheitä lapsineen. Kallbådanissa oli majakanvartijoita myös toisessa maailmansodassa ja lisäksi sotaväkeä tähystys- ja ilmatorjuntatehtävissä. Rauhan tultua majakka jäi Porkkalan vuokra-alueelle vuosiksi 1944-1955. Porkkalan palauttamisen jälkeen majakka oli asumiskelvottomassa kunnossa ja sen henkilökunta sijoitettiin Rönnskäriin. Myöhemmin Kallbådania hoidettiin myös Harmajalta käsin. Nykyisin majakka on automatisoitu.
Kallbådan ja Rönnskärin majakat (Rönnskär)
Kärki, Toivo
Jurkka, Sakari
Punavuorenkatu 5
'Edessä nousi tumma ympyrätalo. Vastapäätä oli kuusikulma, jossa Toinen linja, Porthaninkatu ja Siltasaarenkatu kohtasivat. Käytännössä katuja oli vain viisi, koska Siltasaarenkadun liikenne kohti Kallion kirkkoa oli estetty rautapylväillä.' (s. 214)
Salla odottaa Sebastiania Hakaniemen metroaseman ulko-ovella.
Töyri, Esko
Ilomantsin Kauppatien rakennusrivistö on hyvin säilynyt esimerkki suomalaisesta sotienjälkeisestä kirkonkyläraitista. Ilomantsi on Pohjois-Karjalan vanhin hallintopitäjä. Sen hallinnollinen kyläkeskus on ollut Pappilanvaaralla, mutta kaupallinen keskittymä on syntynyt Kauppatien varrelle. Kauppatien alueella on 1930-1950-luvulla rakennettuja liikerakennuksia, kuten Pohjois-Karjalan Osuuskaupan tasakattoinen funkionalistinen kauppa. Osa liikerakennuksista on nykyään asuinkäytössä, lisäksi alueella on omakotitaloja sekä paloasema ja entinen työväentalo, nykyinen elokuvateatteri. Kotimäellä, alueen pohjoispäässä, on Kotimäen koulu ja yksi maan harvoista säilyneistä kunnallistaloista.
Kauppatie, entinen Alatie, oli Ilomantsin kirkonkylän päätie Ylätien ja Ruskosillantien lisäksi. Päätiet muodostivat n. 3 km:n pituisen ympyrän. Liike-elämä oli keskittynyt Alatien varteen. Siellä toimivat monet yksityiset kauppiaat sekatavarakaupasta erikoisliikkeisiin sekä Osuuskauppa ja kahvilakonditoria sekä neljän eri pankin konttorit. Alatien varrella oli myös työväentalo tanssilavoineen. 1960-luvulla uuden rakennuskaavan myötä Ilomantsin kirkonkylä sai uuden päätien, Kalevalantien. Uusi tie rakennettiin halkomaan kylän keskustaa ja entisiä laidunmaita. Liike-elämä keskittyi uuden tien varteen uusiin liiketaloihin. Alatieltä eli nykyiseltä Kauppatieltä siirtyi useita liikkeitä Kalevalantielle.
Ilomantsin Kauppatien ja Kotimäen alue
Enso-Gutzeit, pääkonttori
Hämeen Härkätie (Kuittila)
Klassinen musiikki
"Krematorion kappelissa oli selvästi hautajaistilaisuus hyvässä vauhdissa. Tähyilin ympärilleni vahtimestaria, jolta olisin voinut varmistaa vainajan henkilöllisyyden, mutta tällaista henkilöä ei eteisaulassa näkynyt." (S. 53.)
Paula osallistuu isotätinsä hautajaisiin ja yrittää siunaustilaisuuden aikana saada selville onko oikeassa siunaustilaisuudessa.
Haaksirikkoiset, veistos
Saksalan kartano puistoineen ja puukujanteineen on edustava 1800-luvun kartanorakentamista, puutarha- ja puistosuunnittelua edustava kokonaisuus. Saksalan kartanon puisto muodostaa tilasarjan, jonka keskipisteenä on 1820-luvun päärakennus ympäröivine terasseineen. Maisemapuutarha lampineen, monine rakenteineen ja mahtavine vanhoine puineen on noin neljän hehtaarin suuruinen. Puistoalueisiin liittyy "Hanna-Borgenströmsbacken", kartanon alapiha asuin- ja talousrakennuksineen, hyötytarha ja poikkeuksellisen komeat peltomaisemaa halkovat lehtikuusi- ja koivukujanteet. Alapihalta nousevan kumpareen laella oleva päärakennus on yksikerroksinen empirekauden puurakennus, jolle ominaisleiman antaa pihajulkisivun sisään vedetty pylväsloggia. Rakennusta ympäröivät sekä lännessä että idässä kivestä ladotut terassit. Pihapiirissä on sveitsiläistyyliä oleva kaksikerroksinen fatabur-rakennus, Torni ja aittarivi. Kartanon puisto aukeaa rakennusten itäpuolella ja hyötypuutarha päärakennuksen eteläpuolella. Alapihalla on kartanon talli ja navetta, väentupa sekä muita talousrakennuksia. Läntisen koivukujanteen varrella on asuinrakennus ja aittoja. Kartanoa ympäröivillä, katajaa kasvavilla kivikkoisilla mäenkumpareilla olevat esihistoriallisen ajan muinaisjäännökset kuvastavat alueen pitkää asutushistoriaa.
Saksala oli ratsutila, joka mainitaan ensimmäisen kerran jo 1500-luvulla ja siihen rajautuva Mikkola oli ainakin 1700-luvun lopulla kappalaisen pappilana. Ratsutila siirtyi 1600-luvun lopussa Robert Charpentierille. Useiden 1700-luvulla tapahtuneiden omistajavaihdosten jälkeen kartano ja siihen rajoittuva Mikkolan tila siirtyivät 1826 kapteeni Georg Magnus von Fieandtille, joka rakennutti kartanon päärakennuksen. Samassa yhteydessä rakennettiin rakennuksen länsi- ja itäpuoleiset kiviterassit. Kartanon puisto ja puukujanteet istutettiin 1850-luvulla lääninagronomi Robert Mauritz von Fieandtin toimesta.
Saksalan kartano
Fogelberg, Ola
Konnunsuo on yksi 1900-luvun alussa perustetuista ns. maatalousvankiloista, joiden tarkoituksena oli vankityövoimalla raivata ja kuivata soita viljelysmaaksi. Konnunsuon vankilan rakennusryhmä ja sitä ympäröivät avoimet pellot muodostavat vaikuttavan maiseman. Vankila on rakennettu punatiilestä 1920-1930-luvulla linnoitusmaisesti keskellä soita kohoavalle kukkulalle. Selli-, talous- ja hallintorakennukset sekä kirkko ja koulurakennus muodostavat oman suljetun ryhmänsä. Basilikatyyppisen kirkon oikealla puolella on sairaalatiloja ja vasemmalla koulutiloja. Sellirakennus, kirkko sekä vankilan kookas karjarakennus ovat Uno Sjöholmin suunnittelemat. Hallintorakennuksen on suunnitellut Elina Vessman. Varsinaisen laitoksen ulkopuolella on erillisiä vankilaan liittyviä tuotantorakennuksia sekä yhtenäisesti toteutettu henkilökunnan asuinalue säännöllisenä ryhmänä. Lappeenrantaan johtavan tien varrella on entinen koulu sekä Jurvasaaressa neljä vankilan työntekijöiden asuinrakennusta. Elina Vessmanin suunnittelema vankilanjohtajan asunto on funktionalistinen. Suosta kuivattuja, hyvin laajoja peltoaukeita halkovat pitkät viivasuorat koivukujat. Konnunsuo on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta Konnunsuo-Joutsenon kirkonkylä.
Vankien käyttö maataloustyössä oli uusi ilmiö 1900-luvun alun vankeinhoidossa. Maatalous- ja suovankiloina toimineet vankisiirtolat olivat tehokas ratkaisu kasvaneeseen vankimäärään. Tarkoituksena oli myös kuivata soita viljelymaaksi ja asutustoimintaan. Konnunsuon kuivatustyöt aloitettiin 1917 ja niitä jatkettiin punavankityövoimalla. 1919 vankisiirtola muutettiin varavankilaksi, jonka toiminta perustui suonraivaukseen ja maanviljelyyn. Nykyisten vankilarakennusten rakentaminen alkoi 1921 ja ne valmistuivat 1930-luvun alkuun mennessä. Lisäksi matkan päähän vankilan keskuksesta valmistui mm. konepaja, tiilitehdas ja saha.
Konnunsuon vankila
Kemiönsaaren ulkosaariston kyläasutus (Rosala ja Böle)
Marraskuussa 1907 viimeistään 20. päivänä Lenin paetakseen tsaarin ohranan vainoilta muutti Kuokkalasta Oulunkylään, missä asui Vinsten-sisarten Gärdobackan täysihoitolassa.
Kajaanin jugendtyylinen rautatieasemarakennus on poikkeuksellisesti arkkitehti Gustaf Nyströmin eikä rautatiehallituksen rakennussuunnitteluosaston omien arkkitehtien käsialaa. Kaupungin ruutukaava-alueen reunalla sijaitseva, 1904-1905 rakennettu asemarakennus on kaksikerroksinen; sen volyymi, ikkunajärjestely ja paanukuvioidut julkisivut liittävät sen jugend-kauden arkkitehtuuriin. Asemarakennusta ympäröi asemapuisto, jossa on monipuolinen rakennuskanta asuin- ja talousrakennuksineen.
Savonradan (1889) jatkoyhteys Kuopiosta Kajaaniin valmistui 1904. Rautatie osoitti heti tarpeellisuutensa erityisesti viljan kuljetuksissa, mutta se nähtiin myös voin, tervan ja puutavaran kuljetuksen nopeuttajana. Samana vuonna ratayhteyden avaamisen kanssa valmistui myös Kajaanin asemarakennus. Muut asema-alueen rakennukset, mm. viisi asuinrakennusta talousrakennuksineen, valmistuivat vuosien 1904 ja 1941 välillä. Jatkoyhteyksien rakentaminen Kajaanista Ouluun ja Nurmekseen viivästyi monista yrityksistä huolimatta. Yhteys pohjoiseen Kontiomäelle rakennettiin 1923 ja edelleen Ouluun 1929. Paltamosta Vuokattiin ja Sotkamoon rakennettiin rata 1926 ja edelleen Nurmekseen 1929. Jatkoyhteys Kontiomäeltä Hyrynsalmelle avattiin 1939. Näiden yhteyksien vuoksi Kajaanin asemasta tuli vilkas tavara- ja matkustajaliikenteen solmukohta. Rautatie antoi työtä lukuisille kaupunkilaisille ja aseman ympärille ja Lehtikankaalle muodostui rautatieläisasutusta.
Kajaanin rautatieasema
Hirvikangas, Juuso
Eläintarha kymmenelle-runo alkaa näin: Eläintarha, koti muistojen, koti monen, monen torstai-illan. Kaupungista yli kahden sillan tänne kulki parvet nuorien. Satoi syksy, tukki talvi tiet eikä estänyt se tulemasta. Eläintarha, mikä ihme liet, mikä kutsuu Satakunnan lasta? ---
Kirjassa kuvaus "Viimeinen lukupiiri Eläintarhan 10:ssä 8/5 1919". Tohtorinrouva Tyyni Tallgren (Tyyni Tuulio) lausui tilaisuutta varten sepittämänsä runon "Eläintarha kymmenelle"
Kittilän jokivarsi- ja järvenranta-asutus (Kelontekemä)
Arabianranta
Perniönjokilaakson kartanot ja viljelymaisema (Ristikartano ja Pohjankartano)
"--Aurinko paistoi häikäisevästi, Hämeentiellä tuoksui vastapais-/ tettu leipä, Elannon, ajattelin ihmisiä,/ jotka ovat samanaikaisesti, mutta eri lailla,/ kiihtynyt tajuntani/ leikkeli kadun äänistä mielivaltaisia,/ merkitseviä/ yhdistelmiä.--" (s. 7))
Kronström, Birgit
Sonck, Lars
Salpalinja (Punkkerimäki)
Hakuninmaa
Mun Espalle on pakko aamulla kiirehtää, Kappelissa saan kohta istahtaa.
tapahtuma-aika
time of event
Someron kirkkoympäristö muodostaa tiiviin, monipuolisen ja ajallisesti kerroksellisen, keskiajalta 1900-luvun puoliväliin ulottuvan pitäjän seurakunnallisen ytimen. Someron kirkonkylä sijaitsee Kirkkojärven etelärannalla. Uusgoottilainen, päätytornillinen pitkäkirkko seisoo korkean kallion laella lähellä keskiaikaista Someron kirkon paikkaa. Mäen juurella vanhalla kirkkomaalla on keskiaikainen kivisakaristo ja ilmeisesti edeltävään kirkkoon liittynyt tapuli. Kirkkomaan vierellä on pitäjän lainamakasiinit 1800-luvulta, 1930-luvun seurakuntatalo sekä 1950-luvun aumakattoinen siunauskappeli. Someron nykyinen kirkko on muodoltaan päätytornillinen pitkäkirkko, jonka särmikkääseen kuoripäätyyn liittyy matalampi sakaristo. Puhtaaksimuurattuja julkisivuja jäsentävät porrasteiset tukipilarit. Torni päättyy neljään pieneen kulmatorniin ja näitä korkeampaan, terävään torninhuippuun. Kirkkoa ympäröi kiviaita, jossa on kaksi porttia. Kirkon pohjoispuolella, vanhalla kirkkomaalla sijaitseva keskiaikainen kivisakaristo lienee 1480-luvulta. Paanukatteisen sakariston sisätilaa kattaa ristiholvi. Kirkkomaalla on myös vanhan, alkuaan 1779 rakennetun puisen kellotapulin runko, joka on muutettu ruumishuoneeksi 1864. Kirkkoympäristöön kuuluu lisäksi arkkitehti Rafael Blomstedtin suunnittelema puinen klassistinen seurakuntatalo vuodelta 1931 sekä maantien ja Kirkkojärven välisellä töyräällä yhteismaalla seisovat kaksi hirsistä kaksikerroksista lainamakasiinia, joista vanhempi on vuodelta 1758 ja nuorempi vuodelta 1828.
Uskelan emäseurakuntaan alun perin kuuluneet Paimionjoen latvaseudun uudiskylät perustivat Someron kirkkopitäjän todennäköisesti 1300-luvun lopulla. Somero mainittiin asiakirjoissa ensi kerran 1449. Keskiaikainen sakaristo rakennettiin ilmeisesti Someron järjestyksessään toiseen kirkkoon 1400-luvun jälkipuoliskolla. Someron kolmas kirkko purettiin 1864. Nykyinen kirkko rakennettiin 1859 lääninarkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnitelmin.
Someron kirkkoympäristö
Lindfors, Adolf
Autio, Lauri
Kuvittaja
Riilahden kartano (Muistomerkit)
Hedrok, Pekka
Maan lämpö
Under mina svåraste ögonblick sökte jag mig till Richardsgatans bibliotek. Där fanns en stentrappa, en av min barndoms käraste platser.
Lönnfors oli ahkera kirjaston käyttäjä, ja kuvaa kirjaston tunnelmia ja henkilökuntaa hauskalla tavalla (mm. Bo Carpelan ja Berit Nybergh mainitaan).
Villa Frenckell, Huvilakatu yksi : idyllin värikkäät vaiheet
Semenovin leipomo / Elanto
Marketentti Semenov rakennutti talon leipomoksi vuonna 1888. Semenovit muuttivat asumaan leipomorakennukseen myytyään naapurissa sijainneen entisen talonsa C 15 vuonna 1905 tekemänsä konkurssin jälkeen. Semenovien tontilla oli runsaasti ulkorakennuksia, joista osa jouduttiin siirtämään tontilla toiseen paikkaan uuden koulun C 9 tieltä 1908. Leipomo ulkorakennuksineen siirtyi Nikolai Semenovin perillisille Maria Galotshkinille, Vasili Semenoville ja Katarina Kapustinille, jotka myivät kiinteistön Osuusliike Elanto r.l:lle 18.1.1923. Osuusliike Elannon sekatavara-, leipä- ja maitomyymälä toimii talossa edelleen. Myymälään tehtiin vuosikymmenten kuluessa useita pienehköjä korjauksia. Semenovin leipomon tontin itäpäässä sijaitsi ns. Rumjantsevin vaja, jonka Nikolai Semenov hankki omistukseensa. Vajan oli rakentanut marketentti Kozlov, mutta Viaporin tykistön aliluutnantti Rumjantsev oli korjannut sen asuintaloksi. Vajalle annettiin 1930-luvulla tunnus C 11. Elannon aikana sitä käytettiin kauppa-apulaisten vakituisena asuntona 1970-luvulle asti. Se purettiin vuonna 1988, maa-ala erotettiin Elannon alueesta, annettiin vuokralle Helsingin kaupungille ja paikalle rakennettiin saman numeroinen uudisrakennus. Vuonna 1990 Elannon kauppaa laajennettiin sosiaali- ja varastotiloilla ja yläkerran myymälänhoitajan asunto kunnostettiin. Arkkitehtina toimi Suunnittelurengas Oy Helsingin Studio Arkkitehdit, Hennu Kjisik ja Tapio Hangaslahti. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 130 ja C IV 131 Lähteet: HY THL Linnanmäki Seija, 1990. Suomenlinnan venäläinen kauppias­kortteli 1868. Pro gradu -tutkielma. HY THL Tillander, Margaretha, 1971. De ryska handelshusen på Sveaborg, s.6. Proseminarie föredrag. MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. Osuusliike Elannon arkisto. KA VSA 15875. Kuva: KA VSA akti 15875 18.6.1909, tontin pohjakaava. MV SL Valokuva fasadi.
Kiasma
Hengissä läpi Helsingin selvisimme sittenkin, hengissä läpi Helsingin burgerissa kävi kuitenkin, -mene metrolla
Tuure, Leila
Lapinjärven poikkeuksellisen hyvin historiallisessa asussaan säilynyt kirkonkylä on rakentunut vanhan maantien varteen Lapinjärven itärannalle. Kirkonkylän vanhin rakennuskanta muodostuu kirkkojen ohella empiretyylisestä kirkkoherranpappilasta, kappalaisenpappilasta, Brofogdasin sotilasvirkatalosta, kansakoulusta, maatalouskoulusta, Mariebergin kartanon talouskeskuksesta ja puistosta, kylän kantatilojen talouskeskuksista sekä käsityöläisasutuksesta. Vierekkäin sijaitsevat ruotsalainen ja suomalainen puukirkko muodostavat historiallisesti merkittävän kokonaisuuden. Vastaavanlainen esimerkki vielä 1800-luvun lopulla Uudenmaan lähes jokaisen vanhan seurakunnan kohdalla esiintyneestä kahden kirkon rinnakkaiselosta on säilynyt vain Porvoossa. Ruotsalainen kirkko on yksinkertainen tasavartinen ristikirkko. Sen ulkoseinissä on vaalea rappaus. Jyrkkälappeinen vesikatto on peltiä. Suomalainen kirkko on pieni, neliömäinen ja satulakattoinen hirsirakennus, jossa on vaaleaksi maalattu ponttilaudoitus ulkovuorauksena. Kirkoilla on kirkkoaukion laidassa sijaitseva yhteinen kellotapuli. Kirkkotarhassa on Gylling-suvun tiilinen hautakappeli. Kirkonkylän halki kulkeva raitti on osa Porvoosta Liljendalin kautta Elimäelle ja Anjalankoskelle johtanutta vanhaa maantietä. Kirkonkylän kulttuurimaisemaan kuuluvat Lapinjärveen rajautuva viljelyaukea sekä kirkonkylän pohjoispuolella sijaitseva Vasarankylä vanhoine talonpoikaistaloineen ja mäkitupineen.
Pernajan emäseurakunnasta 1575 itsenäistyneen Lapinjärven seurakunnan aikaisemmat kirkkorakennukset paloivat kesäkuussa 1742. Niistä ruotsalainen oli rakennettu 1663 ja suomalainen ennen vuotta 1723. Lapinjärvi oli Porvoon lukion alainen palkkapitäjä 1730-1883. Ruotsinkielisen väestön rakentama nykyinen kirkko valmistui 1744. Ulkorappaus on vuodelta 1871. Suomalainen kirkko rakennettiin 1744. Kirkkoherranpappilan nykyisen päärakennuksen runko rakennettiin 1700-luvun puolivälissä ja korjattiin empireasuun 1800-luvun alkupuolella. Kappalaisenpappilan päärakennus valmistui 1850. Brofogdasin entinen sotilasvirkatalo siirrettiin nykyiselle paikalleen 1800-luvun keskivaiheilla. Sen puisen asuinrakennuksen vanhin osa rakennettiin 1797. Brofodgasin vieressä sijaitsevan entisen maatalouskoulun, Lantmannaskolan i Östra Nyland, asuinrakennus valmistui 1898 ja itse koulurakennus 1920-luvulla. Kunnantalo, entinen kansakoulu, rakennettiin 1876. Mariebergin kartanon päärakennus valmistui 1700-luvulla ja sen puisto sai nykyisen muotonsa 1800-luvun puolivälissä.
Lapinjärven kirkonkylä
Villa Aalto
Kukkonen, Jukka
Turun piispojen keskiaikainen hallinto- ja turvapaikka Kuusistossa on ainutlaatuinen maamme keskiaikaisten linnojen joukossa. Alun perin piispan, myöhemmin kruunun latokartanona toimineen Kuusiston kartanon päärakennus on ainoa säilynyt vuoden 1732 mallipiirustuksilla valmistunut everstin virkatalo. Lisäksi se on vanhimpia säilyneitä puisia asuinrakennuksia. Kuusiston piispanlinnan rauniot ja kartano lähiympäristöineen, tiestöineen, vanhoine peltoviljelyksineen ja Kappelinmäen muinaismuistoalueineen muodostavat yhden maamme merkittävimmistä historiallisista kokonaisuuksista ja vaikuttavan kulttuurimaiseman. Sisäsaariston suojassa, Piikkiönlahden rannalla sijaitseva linna on ollut alun perin kokonaan veden ympäröimä. Laajimmillaan se on ollut päälinnan ja kolme esilinnaa käsittävä kivilinna, joka on merkitykseltään ja varustelultaan ollut vertailukelpoinen kruunun linnoihin Turussa, Hämeenlinnassa ja Viipurissa. Uskonpuhdistuksen jälkeen raunioituneen piispanlinnan lähimaastossa olevasta Kuusiston kartanosta on tullut Kuusiston hallinnollinen keskus. Puinen päärakennus on rakennettu Suomen sotaväen päällikön, Turun jalkaväkirykmentin everstin virkataloksi. Korkean aumakaton kattaman, 1600-luvun karoliinista kartanorakentamista edustavan päärakennuksen ympärillä on puisto, jonka vanhimmat osat ovat peräisin 1780-luvulta ja merkittävä osa istutuksista 1890-luvulta.
Kuusiston piispanlinnan rakentaminen aloitettiin tutkimusten perusteella 1300-luvulla, mutta tietoja piispan oleskelusta Kuusistossa on vuodesta 1295 alkaen. Voimakkain rakennuskausi oli piispa Maunu Tavastin aikana 1400-luvun alkupuolella. Linna varustettiin vesistön puolelta tuhansilla paaluilla maihinnousun estämiseksi. Linnan rooli katolisen piispan tukikohtana päättyi uskonpuhdistukseen ja Kustaa Vaasan käskystä 1528 linnaa purettiin ja kiviä käytettiin ympäristön rakennustöissä. Linnan edelleen jatkuvat arkeologiset kaivaukset aloitettiin 1877, konservointi ja restaurointi 1900-luvun alussa. Keskiajalla Kuusiston kartano palveli piispanlinnaa sen maatilana ja uskonpuhdistuksen jälkeen Turun linnaa kruunun latokartanona. Turun läänin maaherran virkatalo siitä tuli 1634 ja vuodesta 1674 vuoteen 1690 se toimi Turun hovioikeuden presidentin virkatalona. Ruotulaitoksen järjestelyjen yhteydessä Kuusisto määrättiin everstin virkataloksi. Isossa vihassa pahasti tuhoutunut rakennuskanta rakennettiin uudelleen virkatalosäädösten mukaiseen kuntoon 1730-luvulla. Päärakennus valmistui 1738 vuonna 1731 laadittujen mallipiirustusten mukaisesti. Ruotujakojärjestelmän lakkauttamisen jälkeen vuokraajat asuttivat ja viljelivät Kuusistoa aina vuoteen 1950 asti. Kuusisto tuli Museoviraston omistukseen 1977, jolloin sen restaurointi aloitettiin. Julkisivut korjattiin asuun, joka niillä oli ollut 1700- ja 1800-luvun taitteessa. Päärakennus kunnostettiin näyttelytilaksi.
Kuusiston piispanlinnan rauniot ja Kuusiston kartano
Demokraattinen nyky-Suomi tarvitsi keskustan, joka sopeutuisi myös kasvaneen liikenteen vaatimuksiin. Aallon suunnitelman lähtökohtana oli, että Helsinki oli 1900-luvun lopulla aivan toinen kuin vanhan empirekeskustan rakentamisen aikaan. Uuden keskustan luonnollisin paikka oli siellä, missä pääliikenneväylät voitiin yhdistää: rautatieaseman, stadionin ja eduskuntatalon reunustama alue.
Bastioni Löwenhielm
Ensimmäisessa rakennusvaiheessa vuosina 1753-1756 valmistui bastionin oikea siipi ja kylki ilman kasematteja sekä kärkikasematti, joka muodosti vasemman siiven ja kyljen. Vasen siipi ja kylki sekä osa oikean siiven puolustusmuuria saatiin valmiiksi toisessa rakennusvaiheessa 1773-1775. Oikean puolen edusta oli eskarpoitu. Pihanpuolella kasemattiaukot suljettiin puurakenteisin seinin ja oikean siiven kasematteihin muurattiin väliseiniä vielä ruotsalais-suomalaisen armeijan aikana. Bastionien Löwenhielm ja Stromberg välille rakennettiin vuonna 1753 kurtiini. Bastioni Strombergin puoleinen pää rakennettiin merenlahteen tehdylle kivitäytölle. Kurtiinimuurissa oli kuusi ampuma-aukkoa eikä siihen kuulunut mitään sisätiloja tai ampumatasoa. Bastioni Löwenhielmin puoleisen pään edustan muuri rakennettiin eskarpoidulle kalliolle. Kurtiini Stromberg-Löwenhielmin pohjoispuolelle suunniteltiin vuosina 1774-1792 innokkaasti laboratorioraveliinia tykistöä varten. Raveliini jäi kuitenkin kesken, vain hirsiarkuille tehty perustus kivitäyttöineen valmistui. Samalla paikalla on nykyään puisto. Laboratorioraveliinin muoto näkyy rantaviivan muodossa yhä. Bastionin kasemattien pihanpuoleisiin aukkoihin muurattiin tiiliseinämät pian venäläisten valloitettua Viaporin, jo ennen vuotta 1812. Samalla puolustusmuureja korotettiin rintavarustuksella. 1860-luvun alussa bastionin oikeaan siipeen sijoitettiin palokalustovaja, jonka vuoksi korjattiin kasemattiaukkojen tiiliseiniä. Seinämien ovet ja kapeat ikkunat kunnostettiin karmeineen ja puitteineen. 1873 kolme kasemattia muutettiin talliksi ja vajaksi Viaporin linnoitusrykmentin sairaalaa varten. Kasemattien lattia tehtiin eri lähteiden mukaan joko mukulakivillä tai 1,5 tuuman paksuisella tiilimurskalla. Neljästä kasematista poistettiin maatäyttö ja tilalle tehtiin pärekatto. Vuonna 1888 talli siirrettiin kärkikasemattiin. Siihen kunnostettiin pilttuut kuudelle hevoselle ja kasemattiaukkoon rakennettiin ovi. Kaikki puolustusmuurin ampuma-aukot muurattiin ainakin osittain umpeen. 1893 vesikaton rakenteet (kattotuolit) uusittiin ja pärekate korvattiin pellillä. 1900-luvun vaihteessa bastionia käytettiin korjaus- ja ekipaasivarastona ja siellä oli pataljoonan talli. Suomen armeijan aikana bastioni on ollut varastona. Oikean olkakulman kasemattiin rakennettiin panssariovi, koska sitä käytettiin käsiaseiden patruunavarastona. Bastioni Löwenhielmin holveja kunnostettiin 1960-luvulla professori Heimo Rahtun ohjeiden mukaan vesitiiviillä betonilla kuten bastioni Stiernroosissakin. Pinta päällystettiin liuskekivin. Talvella 1992-93 bastionin kärjen kattamattomina olleisiin holveihin tehtiin peltikatteinen suojavesikatto. Kurtiinimuuri on maastossa vielä näkyvissä. Viereisen Merisotakoulun rakennuksen D 12 vesijohto-, viemäri- ja lämmitysjärjestelmät ovat ehtineet tuhota muurista osan. Keskelle muuria on joskus tällä vuosisadalla mm. upotettu öljysäiliö, jonka tieltä muurikiviä on työnnetty rantaan päin. Seija Linnanmäki 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläiset rakennustunnukset vuonna 1811 N 41 ja vuonna 1846 d) Lähteet: KrA Ö 17 18 20 34 40 LÖS 1 5-10 13-15 20-21 24-30 33-35. MV SL af Hällström, Olof, 28.6.1966. Pikku Mustasaaren varustusten korjausohjelma. MV SL Tutkimusasiakirjat. MV SL VIK D 73-77 93-94. VA VSA 14555 17038 17044 17082 17095. Kuvat: KrA LÖS 5 vuodelta 1753. Julkisivu pohjoiseen Kruunuvuoren selälle sekä oikean sivun ja kyljen ulkomuuri. MV SL Valokuva-arkisto Bastionipiha ja vuonna 1993 rakennettu uusi suojakatto.
"Vastapäätä kadun toisella puolella oli Alkon kilpi. Samalla paikalla oli joskus ollut suosittu tanssiravintola, jossa Rehunen oli joskus käynyt." (S. 50.)
Rehunen käy keskustelemassa Elisen ammattitoverin Oilin luona tämän asunnossa.
Laakso
Luku 11: Kuin kotona ostarilla. Lavastaja Tiina Paavilainen, Helsinki.
Outo kulkija vierailee öisin naisten asunnoissa Töölössä.
Kainuun vienalaiskylät (Rimminkylä)
Mujunen, Tommi
Ravintola Angleterre
Oulunkylän ensikoti
Vojakkala ja Topeno ovat etelähämäläisiä talonpoikaisia ryhmäkyliä, joiden kylärakenne on hyvin säilynyt ja rakennuskanta edustaa ajalleen tyypillistä, hyvin säilynyttä talonpoikaisrakentamista. Topenon kylän kantatalot, Hemmo, Sorri, Hurri ja Suutari, sijaitsevat selkeänä rivinä Topenojoen ja maantien varrella. Hemmon ja Hurrin 1800-luvulla rakennetut, suuret hirsiset päärakennukset muodostavat vanhan kylätontin eli isokylän liikenteellisen ja maisemallisen solmukohdan. Kylän rakennettu ympäristö on pääosin 1910- ja 1920-luvulta. Kyläkeskus on muodostunut koskipaikan tuntumaan. Joen rannoilla on merkkejä pitkästä myllyperinteestä. Iso-Peuran ja Hokkalan kantatalot sijaitsevat kyläkeskuksen ja joen eteläpuolella ns. pikkukylässä. Iso- ja pikkukylän väliin jää 1899 rakennettu ja 1923 laajennettu koulurakennus. Kaartjärven pohjoisrannalla sijaitseva Vojakkala on Lopen vanhimpia kyliä. Kylän rakennukset sijaitsevat tiiviinä rykelmänä tienristeyksessä. Kylää ja vanhimpia kyläpeltoja rajaavat etelässä järvi ja muualla metsäalue. Vanhalla kylätonttilla sijaitsevat Kallelan, Lukanan ja Siukolan kantatilojen talouskeskukset.
Topenon kylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1470 ja Vojakkalan kylä on asutettu todennäköisesti jo 1200-luvulla. Kylätontilla sijaitsevien Siukolan, Lukanan ja Kallelan päärakennukset ovat rakennettu tai laajennettu nykyiseen kokoonsa 1900-luvun alkuun mennessä. Kallela toimi kestikievarina 1800-luvun loppupuolella. Pekkala ja Ollikala siirtyivät isonjaon jälkeen kylän itäpuolelle. Topenon peltoalue on ollut lähes nykyisen laajuinen jo 1800-luvun alussa. Kylän vanhimpia nimeltä tunnettuja taloja ovat Hurri, Tirra, Hemmo, Suutari, Sorri, Hokkala ja Peura. Kylä on isostajaosta lähtien ollut jakautuneena vanhan kyläkeskuksen muodostamaan isokylään ja Vähä-Peuran, Iso-Peuran ja Hokkalan tilakeskusten muodostamaan pikkukylään, joskin pikkukylän paikalla asutusta on ollut jo 1600-luvulla. Hemmo ja Hurri sijaitsevat vanhoilla kylätonteilla ja ovat toimineet kestikievarina tai käräjätalona.
Topenon ja Vojakkalan kylät (Vojakkala)
Viikinmäentie
"Iidan mielestä Helsinki oli näyttänyt niin kauniilta, kun hän seisoi laivan kannella liikkeelle lähdettäessä. Miten komeita olivatkaan iso valkoinen luterilainen kirkko ja venäläinen kirkko kultaisine kupoleineen. Taivaskin näytti niin suurelta, ja siellä kiisi pilviä, jotka muodostivat isoja kaupunkeja, paljon isompia kuin Helsinki." (s. 72-73)
Aurora ja Iida lähtevät laivalla Helsingistä Kanadaan.
Jääkärinkatu 11
Oiva Kallio suunnitteli muutostyöt kun Särkän saaren linnoitus muutettiin pursiseura Merenkävijöiden ravintolaksi 1920-luvulla.
Itäväylä
Söderström, Mikael
"Baaritiski oli heti oven edessä, jotta tilaaminen olisi mahdollisimman nopeaa. Puiset pöydät olivat täynnä tupakan polttamia täpliä, mutta perinteistä savua ravintolassa ei enää ollut." (s. 131)
Anttila, Raija
Häpeäpaalu
Palojoen kylämaisemalla on kansallista symboliarvoa, joka liittyy kansalliskirjailija Aleksis Kiveen syntymäkodin, elämän ja kirjallisen tuotannon välityksellä. Aleksis Kivi, ensimmäinen merkittävä suomeksi kirjoittanut kirjailija, on syntynyt Palojoella. Kirjailijan syntymäkoti on Taaborinvuoren juurella Palojoen kylän vanhassa kyläkeskuksessa. Aleksis Kiven syntymäkoti on alunperin hänen isänsä, räätälimestari Erik Johan Stenvallin asuin- ja työhuoneekseen rakennuttama mökki. Rakennus on nykyisin museokäytössä. Aleksis Kiven päivää eli suomalaisen kirjallisuuden päivää vietetään liputtaen 10. lokakuuta. Kiven hauta on Tuusulan kirkon hautausmaalla. Aleksis Kiven syntymäkodin pihalta aukeaa näköala kohti Palojokea laskeutuvia viljelyaukeita ja Vuolteenmäkeä. Troskin, Ali-Lallan ja Yli-Hemmolan talouskeskukset ovat vanhan kylämäen etelään viettävällä rinteellä. Vaikka kylän rakennuskanta on uudistunut, ovat historialliset elementit, tiestö, peltojen sijainti, rakentamisen suhde maisemaan ja rakennusten perinteinen sijoitus pihapiirissä, säilyneet.
Palojoen kylä oli Nurmijärven suurimpia. Sipoon hallintopitäjään kuuluneessa Palojoen kylässä oli 1560-luvulla 9 taloa. 1700-luvun puolivälissä laaditun pitäjänkartan mukaan Palojoki oli tiivis ryhmäkylä, joka oli jakautunut kahteen osaan. Kylän taloista oli viisi kukkulalla nykyisen Troskin talon lähellä ja toisen ryhmän muodostivat Taaborinvuoren etelärinteellä olevat kaksi taloa ja sotilastorppa. Isojaon aikaiset kantatilat ovat Mattila, Hemmola, Lalla, Heikkilä, Granni, Troski ja Maisi. Talojen halkominen ja kruunun uudistilojen perustaminen kasvatti kylän talolukua, joka oli vuonna 1800 jo 18. Useimmat uudistiloista sijaitsivat varsinaisen kyläkeskuksen ulkopuolella. Aleksis Kiven syntymäkodin rakennutti 1824 Aleksis Kiven isä, räätälimestari Erik Johan Stenvall. Kauppias J. Fr. Groth osti talon 1890 ja teki siihen runsaasti muutoksia. Aleksis Kiven Seura perustettiin 1941. Seura hankki syntymäkodin omistukseensa 1947, minkä jälkeen rakennus saatettiin tilajaoltaan ja kattomuodoltaan alkuperäiseen asuunsa ja avattiin 1951 seuran hoitamana museona. Museo siirtyi Nurmijärven kunnan omistukseen 1965. Vuodesta 1953 kirjailijan leikkipaikalla Palojoen Taaborinvuorella on pidetty vuosittaiset Kivi-juhlat. Aleksis Kivi syntyi 10.10.1834 ja asui mökissä kouluikään saakka. Lukuisat paikat ja rakennukset Nurmijärvellä liittyvät Aleksis Kiven elämään, ja hän on käyttänyt niitä esikuvina teoksissaan. Tunnettuja ovat Jukolan ja Viertolan esikuvina pidetyt Ojakkala ja Raalan kartano. Nurmijärven kirkossa Aleksis Kivi pääsi ripille ja kirkonmäellä on edelleen kiertokoulun opettajan Costianderin talo. Aleksis Kivi asui viimeisen vuotensa veljensä mökissä Tuusulan rantatien varressa Krapin talon mailla. Kivi kuoli vuoden viimeisenä päivänä 1872 ja haudattiin Tuusulan kirkkomaalle.
Aleksis Kiven Palojoki
Pohjois-Haagan ostoskeskus
Tarina tapahtuu Kalliossa, ennen kaikkea kuvitteellisella Kalliokadulla ravintolassa Kallion Kimmel.
Empirekorttelit
Empirekorttelit (kaupungintalokortteli Leijona ja sen ympärillä korttelit Elefantti, Sarvikuono ja Dromedaari) rakennettiin pääosin 1700–1800-luvuilla, osia myös 1900-luvun puolella. Korttelit ovat kaupungin vanhinta ja arvokkainta säilynyttä osaa.
Tuomari Soratien ylellinen asunto ja Huldan palveluspaikka
Sastamalan eli Karkun Pyhän Marian kirkko oli keskiajalla Pohjois-Satakunnan ja Pirkanmaan merkittävin seurakunnallinen keskuspaikka. Karkun laajasta emäseurakunnasta, joka kuuluu Ylä-Satakunnan vanhimpiin ja mainitaan jo 1320-luvulla, on vuosisatojen aikana erotettu lähes 20 seurakuntaa. Peltojen ja vesistön rajaamalla matalalla harjanteella on kirkon lisäksi vanha pappila ja sen maatila. Karkun keskiaikainen kivikirkko on omistettu Neitsyt Marialle. Kivikirkon pohjoispuolella olevan peruskiveyksen on oletettu liittyvän kirkon edeltäjään ns. Luukkaan kappeliin 1200-luvulta. Lisäksi kappelin puusta rakennetun runkohuoneen hirsiä lienee käytetty nykyisen kirkon länsipäätyyn. Nykyinen kaksilaivaiseksi suunniteltu, mutta holvaamatta jäänyt kivikirkko on rakennettu 1400-luvulla. Kirkon päädyt on madallettu 1860-luvulla tehdyssä korjauksessa. Samalla myös kirkon lautaholvi sekä kiinteä sisustus on uusittu kokonaisuudessaan. Rautaveteen pistävän niemen kärjessä oleva korkea kellotapuli on rakennettu 1700-luvun lopulla Tukholman yli-intendentinviraston piirustusten mukaan. Entinen kirkkoherran pappila talousrakennuksineen kirkolle johtavan tien mutkassa on rakennettu 1838-1839. Pappila on sijainnut nykyisellä paikallaan todennäköisesti jo keskiajalla. Karkun vanha kirkko, kellotapuli ja pappila talousrakennuksineen liittyvät Rautaveden länsirannan laajaan kulttuurimaisemaan. Sastamalan kirkkomaisema on osa valtakunnallisesti merkittävää Karkku - Tyrvää -maisema-aluetta.
Sastamalan kirkko rakennettiin 1497-1505 Huittisten mestarin johdolla. Alkuperäisiin suunnitelmiin nähden kirkko jäi keskeneräiseksi, mm. kivirakenteisiksi suunnitellut asehuone, länsipääty ja holvit korvattiin puurakenteilla. Rakennusta tukevat kivipilarit rakennettiin 1797. Huonokuntoinen katto uusittiin 1866-1867, jolloin kattomuodoksi tuli alkuperäistä huomattavasti matalampi ja loivempi. Karkun vanha kirkko jäi pois käytöstä pitäjän uuden kirkon valmistumisen jälkeen 1913. Kirkkoa käytettiin mm. heinävarastona. Kirkon arvon palautus alkoi 1960-luvulla. Kirkkoa restauroitiin 1960-1962 ja päädyt korotettiin entiseen korkeuteensa ja uusi vesikatto tehtiin paanuista. Kirkon lattia korjattiin lattiasieniesiintymän takia 1978. Pappila ja sen maatilan rakennukset ovat 1800-luvulta. Kirkon ympäristössä oli aikaisemmin lisäksi lukkarin talo, leikkaushuone ja viljamakasiini. Näistä viljamakasiini on säilynyt siirrettynä vanhan maantien varteen.
Sastamalan kirkkomaisema
Ankarat pakkaset, lumi, pula lähes kaikesta ja jatkuvat jonot olivat pääkaupungin arkea sotatalvena 1942.
Rancken, Torsten
Itäinen rantavarustus
Itäisen rantavarustuksen harmaakivinen puolustusmuuri rakennettiin vuosina 1751-1757. Harmaakivimuurin takse maavallista muodostetut ampumatasanteet valmistuivat vasta vuonna 1788. Alkuaan itäinen rantavarustus oli osa nk. pohjoista rantavarustusta, joksi käsitettiin koko se linnoituksen osa, joka jäi keskusvarustusten pohjoispuolelle. Itäisen rantavarustuksen muureja korotettiin venäläisten toimesta 1830-luvulla. 1860-luvusta lähtien varustuksesta alettiin käyttää nimitystä patteri 3. Patteri uudistettiin siten, että koko pohjoisin puolustusmuurin osa purettiin ja uuteen patteriin sijoitettiin neljä tykkiasemaa, jotka oli suunnattu viistoon kohti Särkänsalmea. Patterin ampumatasot kunnostettiin seuraavan kerran vasta vuonna 1904, jolloin sinne sijoitettiin neljä neljän naulan pronssitykkiä. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla patteri 3 Lähteet: KA VSA 17044. KrA L 1-38. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL Valokuvakokoelmat. MV SL VIK SÄ 27-50. Pettersson, Lars, 1947. Särkänlinnan vaiheita. Merenkävijät ry:n vuosikirja. Talvio, Paavo, 1982. Viaporin linnoitus ja sen tykistö vuosisadan vaihteesta vallankumoukseen. Sotahistoriallinen aikakauskirja 2.
Teos sisältää elämäkerrallisia kuvauksia Laajasalosta ja sen ympäristöstä.
'Yliopiston kirjaston lukusalia kiertävä kolmannen kerroksen parveke oli yksinäistä miestä lukuun ottamatta tyhjillään, sillä vain harva kirjaston käyttäjä tarvitsi enää siellä säilytettäviä vanhoja eri alojen bibliografisia hakuteoksia.' (s. 30)
Tarinan henkilöiden tiet risteävät yliopiston kirjastossa.
Punkaharju, noin seitsemän kilometrin pituinen kapea harjujakso, on Suomen tunnetuin jääkauden muodostelma. Kansallismaisemakokonaisuutta täydentävät merkittävät historialliset maisemamatkailuun, metsänhoitoon, terveydenhuoltoon ja maanpuolustukseen liittyvät arkkitehtuurinähtävyydet ja muistomerkit. Punkaharjulla sijaitseva Valtionhotelli on alueen vanhinta rakennuskerrostumaa ja se liittyy 1840 perustetun kruununpuiston historiaan. Korkealla harjulla sijaitsevan hotellin puinen päärakennus on rakennettu alkuaan 1845 intendentti E.B. Lohrmann suunnitelman mukaan kruununpuiston metsänvartijain asunnoksi ja matkailijoiden majoitustilaksi. Tätä tornillista, sveitsiläistyylistä rakennusta on laajennettu 1879, 1893 ja 1899 hotellin tarpeisiin. Erillinen, ns. Keisarinnan huvila on vuodelta 1898. Kokonaisuuteen kuuluvat lisäksi pihapiirin 1896 valmistunut asuin- ja talousrakennus sekä viinikellari, hirsinen rantasauna ja laivalaiturin tuntumassa oleva rantapaviljonki. Hotelli Finlandia, joka nykyisin on osa Punkaharjun kuntoutussairaalaa, rakennettiin 1914 Ivar ja Walter Thomén suunnitelmien mukaan moderniksi ensiluokkaiseksi hotelliksi kasvaneen matkailun tarpeisiin. Valtionhotelli ja Finlandia ovat Suomen maisemamatkailuun liittyviä keskeisiä rakennusmuistomerkkejä ja merkittävä historiallinen lisä Punkaharjun kansallismaisemassa. Kruununpuiston perintöä vaalineen Metsäntutkimuslaitoksen rakennuskanta ja tutkimusmetsiköt sijaitsivat harjun keskeisessä osassa. Alue rakennuksineen siirtyi 2008 Metsähallitukselle. Metsämuseo Lusto avattiin 1994, ja se edustaa harjun uusinta kulttuurikerrostumaa. Punkaharjun kansallismaisemassa sijaitseva Takaharjun parantola on rakennettu 1900-luvun alkupuolella Onni Tarjanteen kokonaissuunnitelman mukaan. Varsinainen parantola on lähes 135 metrin pituinen, pulpettikattoisten rakennusmassojen ja avoimien ulkohallien vuorottelusta koostuva sairaalarakennus. Parantolan alueella on entinen ylilääkärin jugendhuvila sekä puinen hoitajien asuinrakennus ja sen talousrakennus. "Arkkitehti Tarjanne pyrki parantolan pohjaratkaisuissa ja myös konstruktioissa löytämään samalla taloudellisen ja lääketieteellisesti ajanmukaisimman ratkaisun. Merkittäväksi rakennustaiteelliseksi monumentiksi sen tekee varsinkin hienostunut fasadiarkkitehtuuri. Tyylillisesti se edustaa aikansa kaikkein edistyneintä suuntausta, joka nojautui kansainvälisiin rationalistisiin arkkitehtuuri-ideoihin ja poikkesi meillä yleisimmin suositusta kansallisromanttisesta jugendista", luonnehti muinaistieteellinen toimikunta Takaharjun rakennusten säilyttämistä vaatineessa lausunnossaan 1966. Savonlinna-Elisenvaara -radalle (1908) valmistunut Punkaharjun asema on arkkitehtuuriltaan ainutlaatuinen kansallisromanttinen rautatierakennus. Asema-alueella on poikkeuksellisen komea puusto, mm. pitkä lehmuskuja asemarakennuksen eteläpuolella. Tuunaansalmen sillan kupeessa on ratavartijan talo talousrakennuksineen. Tien toisella puolella on entinen lossivahdin talo. Asema-alue sijaitsee Punkaharjun luonnonsuojelualueella. Punkaharjun strategisesta merkityksestä kertovat venäläisten 1700-luvun lopulla ja Suomen sodan kynnyksellä kaivamat maavarustukset, joita on säilynyt maastossa eri puolilla harjua sekä Salpalinjan toisen maailmansodan aikaiset puolustusrakenteet.
Harjun ainutlaatuisen kaunis luonto herätti suurta huomiota jo 1800-luvun alussa ja siitä tuli pian myös ulkomaalaisten suosima matkailu- ja nähtävyyskohde. Liikenteellistä merkitystä sillä on ollut jo varhain: maantie Viipurista Savonlinnaan on kulkenut harjun laella jo keskiajalla. Keisari Aleksanteri I, joka vieraili Punkaharjulla 1803, kehotti suojelemaan sen maisemia puunkaadolta ja kaskeamiselta. Alue lunastettiin valtiolle 1843 kruununpuistoksi. Punkaharjun luonnonkauneutta tekivät tunnetuksi J.L. Runeberg, joka vieraili vaimoineen harjulla juhannuksena 1838, sekä Zacharias Topelius vuoden 1851 matkansa jälkeen. Tieteellinen metsäntutkimus aloitettiin harjun rinteillä 1870-luvulla ja se on jatkunut meidän päiviimme. Metsäntutkimuslaitos (Metla) vaikutti alueella 1924-2007. Rautatieaseman historia nivoutuu kaikin tavoin Punkaharjun historiaan kruununpuistona ja matkailukohteena. Asemarakennus on toiminut 1990-luvun loppupuolelta alkaen näyttely- ja opastuskeskuksena. 1890-luvulla virisi useammalla taholla ajatus keuhkotautiparantolan perustamista. Suomen lääkäriseura ryhtyi ajamaan parantolan rakentamista Nummelaan ja Duodecimin perustama Osakeyhtiö Keuhkotautisten parantola ajoi Matti Äyräpään johdolla sairaalaa Punkaharjulle. Senaatti luovutti 1899 maksutta Punkaharjun, luonnonkauniilta Takaharjulta 43 hehtaarin maa-alan Duodecimin suunnittelemalle 100 potilaan parantolalle. Suunnittelusta vastasi arkkitehti Onni Tarjanne yhteistyössä Keski-Euroopassa parantolarakentamiseen tutustuneen ylilääkäri Kalle Braxin kanssa. Vakuutusyhtiö Suomen omistukseen 1922 tullut parantola toimi 1939-1964 sotilassairaalana, jonka jälkeen parantolan tulevaisuudesta käytiin vakava rakennussuojelukeskustelu. Kuntoutuslaitoksena nykyisin toimivaan Kruunupuisto-parantolaan on 1982 liitetty arkkitehtien Ivar ja Valler Thomén piirustusten mukaan Punkaharjun matkailijoita palvelemaan 1914 rakennettu ensiluokkainen Finlandia-hotelli. Alueelle perustettiin luonnonsuojelualue 1991. Punkaharju kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen Punkaharju-Pakkasenharju.
Punkaharju
Mechelininkatu 16
tieteellinen organisaatio
Rehn, Elisabeth
Härkäpään saaristolaiskylä on säilyttänyt poikkeuksellisen hyvin alkuperäisen luonteensa ja rakenteensa. Suojaisaan merenlahteen viettävään rinteeseen muodostunut keskiaikaisperäinen saaristolaiskylä on säilyttänyt perinteisen, pienimittakaavaisen luonteensa osittaisesta uudisrakentamisesta huolimatta. Rakennukset ovat sijoittuneet nauhamaisesti kapeaa, pohjois-eteläsuuntaista harjua pitkin kulkevan kylänraitin molemmin puolin. Nykyinen rakennuskanta kylän ydinosassa muodostuu talonpoikaistalojen pihapiireistä. Päärakennukset ovat pääasiassa ennen 1920-lukua rakennettuja. Joukossa on myös suurikokoisia mansardikattoisia huviloita 1910- ja 1920-luvuilta. Kylämiljööseen kuuluu myös kyläkauppa, koulu, paloasema, seurantalo ja pienvenesatama. Mäen korkeimmalla kohdalla kyläkuvaa hallitsee 1800-luvulla rakennettu tuulimylly.
Härkäpään kylässä oli 1560-luvulla 9 taloa. 1700-luvun lopulla asutus sijoittui maantien varteen ja Lillholmenille kylästä itään. 1800-luvun loppupuolelle mennessä asutus oli levinnyt tienvartta myöten pohjoiseen ja etelään. 1920-luvulla asutus levisi kylää ympäröivien viljelyaukeiden reunoille ja tiivistyi 1940-luvun jälkeen.
Härkäpään kylä
Kråkholman asemakaavallisesti poikkeuksellisen asuinalueen kaavaratkaisun lähtökohtana on käytetty alueen historialliseen maankäyttöön liittyvää elementtiä, maastoa jäsentäviä leveitä 1700-luvun kiviaitoja 1700-luvulta, joiden lomaan asuintalot on sijoitettu säteittäisesti. Kråkholma on rakennettu Pietarsaaren Schaumanin sulfiittiselluloosatehtaan insinöörien ja toimihenkilöiden korkeatasoiseksi asuinalueeksi. Asemakaava muodostuu kehämäisistä kaduista ja niiden varrella olevista useista aukiosommitelmista, joissa tontit avautuvat säteittäisesti aukioiden ympärillä. Yhdestätoista korttelista koostuva yhtenäinen asuinalue on sopeutettu maastoon. Alueelle on luonteenomaista rannikon mäntypuusto ja 1700-luvulta periytyvät tilusten ympäryskiviaidat, jotka rajaavat tontteja. Ohuesti rapatut ja kapearunkoiset, L-kirjaimen muotoiset toisiinsa kiinni rakennetut asuintalot muodostavat muurimaisia aiheita tonttien sisälle. Atrium-tyyppiset pihapiirit korostavat piha-alueen yksityisyyttä.
Kråkholman asuinalueen asemakaavan ja rakennukset suunnitteli arkkitehti Egil Nordin 1962. Alue rakennettiin toimintaansa laajentaneen Oy Wilhelm Schauman Ab:n sulfiittiselluloosatehtaan työntekijöille. Rakennushanke ei ollut tehtaan vaan Pietarsaaren kaupungin, tehtaan toimiessa taustavaikuttajana työntekijöittensä asuntoasiassa. Asuinrakennukset valmistuivat pääosin 1960-luvulla.
Kråkholman asuinalue
Lammaistenlahden arvokas kulttuurimaisema muodostuu Kokemäenjoen kapeikossa sijaitsevan kosken pohjoisrannalla olevan Pirilän kylän vanhasta asutuksesta, eteläpuolella olevista Huovintiestä, Torttilan ja Lammaisten kylän talonpoikaistaloista sekä kosken kahlinneesta voimalaitoksesta. Pirilän kylän taloja vanhan kylätien varrella ovat Yli-Priian, Yli-Futka ja Heikkilä. Torttilan vanhaa rakennuskantaa edustavat maantiessä kiinni oleva Tolvin talon rakennusryhmä sekä Kangasniemen tila. Lähellä Harjavallan voimalaitosta Nakkilan puolella on Lammaisten kylään kuuluva merkittävä Uuloon talon rakennusryhmä. Uulon talon pihapiiriin kuuluu päärakennuksen lisäksi pirttirakennus ja kivinavetta. Nakkilan ja Harjavallan rajalla Kokemäenjoessa oleva vesivoimalaitos on arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema. Se on varhaisimpia suurvoimaloita. Voimalaitos on valmistunut 1939 ja sen komea teollisuusarkkitehtuuri liittyy laajempaan Kokemäenjoen voimalaitokset -kokonaisuuteen (ks. erillinen kohde). Voimalaitoksen asuntoalue on puistokujanteen päässä kosken etelärannalla.
Lammaistenlahti oli keskiajalla merkittävä markkinapaikka, jonka kautta Huovintie on kulkenut Kokemäeltä Ulvilaan. Koskipaikka oli keskiajalta aina 1900-luvun alkuun saakka merkittävä lohen ja siian pyyntipaikka. Pirilän Heikkilän päärakennus valmistui 1800-luvun puolivälissä, ja nykyasu syntyi 1919 laajennuksessa. Yli-Futkan päärakennus rakennettiin 1800-luvulla. Kosken eteläpuolella olevassa Torttilan kylässä pidettiin 1700-luvulla muutamina vuosina markkinat. Kangasniemen, joka 1500-luvulla tunnettiin nimellä Keisari, päärakennuksen runko rakennettiin 1850-luvulla. Rakennuksen keskiosa korotettiin kaksikerroksiseksi 1923. Talousrakennukset valmistuivat 1900-luvun alkupuolella. Nakkilan Lammaisten kylän Uulon talon päärakennus rakennettiin 1800-luvun alkupuolella, ulkoasu valmistui 1909 tehdyssä korjauksessa. Pirttirakennus valmistui 1800-luvun alkupuolella.
Lammaistenlahden kulttuurimaisema
Sederholmin talo
"Rastilan leirintäalueella Vuosaaressa oli satakuusikymmentäviisi asuntovaunupaikkaa ja sata paikkaa teltoille. Puolen tunnin etsiskelyn jälkeen Tiihonen löytyi makoilemasta tutulla kukikkaalla kumipatjalla. Nyt patja ei ollut ränsistyneen liiterin vaan tuliterän asuntovaunun edustalla. Vaunun vieressä jökötti uutuuttaan kiiltävä tummansininen Renault."
Murhasta epäilty Veikko Tiihonen majailee Rastilan leirintäalueella.
Porvoon läntisen saariston luotsi-, majakka- ja kalastusyhdyskunnat (Onas)
Vanhankaupungin ja Koskelan vesi- ja viemärilaitoksen rakennuskanta ilmentää pääkaupungin kunnallistekniikan kehitystä varhaisvaiheista 1800-luvulta nykypäiviin. Vanhassakaupungissa on Vantaanjoen rannoilla toiminut vesivoimaa ja vettä käyttäviä tuotantolaitoksia aina 1550-luvulta lähtien. Helsingin vesilaitoksen vanhimmat punatiiliset rakennukset ryhmittyvät Vantaanjoen suuhun. Kuninkaankartanonsaarella on suorakaiteen muotoiset 1895 rakennetut suodatinaltaat, joiden nykyinen usean muutoksen jälkeinen ulkoasu on ilmeisesti Gunnar Taucherin suunnittelema. Eteläkärjessä on 1914 katettu John Lilljan suunnittelema pyöreä suodatin- ja saostusallasrakennus. Kuninkaankartanonsaaren kolmas suuri laitosrakennus on 1909 valmistunut Hj. Åbergin suunnittelema pikasuodatinlaitos. Siihen liittyvä pieni tasauskaivo on Gunnar Taucherin suunnittelema. Kosken partaalla ovat lisäksi puinen, Karl Af Segerstadin 1909 suunnittelema vesilaboratoriorakennus ja tiilinen 1910 rakennettu vedenottamo. Rakennukset ovat Tekniikan museon käyttössä. Kosken länsipuolelle Vanhankaupungin rantaan sijoittuvat punatiilinen 1884 valmistunut mylly, vesilaitoksen 1931 valmistunut ilmeisesti Gunnar Taucherin suunnittelema höyrypumppulaitos ja ensimmäinen 1876 valmistunut turbiinipumppulaitos. Kaikki rakennukset ovat Voimalamuseon käytössä. Vesilaitoksen vanhat rakennukset jokisuussa korvannut Koskelan laitos on rakentunut 1920-luvulta alkaen. Saostuslaitoksen vanhin osa vuodelta 1928 on Gunnar Taucherin suunnittelema. Saostusaltaita on laajennettu 1939 John Lilljan ja 1963 Bertel Saarnion suunnitelmin. Suodatinlaitos altaineen ja pumppuasemineen on 1960-1970-luvuilta. Vesilaitoksen työnjohtajien ja -tekijöiden kolme asuinrakennusta, ylikonemestarin ja koneenhoitajan tiilirakennus vuodelta 1899 sekä kymmenkunta vuotta myöhemmin vesilaitoksen asunnoiksi otetut puurakennukset, ovat pihapiireineen Hämeentien varrella vastapäätä Voimalamuseota.
Kustaa Vaasa perusti kuninkaankartanon Helsinginjoen, nykyisen Vantaanjoen suulle 1550. Saarella koskien äärellä sijainnut kartano toimi parikymmentä vuotta. Kosken vesivoima on pyörittänyt myllyä 1550-luvulta alkaen jokseenkin keskeytyksettä vuoteen 1915 saakka. Kosken ympäristössä on pitkään ollut teollisuutta, mm. saha 1735-1840, värjäämö ja polttimo 1700-luvun lopussa, myöhemmin mm. panimo ja tiilitehdas. Helsingin kaupunki suunnitteli 1860-luvulla Vantaanjoen vesivarojen hyödyntämistä vesijohtolaitokseen. Laitoksen rakentaminen aloitettiin 1872 itävaltalaisen yrityksen toimesta insinööri Robert Huberin johdolla, 1875 vesijohtolaitos siirtyi Helsingin kaupungin omistukseen. Ensimmäisenä, vuoteen 1877 mennessä, valmistuivat suodatinallas Kuninkaankartanonsaareen, kivipato ja kosken länsirannan turbiinipumppulaitos, rautasilta valmistui 1889. Vantaanjoen suodatettu vesi pumpattiin Alppilan vesitorniin koskesta voimansa saavilla vesiturbiinipumpuilla 1876 alkaen. Alppilasta vesi johdettiin edelleen kaupunkiin. Joen länsirannalle turbiinipumppulaitoksen eteläpuolelle rakennettiin uusi tiilinen vesivoimalla toimiva mylly 1884 ja pohjoispuolelle höyrypumppurakennus 1890, joka korvattiin uudella höyryvoimalalla 1931. Vesilaitoksen turbiinipumppulaitos pumppuineen ja höyryvoimala sekä mylly ovat toimineet Helsingin kaupunginmuseon Voimalamuseona vuodesta 2000. Vesilaitoksen Kuninkaankartanonsaaren rakennuksia laajennettiin 1950-luvulle asti. Saarelta ryhdyttiin siirtämään toimintoja Vantaankosken pohjoispuolelle Koskelaan, jonne rakennettiin 1928-30 mm. uusi saostuslaitos. 1970-luvun taitteessa siirrettiin Koskelaan mm. suodatinlaitos, pumppuasema ja puhdasvesialtaat, otsonointilaitos rakennettiin sinne 1978. Vedensuodatus Kuninkaankartanonsaaressa loppui 1970 ja kaikki vedenkäsittely 1972. Tekniikan museon säätiö perustettiin 1969 ja tekniikan museon näyttelytoiminta vesilaitoksen entisissä tiloissa aloitettiin 1972.
Vantaanjokisuun vesi- ja viemärilaitokset
Heinävarasto B33
Romaanin henkilöt käyvät usein Anglessa, joka on esimerkiksi tikanheitosta innostuneelle Lasse Kallionpäälle kuin toinen koti.
Backas - Elannon suurtila on komea esimerkki osuusliikkeen 1900-luvun alkupuolen elintarviketuotantotilasta ja se liittyy keskeisesti suomalaisen osuustoiminnan historiaan. Osuusliike Elannon laajaa tuotantoaan varten Backaksen kartanon talouskeskukseen rakennuttama punatiilinen talous- ja asuinrakennuskokonaisuus on yhtenäinen ja edustava. Backaksen kartano sijaitsee keskiaikaisperäisen Suuren Rantatien varrella. Osuusliike Elanto on tuottanut kartanon mailla pääosan pääkaupunkiseudulla myymistään elintarvikkeista. Tiilirakennukset on rakennettu samalla tilalla sijainneen Elannon tillitehtaan tiilistä. Talli vuodelta 1921 on arkkitehti Henrik Helinin suunnittelema. Vanha 1870-luvun navetta on 1926-1927 muutettu sikalaksi ja yhdistetty tallin kanssa yhtenäiseksi rakennusmassaksi arkkitehti Urho Åbergin suunnitelmin. Hänen suunnittelemansa navetta on rakennettu pian tämän jälkeen. Alueella on lisäksi joukko samanikäisiä tiilisiä talous- ja asuinrakennuksia. Talouskeskus peltoineen on suurmaataloudesta kertova saareke kaupungistuneessa ympäristössä. Backaksen ratsutilan puisen päärakennuksen runko on rakennettu 1818 ja siivet 1844. Päärakennus on uudistettu 1920-luvun lopulla ilmeisesti arkkitehti Antero Pernajan suunnitelmin. Etelästä johtaa puukujanne päärakennukselle ja sitä ympäröivään laajaan puistoon. Samaan maisemakokonaisuuteen kuuluu viljelyaukean ympäröimä vanha kapteenin virkatalo Petas, jonka aumakattoinen päärakennus on 1850-luvulta.
Backaksen rustholli muodostettiin 1600-luvulla Helsingin pitäjän Veromiehen kylän kantatilasta ja siihen liitetystä autiotilasta. Kartanon päärakennuksen rakennutti 1818 ilmeisimmin luutnantti ja nimismies Nils Jonas Gunnar Ehrenkrona, joka omisti tilan 1812-1817. Seuraavan omistajasuvun Hagelstamin omistuksessa tilaa kehitettiin ja siihen liitettiin useita maatiloja. Osuusliike Elanto hankki Backaksesta lähes 700 hehtaaria maata 1916 turvatakseen omavaraisuutensa ja tuottaakseen elintarvikkeita myymälöihinsä ja ravintoloihinsa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Elanto hankki omistukseensa runsaasti muitakin tontteja ja kiinteistöjä. Osuusliike Elanto, pääkaupunkiseudun osuuskauppa, ja Helsingin Osuuskauppa olivat syntyneet kansainvälisen osuustoiminnan suomalaisina vastineina 1900-luvun alussa. Suomalaisen osuustoiminnan käynnisti siirtyminen agraariyhteiskunnasta teolliseen ja omavaraistaloudesta kaupankäynnin yhteiskuntaan. Elanto perustettiin 1905 leipomoalan tuotanto-osuuskunnaksi. Sörnäisistä, läheltä satamaa ja työläisten asuntoalueita hankittiin Hämeentien varrella oleva tontti 1906, jolle rakennettiin monipuolinen elintarviketuotantoalue. Elanto laajeni pian laaja-alaiseksi kulutusosuuskunnaksi, joka perusti mm. pääkaupunkiseudulle leipä- ja maitokauppoja lähes jokaiseen kaupunginosaan. (Ks. erillinen kohde Osuusliikkeiden ja teollisuuden Sörnäinen.) Backas liittyi Elannon tuotantotoimintaan. Peltojen ja eläinten lisäksi tilalla oli laaja puutarhaviljelmä sekä kolme suurkasvihuonetta tomaatti- ja kurkkuviljelyä varten. Elannon ravintoloiden, leipomon ja oluttehtaan ruokajätteet puolestaan kuljetettiin Helsingistä Backaksen sikojen ruoaksi. Elanto perusti tilalle tiilitehtaan, jonka tuotteilla rakennettiin tilan ulkorakennukset; talli, navetta, suursikala sekä henkilökunnan asuintaloja. Tiiliä käytettiin myös muihin Elannon tarpeisiin; mm. Veromiehenkylän kansakoulu rakennettiin kartanon tiilistä ja kartanon maalle. Vanha päärakennus toimi tilanhoitajan asuntona ja konttorina. Talvisodan aikana, Elannon hallintoneuvostossa ja osuusliikkeen toimitusjohtajana toimineen Väinö Tannerin ollessa Risto Rytin hallituksen ulkoministeri, Suomen hallitus kokoontui Backaksen päärakennuksessa. Backaksen tiloja käytettiin myös valtionarkiston hajasijoituspaikkana Helsingin pommitusten aikana. Sotien jälkeen Vantaan kaupungin kasvu, siirtoväen asuttaminen, Helsinki-Vantaan lentokenttä, Kehä III ja teollisuusalueet pienensivät vähitellen kartanon maa-alueita. Maatalous keskellä kasvavaa kaupunkia muuttui mahdottomaksi ja Elanto luopui maa-alueista kartanon tilakeskusta ja lähipeltoja lukuunottamatta. Backaksen entisille maille on rakennettu mm. Veromäen ja Kartanonkosken asuinalueet.
Backas - Elannon suurtila
Vinssi, ruokala
Sirpalesaari
Ravintola Kirja
Ulvilan Pyhälle Olaville nimetty kirkko kuuluu hyvin säilyneiden keskiaikaisten kirkkojen joukkoon. Kirkon ympäristö, kirkonkylän kantatilat Trumetari, Saari, Isokartano sekä kauempana jokivarressa olevat kirkkoherranpappila Gammelgård ja vanhemman kirkon paikka, Liikistö, muodostavat arvokkaan historiallisen kokonaisuuden. Kirkon ja pappilan välisillä pelloilla sijaitsee Ulvilan keskiaikaisen kaupungin autioitunut paikka. Kirkkojuovan, vähäisen Kokemäenjoen haarautuman varrella oleva Pyhälle Olaville nimetty kirkko on nk. Satakunta-ryhmän kantakirkko. Harmaakivikirkon länsipäädyssä on kulmatiilistä koostuva ristiin liittyvä porrasfriisi, sakariston päädyssä suuri kolmiapilakomero. Päädyissä on myös vaakunakilpien muotoiset komeroaiheet. Ulkoseinissä ja nurkissa on kontreforit. Paanukattoa kannattavat kattotuolirakenteet lienevät keskiaikaiset. Yksilaivaisessa kirkkosalissa on kolme traveeta. Ns. Sture-tyyppiset tähtiholvit nousevat sisäseinien voimakasrakenteisista, kulmistaan profiloiduista kuoppakapiteelisista pilastereista. Kirkkosalin sisustukseen kuuluvat keskiaikaistyyppinen muurattu alttaripöytä ja sen molemmilla puolilla olevat katokselliset papin ja piispan penkit. Erillisten taideteosten lisäksi kirkossa on keskiaikaisia hautakiviä sekä Suomen hienoimpiin 1600-luvun hautapaasiin kuuluvat Gödik Fincken ja hänen vaimonsa Elisabeth Boijen sekä Axel Kurjen hautakivet. Lounaissuomalaista tyyppiä edustava kellotapuli valmistui 1757. Sipulikupoli on korvattu suipolla huipulla 1862 tehdyssä korjauksessa. Kirkon vieressä pihapuiston keskellä oleva kappalaisen pappila Lutiska on vuodelta 1802, rakennuksen vuoraus on 1800-luvun loppupuolelta. Isokartanon puiston ympäröimä kaksikerroksinen päärakennus on 1700-luvun loppupuolelta, nykyasu on pääosin 1800-luvun puolivälin korjauksista. Pihapiiriin kuuluu vanhoja talousrakennuksia. Saaren kaksikerroksiseen päärakennukseen vuodelta 1805 liittyy laaja puisto ja puutarha. Trumetarin empiretyylinen päärakennus ja siihen liittyvä viistokulmainen kuisti ovat 1800-luvun puolivälistä. Kokemäenjoen varrella on Gammelgårdin kirkkoherranpappilan kookas, uusrenessanssityylinen, päärakennus vuodelta 1894. Pihapiiriin kuuluu talousrakennuksia ja puisto. Pappila on sijainnut samalla paikalla jo keskiajalla. Pappilan itäpuolella olevalla Liikistön vanhalla kirkkomaalla on muinaisjäännösalue, jossa on mm. 1200-1300-luvuille ajoittuva hautausmaa ja mäenkumpare käräjäkivineen.
Laajaan merenlahteen laskeva Kokemäenjoen suisto sijaitsi vielä keskiajalla Ulvilassa ja paikka oli Kokemäen Teljän ohella seudun tärkein kauppapaikka. Ulvilan keskiaikainen kaupunginpaikka on nykyisen Isokartanon pelloilla ja kaupungin kirkon paikka Liikistössä. Ulvila sai kaupunkioikeudet 1365, mutta menetti ne 1558 Porille. Kaupungin siirron taustalla oli maankohoaminen, joka johti rantaviivan ja sataman siirtymiseen Ulvilan itäpuolelle. Suur-Ulvilan suureen emäseurakuntaan ovat aikanaan kuuluneet nykyisten Siipyyn, Merikarvian, Nakkilan, Noormarkun, Siikaisten, Ahlaisten, Pomarkun, Kullaan ja Porin alueet. Varhaiskeskiaikaisen kauppapaikan kirkko ja hautausmaa sijaitsivat Liikistössä. 1332 annettiin määräys kivikirkon rakentamisesta Ulvilaan. Tällöin kirkon paikaksi valittiin nykyinen paikka. Uuden kirkon ympärillä oleva hautausmaa vihittiin käyttöön 1347. Kirkko tuhoutui tulipalossa 1429. Nykyisen kirkon holvaus ja tiilipäädyt ovat ajoitettavissa valtaneuvos Sten Sture vanhemman ja piispa Konrad Bitzin aikaan 1480-luvulle. Kirkko on restauroitu 1930 sekä kunnostettu 1970-1971 tehdyssä korjauksessa. Lutiskan keskiajalla perustettu maatila toimi kappalaisen pappilana 1680-luvulta alkaen. Isokartano, Saari ja Trumetari ovat kirkonkylän vanhoja maatiloja. Isokartano muodostettiin 1620-luvulla kahdesta kruununtilasta ja läänitettiin aatelisille. Reduktiossa, 1683, tila palasi kruunulle ja myöhemmin siitä muodostui perintötaloksi ostettu ratsutila. Trumetari on saanut nimensä 1600-luvun isännistä, jotka toimivat torvensoittajina Rehbinderin ts. Porin rykmentissä.
Ulvilan kirkko ja ympäristö
Pesonen, Maritta
'Ei se huono ollut omaksi kodiksi, korkeat huoneet Torkkelinmäen kupeessa, vaikka työhuoneelle ei löytyisikään tilaa. Kai jonkun kivijalkakopperon saisi Kalliosta halvalla vuokralle.' (s. 111 - 112)
Anna hankkii sijoituskaksion Torkkelinmäeltä ja pohtii siihen muuttoa joskus tulevaisuudessa.
Teboil Ruskeasuo
Estlander, Gustaf
Walhallan pumppaamo
Pumppaamo on rakennettu vuonna 1983 ravintola Walhallaa varten sen peruskorjauksen yhteydessä. Pumppaamo sijoitettiin vanhan saostuskaivon paikalle. Se palvelee vain yhtä kiinteistöä päin vastoin kuin muut Suomenlinnan pumppaamot. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: SLHK Asiakirja-arkisto.
Oulujoen kirkko on maamme harvoja jugendtyylisiä hirsikirkkoja. Kaupungin kaakkoispuolella, Vaalantien ja Oulujoen välisellä Kirkkokankaalla sijaitsevan kirkon lähellä Oulujoen rannalla on myös pappila hyvin säilyneessä kulttuurimaisemassa. Leveärunkoisen kirkon länsipäätyyn liittyy epäsymmetrisesti sijoitettu suippokattoinen torni. Runkohuonetta matalamman sakariston sivuilla on porrastornimaiset sisäänkäynnit. Kirkkosalin keskiosan välikatto kohoaa lähes katonharjan korkeuteen. Sisäseinät ja sidehirret ovat hirsipinnalla, kiinteä sisustus ja sisäkatto on maalattu valkeiksi. Kuoriseinällä oleva alttarin taustarakennelma sisältää luterilaisesta perinteestä poiketen saarnastuolin ja sen päällä olevat urut. Oulujoen rannassa olevaan 1899 rakennettuun pappilaan kuuluu päärakennuksen lisäksi kirkkopirtti, talli, vilja-aitta ja riihi. Pappilan 1800-1900-luvun taitteessa istutettu aita muodostuu kuusi- ja koivuistutuksista. Kirkon editse kulkevan maantien toisella puolella olevasta hautausmaasta osa on erotettu sankarihautausmaaksi.
Oulujoen seurakunta muodostettiin 1904. Arkkitehti Viktor Sucksdorffin piirtämän kirkon piirustukset valmistuivat 1905 ja ne hyväksyttiin Senaatin talousosastolla 1906. Kirkko valmistui 1908. Rakennuspuut saatiin lahjoituksina Oulujokivarren seurakunnilta ja ne kuljetettiin uittamalla rakennuspaikalle. 1950-luvulla uusitun alttarialueen järjestely palautettiin arkkitehti Anna-Maija Putkosen (Ylimaula) suunnittelemassa restauroinnissa 1983-1984. Oulusta eronnut Oulujoen kunta liitettiin lakkauttamisensa jälkeen 1966 jälleen Ouluun.
Oulujoen kirkko
majoitustoiminta
lodging service
hotellverksamhet
Elokuvassa oleillaan Kulosaaren sillan alla.
Maunulan yhteiskoulu
Suomalainen, Paavo
Eiran sairaala
Tuttava Suomalaiselta Klubilta, laivanvarustaja Antti Wihuri tilasi Vähäkalliolta huvilan suunnitelmat Kulosaaren kaakkoiskärjessä olevalle tontille, talo valmistui 1938. Se on ottanut kävijänsä vastaan manifestoivan modernina ja näyttää purjehtivan kuin höyrylaiva tai zeppeliini.
Pentti Saarikoski kuvasi runossaan elämää Liisankatu 25:ssä 1960-luvulla.
A domain-specific form of initiator
who
kuka
agent
Karelianismin kohteet Kainuussa (Lapinsalmi)
Hagertien talo
Halosen syntymäpäiväjuhlat pidetään Rivolissa.
Vanhankaupungin selkä
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Tsarmivuono)
Vuorikatu
Kaskisaari
Porolahden peruskoulu
Lukumahdollisuuksia täydensi Rikhardinkadun kirjasto. Joillakin järjestelyillä se oli myös maalaiskunnan asukkaiden käytettävissä. Kerralla sai lainata yhden kauno- ja yhden tietokirjan tai kaksi tietokirjaa. Lainausohjeet olivat täsmällisiä. Kirjoja ei esimerkiksi saanut viedä kääreettä ulos eikä lainata koteihin, joissa oli tarttuvia tauteja - vuosia myöhemmin tutkittiin ja todettiin, etteivät taudit leviä kirjojen välityksellä. Jokaisen kirjan takakannen sisäpuolella oli kortti, mihin leimattiin jokainen lainauskerta. Leimoista näki kirjan suosion ja kiertonopeuden. Joskus osui käteen kirja, jonka edellisestä lainauksesta oli vierinyt vuosia. Dekkareita ei pitkäaikaisen kirjastonjohtajan Uuno Saarnion vuosikymmeninä kirjastoon ostettu.
Luvussa "Niilo lukee" Aarne Laurila kertoo isänsä lukuharrastuksista ja siinä yhteydessä myös kirjastojen käytöstä. Malmin oman kirjaston ohella lainattiin Rikhardinkadun kirjastosta.
Timo Mäkelän haikea sarjakuva on Emilin ja taiteilijoiden mallina toimivan Sofin rakkaustarina kesäisestä Helsingistä vuonna 1909. Tarinan alussa Emil eroaa ulkomaille matkustavasta rakastetustaan, Signestä, Havis Amandan patsaan luona.
Kotkan Haapasaari on Haminan Tammion ja Kuorsalon sekä Pyhtään Kaunissaaren tavoin sekä rakenteeltaan että rakennuskannaltaan hyvin säilynyt esimerkki kalastuksen ja merenkulun tuottamasta rakennetusta ympäristöstä itäisellä Suomenlahdella. Ulkosaaristossa sijaitsevan Haapasaaren suojaisassa sisälahdessa sijaitsevan sataman ja kaupparannan ympärillä on säilynyt mittakaavaltan yhtenäinen ja tiivis luotsikylämiljöö, jossa on runsaasti vanhaa rakennuskantaa. Vanhimmat talot ovat rungoltaan 1700-luvulta, pääosa on 1800-luvun puolivälin ja 1920-luvun väliseltä ajalta, jolloin myös saaren koulu (1891) on rakennettu. Saaren pienijakoiselle maisemalle antavat oman lisänsä pihoja ja laidunmaita rajaavat kiviaidat. Haapasaaren puukirkko, länsitornillinen pitkäkirkko, on rakennettu 1858-1859. Haapasaaren merivartioasema toimii vanhassa 1863 rakennetussa tulliasemassa. Saaren merimerkkinä on 1862 Intendentinkonttorissa suunniteltu harmaakivestä rakennettu tunnusmajakka, jonka huipulla on moderni merivartiotorni. Majakkaan on tehty monia muutoksia, mutta torni on säilyttänyt asemansa maisemassa. Haapasaari on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Haapasaaressa alkoi luotsitoiminta 1600-luvulla ja tullaus 1700-luvun alussa. Luotsaus oli saaren asukkaiden pääelinkeino kalastuksen ja hylkeenpyynnin rinnalla. 1723 saaren korkeimmalle kohdalle tehtiin kivikummeli, 1727 rakennettiin ensimmäinen tunnusmajakka eli pooki, joka toimi luotsivartiotornina. Haapasaari liitettiin Kotkan kaupunkiin 1974.
Haapasaaren saaristokylä
Kadetintie
Paimion kivikirkko keskiaikaisperäisen Suuren Rantatien varrella kuuluu maamme harvojen 1600-luvun kivikirkkojen joukkoon. Paimion vanha pappila sijaitsee keskiaikaisella paikallaan. Pappilan pihapiiri rakennuksineen kuvastaa hyvin pappiloiden asumiskulttuuria 1800-luvulla. Paimion kivikirkko on muodoltaan yksilaivainen pitkäkirkko, jonka aumakattoisesta runkohuoneesta ulkonevat sakaristo ja asehuone. Saarnatuoli ja lehteri on rakennettu 1748-1749. Alttarinkehys vuodelta 1755 on Samuel Bernerin ja alttaritaulu vuodelta 1865 R.W. Ekmanin suunnittelema. Kirkkomaan kiviaitaan liittyy alaosaltaan harmaakivinen kellotapuli 1700-luvulta. Vanhaa hautausmaata ympäröi kivimuurin lisäksi kuusiaita. Suuri Rantatie, joka ylittää Paimionjoen kirkonkylän kohdalla, kulkee kirkonkylän halki Vistantienä. Paimionjoen länsirannalla avoimessa viljelymaisemassa syrjässä kirkonkylästä ja pitäjän kirkosta sijaitsevan kirkkoherranpappilan pihapiiri rakennuksineen kuvastaa hyvin pappiloiden asumiskulttuuria 1800-luvulla, vaikkakin maatalouteen liittyvät rakennukset ovat hävinneet maaviljelyksen loputtua. Pappilan puinen päärakennus on rakennettu 1804-1806 Frans Mikael Franzénin ollessa Paimion kirkkoherrana. Rakennusta on jatkettu ja sen ulkoasua muutettu 1800-luvun jälkipuolella. Rakennuksen alla oleva kivikellari on osin 1500-luvulta. Päärakennuksen vieressä oleva sivurakennus on 1880-luvulta. Paimion pappila sijoittuu Paimionjokilaakson valtakunnallisesti arvokkaalle maisema-alueelle.
Paimion keskiaikainen seurakunta perustettiin 1325. Paimion Pappilan kylä oli asutettu jo rautakaudella ja kirkkoherran pappila sijaitsi nykyisellä paikalla jo ainakin 1300-luvusta lähtien. Paimion nykyinen kirkko rakennettiin 1681-1689 uudelle paikalle Vistan kylään, kun vanha kirkko oli huonokuntoisena päätetty hylätä. Kirkon kiinteä sisustus uusittiin 1748-1756 ja osin uudelleen 1863 tehdyn lääninarkkitehti P.J. Gylichin suunnitteleman sisäkorjauksen yhteydessä. Lautaholvaus korvattiin taitekatolla 1863. Kirkkoa restauroitiin 1952. Ruumishuone valmistui 1929 kirkkomaan kaakkoisportin luokse.
Paimion kirkko ja vanha pappila (kirkko)
Kaupungintalo
Musiikkivene vie ystävykset Töölönlahden yli.
Mikä oli Helsingin asukasluku vuonna 1931? Vuoden 1930 marraskuussa Helsingissä oli noin 200 000 asukasta. Helsingin kaupungin tilastollisessa vuosikirjassa 1932 väestöä oli tilastoitu hiukan eri tavalla kuin nykyisin: kaupungissa asuvat, kaupunkiin liitetyillä alueilla asuvat, satamissa asuvat, läsnäolevat jne. Väestöä oli 186 112 - 220 029 asukasta, riippuen noista laskentatavoista.
Milda Blomberg: Lapsuudenmuistoja työläisten Hermannista 1904-1910. Perhe asui Orioninkatu 6:ssa.
Helsingin Viikissä on katuosoite Leskirouva Freytagin kuja. Mikä tai kuka oli tämä leskirouva tai hänen miehensä? Ilmeisesti he ovat olleet jotenkin ansioituneita meillä tai muualla, kun rouva on saanut oman kadun tai kujan. Helsingin kaupunkisuunnittelevirastosta kerrottiin kadunnimen taustasta seuraavaa: Kristina Freytag oli ratsumestari Gerd Skytten leski, joka 1650-luvun alussa piti itsepintaisesti kiinni edesmenneen miehensä palkkioina saamista tiluksista uhmaten Helsingin kaupungin, maaherra Erik Oxen, kenraalikuvernööri Pietari Brahen ja kuningatar Kristiinan tahtoa. Viikin latokartano kuului Gerdt Skytten omistuksiin Munkkiniemen, Lauttasaaren, Konalan Hindersnäsin ja Kuninkaankartanon maiden,mylly- ja kalastusoikeuksien lisäksi.
Korkealla mäellä sijaitsevalla Uskelan kirkolla on kauas kantava maisemallisesti näyttävä sijainti. Entisen Salon kauppalan ulkopuolelle syntynyt Lukkarinmäen esikaupunkialue sijoittuu kirkolle johtavan keskiaikaisperäisen Suuren Rantatien varteen ja muodostaa yhdessä eteläpuolellaan kohoavan kirkonmäen kanssa maisemallisesti vaikuttavan kohteen. Intendenttikonttorin piirustuksen mukaan rakennettu Salon kivikirkko on valmistunut keskiaikaisen kirkonpaikan lähelle 1830. Pitkäkirkon länsipäätyyn on liitetty kelloille varattu torni 1860. Mittasuhteiltaan avarassa ja valoisassa kirkkosalissa on kaareva lautaholvi. Kiinteä sisustus on yleisilmeeltään empiretyylinen. Kirkonmäen etelärinteessä olevan sankarihauta-alueen on suunnitellut arkkitehti Aulis Blomstedt. Sen muistomerkkinä on keskiaikaisen kellotapulin kivinen alaosa, jonka yllä kokoaa risti viiniköynnöksineen. Sisällä on kuvanveistäjä Sakari Tohkan valmistama pronssikello, jossa on runosäe Goethen Faustista: Yksin jää et kussa lietkin, sillä sinut tuntenemme, käymään tummat tuonen tietkin, sua saattaa sydämemme. Elokuussa 1953 vihitty alue yhdistyy ruohokenttien ja portaikkojen avulla vuoden 1918 monumentaaliseen muistomerkkiin. Suuri Rantatie, joka sisältyy valikoimaan myös erillisenä kohteena, nousee Salon- eli Uskelanjoen ylitettyään Lukkarinmäelle Uskelankirkkotienä ja sieltä edelleen kohti Uskelan kirkkoa. Tien linjaus on kulkenut kirkkomaan halki. Lukkarinmäki on 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella syntynyt kauppalan esikaupunkialue, jonka vanhin rakennuskanta on sijoittunut tiiviisti Suuren Rantatien varteen sekä mäen korkeimmalle kohdalle, josta avautuu näkymä etelään Uskelan kirkolle. Vähäsilta, josta Uskelankirkkotie alkaa, on vanhimpia Salmen eli Vähäjoen ylityspaikkoja. Siltaa on uusittu 1950-luvulla ja 2002.
Uskelan emäpitäjään kuuluneen Salon keskiaikainen Pyhän Annan kappelikirkko rakennettiin nykyisen kirkkotarhan etelärinteeseen 1400-luvulla. Keskiaikainen kirkko purettiin ja sen kiviä käytettiin 1830 nykyisen kirkon rakentamisessa. Kappelinkirkon lähellä sijainnut mäki sai nimensä lukkarin vakiintuneen asuinpaikan mukaan. Lukkarinmäen luoteisrinteellä, Raivaajankadun ja Kulkurinkujan risteyksessä, on mahdollinen rautakautinen kalmisto, uhripaikka tai kätkö. Lukkarinmäki oli 1780-luvulla isojakokarttojen mukaan pääasiassa peltoa ja laidunmaata, ja Suuren Rantatien varressa oli 1800-luvun alussa Klåckare- ja Torp- nimiset talot. Salon kauppalan ulkopuolista vähävaraisten asutusta syntyi mäelle 1800-luvulta lähtien. Rakentaminen oli sääntelemätöntä, eivätkä alueelle laaditut asemakaavat (Bertel Jung 1912) tai palstoitussuunnitelmat (Bruno Kock 1926-1936) toteutuneet kokonaisuudessaan. Lukkarinmäki liitettiin Salon kauppalaan 1932. Talvisodassa alue kärsi pommitustuhoista. Salosta etelään ja Helsinkiin suuntautuva liikenne kulki Lukkarinmäellä Suurta Rantatietä pitkin vuoteen 1937 asti, jolloin rakennettiin uusi Perniöntie ja jolloin Uskelankirkkotie jäi asuinalueen pääväyläksi.
Uskelan kirkonmäki ja Lukkarinmäen esikaupunkiasutus
Hevossalmen silta
Kulkutautisairaala / Merisotakoulun esikunta
Sairaala D 23 rakennettiin tarttuvien tautien osastoksi ensimmäisen maailmansodan aikana, ilmeisesti vuonna 1916. Kaksikerroksinen kulkutautisairaala tehtiin ajanmukaisesti paviljonkijärjestelmää soveltaen. Keskiosassa oli valoisa, suurin ikkunoin varustettu sivukäytävä. Päätypaviljongeissa oli keskikäytävä. Potilashuoneita oli kaksi kolmen hengen ja kaksi kahden hengen huonetta kummassakin kerroksessa. Välskäreiden, vartijoiden ja sairaanhoitajien huoneet olivat paviljongeissa, samoin pesuhuoneet. Keittiöt olivat toisessa kerroksessa. Pääjulkisivu sisäänkäynteineen suuntautui etelään. Pääporras oli rakennuksen keskiakselissa, keittiöportaat taas paviljongeissa. Fasadi jäsentyi voimakkaan vertikaalisesti tiilipilasterien ansiosta. Niiden välisiin rappauskenttiin sijoittuivat ikkunat. Rakennus on tyylillisesti samanlainen Kanttinauhatalon B 54 ja Miinapajan C 34 kanssa. Punavankileirin aikana 1918-19 kulkutautisairaalaa käytettiin sisätautisairaalana. Puolustuslaitoksen hallinnassa oleva rakennus on kunnostettu Merisotakoulun esikunnaksi. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero D 18 Lähteet: MV SL Valokuva-arkisto. MV SL VIK D 132.
Ostostie
'Joutsamo kertoi, ettei vastentahtoisesta uhrista ollut irronnut mitään, mikä auttaisi tutkintaa. - Älä vaivu epätoivoon Tule suoraan Aleksis Kiven katu 3:een, Harjun ruumishuonetta vastapäätä. Meillä on siellä innokas silminnäkijä.' (s. 40)
Suhonen on löytänyt silminnäkijän pahoinpitelylle.
Perhon kirkko on ainoa säilynyt 1800-1900-luvun taitteen muinaispohjoismaiseen puutyyliin toteutettu kirkkorakennus maassamme. Perhonjoen yläjuoksulla sijaitseva kirkko on pohjamuodoltaan perinteinen erivartinen ristikirkko. Leveärunkoisen kirkon päistään aumatun paanukaton keskellä olevan korkeahuippuisen tornin muotoilussa, ikkunan-aukkojen sijoittelussa ja ulko-ovien avokatoksissa on käytetty lähinnä samanaikaisesta huvila-arkkitehtuurista tuttuja, muiden muassa muinaispohjoismaisiksi tulkittuja koristeaiheita. Kirkkosali on avara yhtenäisen vaalea ja valoisa tila, jota kattaa taitekatto näkyvine kannattimineen. Erämaiden Kristus -nimisen alttaritaulun vuodelta 1938 on maalannut Ilmari Wirkkala. Pohjalaistyyppinen kellotapuli on tehty 1799 Matti Kuorikosken johdolla, sen nykyasu on Heikki Kuorikosken 1840 tekemän korjauksen jäljiltä.
Kaarlelan saarnahuoneeksi 1780 perustettu Perho sai kappelioikeudet 1865, jolloin se myös liitettiin Vetelin emäseurakunnan alaisuuteen. Seurakunta itsenäistyi 1879. Sen edellinen 1902 purettu kirkko 1780-luvun alusta oli tehty rakennusmestari Matti Kuorikosken johdolla. Kirkko rakennettiin 23-vuotiaan arkkitehti Valter Thomén piirustusten mukaan vuonna 1902-1903.
Perhon kirkko
Elokuvateatterit Tarmo ja Stella
Montako raitiovaunua Helsingissä toimii? HKL:n mukaan ruuhka-aikana on raitiovaunuja liikenteessä enimmillään 92. Tieto on vuodelta 2009.
"Sanavalmiutta arvostetaan, ja sitä, että maksaa velkansa. Hirsipuuksi kutsutussa juottolassa istuu aamuyhdeksästä iltahämäriin kaljavaasit kovettuneissa kourissaan noin parinkymmenen keski-ikäisen miehen ja muutaman samoihin lukuihin yltäneen naisen muodostama kantapeikkojen perusjoukko. He ovat työttömiä, Wärtsilän telakalta kenkää saaneita ja monien muiden alojen duunareita. Tietävät kaiken talojen rakentamisesta, metallialan hommista, autoista ja varsinkin viinan iloista ja kiroista. Pöytäviina on täällä huonekaluviinaa. Oma lukunsa ovat kalastajat, jotka eivät puhu koskaan mistään muusta kuin kaloista, veneistä ja saaliiden määrästä. ... Kalastajilta saa, kun ymmärtää ajoissa tilata, huokean jouluhauen ja -siian pöytäänsä." (s. 37-38)
Ravintola Vltava
Salminen, Simo
Anjalan historiallinen ympäristö (Rabbelung)
Kuopion rännikatuverkko on 1770-luvulta alkaen läänin pääkaupungin asemakaavaan sisällytetty paloturvallisuutta lisäävä palokujaverkosto. Yhtä kattavaa, kahden erilevyisen kadun hierarkiaa ei ole säilynyt muissa kaupungeissa samassa laajuudessa. Kuopion keskustan ruutukaava-alueen kattavan rännikatujen alkuperäinen linjaus ja leveys, noin 7,2 metriä, on pääosin säilynyt. Kolmessa kaavoitusvaiheessa 1775, 1869 ja 1903 syntyneen rännikatuverkon alue on rajattu 1770- ja 1860-luvulla kaavoitettuun alueeseen rakennuskannan säilymisen perusteella. Rännikatujen nykyinen kaupunkikuva on ajallisesti kerrostunut. Purkaminen ja katulinjaan rakentamisesta luopuminen on paikoin heikentänyt katujen matalaa ja tiivistä luonnetta. Tuomiokirkko muodostaa osalle rännikatuja merkittävän kaupunkikuvallisen päätteen. Rännikatuja on kunnostettu 1980-luvulta lähtien lähinnä kevyen liikenteen tarkoituksiin. Rännikatujen kehittämissuunnitelma käsittää 46 suurkorttelia, jotka kattavat lähes koko ruutukaava-alueen katuverkon.
Kuopion rännikatuverkko perustuu asemakaavaan, jonka maanmittari Pehr Kjellmanin laati 1775 perustetulle kaupungille. Kaavan pohjalta alkoi kaupungin rakentaminen, ensimmäinen asemakaavoitettu alue oli Tuomiokirkon ympäristö. Kaupunkistruktuurin kaavallinen idea perustui suurkortteleihin, jotka ns. rännikadut eli palokujat jakoivat neljään pienempään kortteliin. Katujen varsinainen rakentaminen alkoi Tuomiokirkkoa ympäröivistä kortteleista 1770- ja 1790-luvuilla. Kauppatorin ympäristö ja Maljalahdenkatu valmistuivat rännikatujen osalta 1810-luvulla. Myöhemmät ruutukaavat, M. Mohell 1869 ja K.J. Karlsson 1903, laajensivat suurkortteleiden sekä palokujien aluetta länteen ja pohjoiseen. Kjellmanin asemakaavan tavoitteena oli luoda paloturvallinen kaupunkirakenne ja toisaalta korostaa Kuopion asemaa läänin pääkaupunkina. Paloturvallisuuden saavuttamiseksi kadut olivat leveitä, 24 kyynärää, ja tontit suuria. Kortteleita halkovat palokujat tehtiin 12 kyynärää (vähän yli seitsemän metriä) leveiksi niin, että aikaa myöten niistä muodostui katuja.
Kuopion rännikatuverkko
Julkaistu alunperin Seppo Miettisen säveltämänä levyllä; Turtianen, Arvo: Minä paljasjalkainen (1965)
Surullista tarinassa on, ettei Aaltosen Ainoksikin kutsuttu Uimaan lähtevä nainen enää kahlaa Tähtitorninmäen lätäkössään, vaan se on jouduttu siirtämään turvaan ilmansaasteilta, marmoria rasittavalta kolealta ilmastolta ja vahingontekijöiltä Rikhardinkadun kirjastoon.
Kirjassa kerrotaan Wäinö Aaltosen Kahlaaja-veistoksesta, joka on siirretty Tähtitorninmäeltä Rikhardinkadun kirjastoon.
Meriluoto, Aila
Himalansaari on omaleimainen esimerkki hyvien sisävesiliikenneyhteyksien varrella sijainneesta saarikylästä. Himalansaaressa eli Veskansan kylässä on säilynyt vanhaa rakennuskantaa, asutusta ja kulttuurimaisemaa. Nykyiseen maantieliikenteeseen nähden syrjäinen Himalansaari sijaitsee Yövesi-nimisessä järvessä, joka on on Saimaan alueen selkävesiä. Saaren erottaa mantereesta vain kapea salmi. Asutus ja Himalansaaren kylä on keskittynyt pääasiassa saaren itäpäähän metsäisten mäkien väliin raivatulle kapealle ja moniosaiselle peltoaukealle. Pellot ovat yleensä loivia rinnepeltoja. Kylämaisema muodostuu peltojen suuntaisesti kulkevasta kylänraitista ja yksittäisistä kyläteistä, joiden varrella ja tuntumassa ovat kylän maatilat, pienasutus, koulu, seuraintalo ja rukoushuone. Vanhoja tilakeskuksia ovat Heila, Ala-Kökkö, Anttila, Kieveri, Kurvila ja Tukiala. Laivaranta on kylän pohjoispuolella.
Himalansaaren ympäristössä on useita kivikautisia asuinpaikkoja ja saaren pohjoispuolella ovat Astuvansalmen kalliomaalaukset. Himalansaaressa oli 1560-luvulla neljä taloa, jotka olivat ilmeisesti sijoittuneet erilleen vesistön tuntumaan. Himalansaaren itäpäähän keskittyneessä kylässä oli 1650-luvulla viisi taloa; Heila, Anttila, Kieveri, Tukiala ja Kurviala. Seuraavalla vuosikymmenellä Himalansaaren kylään laskettiin mukaan mantereen puolella oleva läheinen Himalan kylä, jossa oli kuusi taloa. Ennen nykyisen maantieverkon rakentamista Himalansaari eli Veskansan kylä oli vesistön ansioista keskeisellä paikalla ja hyvien vesiliikenneyhteyksien varrella. Aktiivisuus heijastui kylän rakennustoimintaan. Kylään rakennettiin mm. koulu 1893, rakennusmestari Kaarlo A. Honkavaaran suunnittelema rukoushuone 1915 ja nuorisoseurantalo Koivula 1924. Kylä oli lähisaariston keskus, jossa käytiin hoitamassa kauppa-, pankki- ja postiasioita. Kylän pohjoispään laivalaiturissa pysähtyivät höyrylaivat.
Himalansaaren kylä
Simonen, Leila
Kirjassa on luku "Pojille kanssa": ravintolamuistoja Taunosta, ja siinä kerrotaan Palon 1970-luvun kantaravintolasta Elitestä.
Heikki Savola kokosi Töölön Paperin 40-vuotisjuhlan kunniaksi muistoja paikallisista kauppapalveluista. Muistelot on nyt koottu yksiin kansiin.
40-vuotias Töölön Paperi kerää juhlavuotensa kunniaksi asiakkaiden muistoja töölöläisistä kaupoista, palveluista ja kauppiaista. Kerro muistosi jo lopettaneesta puodista vuosikymmenten takaa tai nykyisin toimivasta kaupasta. Esimerkiksi kuka persoonallinen kauppias on jäänyt unohtumattomasti mieleesi, mistä kaupasta teit elämäsi löydön, oliko jossain kaupassa jokin aivan erityinen vetonaula jota tultiin katsomaan kauempaakin tai missä kaupassa sattui hauska kommellus? Jaa mukavat ostosmuistosi Töölöstä - tallennetaan yhdessä pala töölöläistä historiaa! Kirjoita muistostasi enintään viisi liuskaa ja lähetä Töölön Paperiin osoitteella: Töölön Paperi, Runeberginkatu 44, 00260 Helsinki tai sähköpostitse osoitteeseen info@toolonpaperi.fi Liitä mukaan nimesi ja yhteystietosi, sillä muistelmista valikoidaan ja kootaan kirja, ja julkaistavat tekstit palkitaan. Muistoista on koottu ensimmäinen julkaisu: Kauppamuistoja Töölöstä-kirjanen.
Kesää on enää jäljellä vain muutama päivä
Kulloon kartanon päärakennus on harvoja 1600-luvun kartanonpaikalle 1900-luvun alussa rakennettuja, arkkitehtisuunnitelmiin perustuvia kartanoita Uudellamaalla. Kartanon talouskeskukseen kuuluu monipuolista, hyvin säilynyttä rakennuskantaa 1700- ja 1800-luvuilta. Kulloon kartanoympäristöä hallitsee maisemallisesti näyttävällä paikalla, puiston keskellä klassistinen, valkeaksi rapattu päärakennus vuodelta 1914 (C. Frankenhaeuser). Kaksikerroksisen päärakennuksen julkisivua jäsentävät nurkkapilasterit. Korkean säterikaton katteena ovat harvinaiset, mustiksi poltetut kattotiilet. Kartanon talouskeskukseen kuuluu useita hirsirakenteisia työväenasuntoja ja talousrakennuksia 1700- ja 1800-luvuilta. 1900-luvun alussa on rakennettu mm. talli, työväenasuinrakennus ja nk. maitokamari.
Kulloon kartano muodostui 1600-luvun alussa viidestä Kulloon kylä talosta. Myös kuudes talo liitettiin kartanon tiluksiin 1600-luvulla. 1660-luvulla Kulloo oli Lorentz Creutzin omistuksessa, joka omisti myös useita muita kartanoita Suomessa mm. Sarvilahden, Summan ja Liuksialan kartanot. Kartanon osti 1910 arkkitehti Carl Frankenhaeuser, jonka suunnittelema uusi päärakennus on rakennettiin 1912-14.
Kulloon kartano
Virkamiesjuristi Sami ja kansanedustajan avustaja Karoliina ovat juuri eronneet. Eläkkeelle jäänyt hammaslääkäri Pirkko taas etsii uutta sisältöä elämäänsä. Kaikkia kolmea yhdistää yksi asia – sama kuntosali. Etäältä katsottuna Sami ja Karoliina näyttävät pinnallisilta uraohjuksilta, joiden suurin suru on odotettavissa oleva läskisodan tappio, henkilökohtaisen Tali-Ihantalan taistelun häviäminen. Heidän elämäänsä seuraava Pirkko on löytänyt eläkepäiviinsä sisällön aktiivisena blogikirjoittajana ja osapäiväisenä stalkkerina, salakatselijana. Salilla kaikki ei kuitenkaan ole sitä, miltä ensi alkuun näyttää. Sali piirtää tarkan kuvan tyhjästä elämästä, joka ei täyty samaantahtiin kalenterin kanssa. Elämästä, jossa oman kropan kiinteänä pitämisestä on tullut synonyymi elämänhallinnalle. Tontti kurkistaa politiikan vinoutuneen maailman kulisseihin ja itseensä rakastuneihin pelureihin. Sali on myös kertomus siitä, kuinka Suomen historian kipupisteet voivat herätä henkiin vielä useiden sukupolvien jälkeen. Ja kuinka kaikkia ihmisiä yhdistää kaipuu rakkauteen, rakastamisen vaikeudesta huolimatta. Sali on kirjailija Jarkko Tontin toinen romaani, vahva paluu proosan maailmaan. Tontti osoittaa jälleen olevansa paitsi lahjakas tarinankertoja, myös kielellinen virtuoosi. Tontti taitaa niin elämän traagisuuden kuin koomistenkin piirteiden kuvauksen. (www.helsinkikirjat.fi)
Träskändan kartano rakennuksineen ja puistoineen antaa edustavan kuvan 1800-luvun kartanokulttuurista pääkaupunkiseudulla. Träskändan puisto on merkittävimpiä historiallisia puistoympäristöjä maassamme. Kartanoaluetta halkoo keskiajalta periytyvä Turkua ja Viipuria yhdistänyt Suuri Rantatie, joka on säilynyt puiston alueella poikkeuksellisen hyvin alkuperäisessä asussaan. Träskändan historiallinen kartanoalue sijaitsee Espoon Pitkäjärven lounaispäässä, Glimsjoen ja Suuren Rantatien varrella. Kaksikerroksinen klassistinen päärakennus 1920-luvulta on maisemapuiston pohjoislaidalla. Puistorakennuksia ovat mm. arkkitehti C.L. Engelin suunnittelemat uusgoottilainen viljamakasiini sekä avoin klassistinen pyörötemppeli 1820-luvulta. Sveitsiläistyylinen latriini on rakennettu vuoden 1863 Aleksanteri II:n keisarivierailua varten arkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnitelmin. Puistokokonaisuutta täydentää lisäksi ns. piparkakkutalo, joka lienee saanut ulkoasunsa 1800-luvun puolivälissä. Kartanon vanhempaan rakennuskantaan kuuluvat lisäksi päärakennuksen lähellä sijaitsevat kaksi työväenasuntoa 1820- ja 1850-luvuilta. Kartanon laaja puistoalue koostuu maisemapuistosta, puistometsästä ja luonnonmetsäalueesta ja se on suojeltu luonnonsuojelulailla. Kartanon alueella on keskiaikainen kylätontti sekä mahdollisia jäänteitä kartanon ja puiston aiemmista rakennusvaiheista. Alueella on merkittävä joukko 1800-luvun puolivälin puuleikkauksin koristeltuja talousrakennuksia. Kartanoalueen pohjoispuolella on 1860-luvulla rakennettu ns. meijerirakennusryhmä, joka koostuu tilanhoitajan asuinrakennuksesta ja sen siipirakennuksina olevista meijeristä ja meijerikoulusta. Glimsinjoen suussa on koristeellinen pesutupa ilmeisesti 1860-luvulta. Niinikään kartanoalueen pohjoispuolella sijaitsevan, Aurora Karamzinin perustaman kansakoulun vuodelta 1891 on suunnitellut arkkitehti Gustaf Nyström.
Träskändan kartanon kantatilana oli entinen Storträskin perintötila, jonka varhaisin omistaja tunnetaan vuodelta 1492. Suurtilaksi Träskända alkoi kehittyä 1700- ja 1800-luvun taitteessa Viaporissa upseerina olleen C.N. af Klerckerin toimesta. Träskändan laaja puisto istutettiin senaattori C.J. Walleenin omistajakaudella 1830-luvulla. Puistoa laajennettiin huomattavasti Aurora Karamzinin omistajakaudella 1840-1890-luvulla ja muotopuutarha muokattiin tuolloin maisematyyliseksi puistoksi. Puistokokonaisuuteen kuului hedelmä- ja vihannesviljelmiä sekä kasvihuoneita. C.J. Walleen purki Träskändan tuolloisen päärakennuksen ja useimmat ulkorakennukset 1800-luvun alkupuolella ja siirsi päärakennuksen paikan mäelle. Myöhemmin päärakennusta laajennettiin ja kartanon alueelle rakennettiin 1850-1860-luvulla useita puisto- ja ulkorakennuksia. Päärakennus paloi 1888. Nykyinen päärakennus valmistui 1920-luvulla arkkitehtien Armas Lindgrenin ja Bertel Liljeqvistin suunnitelmin, jotka pohjautuivat I.G. Clasonin piirustuksiin. Kartanon pääosan omistus siirtyi Espoon kunnalle 1923, jonka jälkeen kartanon päärakennuksessa toimi kunnalliskoti ja vanhainkoti vuoteen 2005. Kartanon alueelle rakennettiin 1950-luvulla vanhainkodin lisärakennus. Puistosta muodostettiin luonnonsuojelualue 1961.
Träskändan kartano
Mechelininkatu 13-15
Pääkaupunkiseudullakin on paljon niin sanottuja rintamamiestaloja. Miten nämä aikanaan syntyivät, eli jaettiinko tontit ilmaiseksi vai jotakin maksua vastaan? Jos jälkimmäinen vaihtoehto pitää paikkansa, niin oliko hinta suunnilleen sama kaikkialla, vai olivatko toiset alueet kalliimpia kuin toiset? Pääsikö alueen itse valitsemaan, vai osoitettiinko hakijalle tontti vähän mistä sattuu? Suoria vastauksia kiinnostaviin kysymyksiin on valitettavasti mahdoton antaa. Toimistopäällikkö Antero Allisto Helsingin kaupungin kiinteistöviraston tonttiosastolta totesi, että rintamamiestonttien jaosta huolehtineet toimielimet ovat lopettaneet työnsä, ja asiakirjat lienevät Helsingin kaupunginarkiston hallussa. 1950-luvulla rakennettiin Helsingissä viimeiset osakeyhtiömuotoiset rintamamiestalot. Rintamamiestonttien luovutuksesta ovat maanhankintalain säätämisen ja lain toimeenpanon aikoihin (vuodesta 1945 alkaen) kirjoittaneet ainakin Uusi Suomi ja Helsingin Sanomat sekä Suomen Sosiaalidemokraatti. Näissä lehdissä julkaistujen uutisten perusteella on mahdollista löytää se aika, jolloin rintamamiesasioita on käsitelty Helsingin kaupunginhallituksessa ja kaupunginvaltuustossa. Rintamamiestonttien luovutuksesta on mainituissa elimissä tehty ainakin jonkinasteinen periaatepäätös. Siirtoväen ja rintamamiesten asuttaminen oli sodan jälkeisen yhteiskuntahistorian keskeisimpiä kysymyksiä. Huhtikuussa 1945 hyväksytty maanhankintalaki käynnisti laajat toimenpiteet maan luovuttamiseksi siirtolaisille, rintamamiehille, sotainvalideille sekä sotaleskille ja -orvoille. Maanhankintalain perusteella muodostettiin 1950-luvun loppuun mennessä lähes 150 000 uutta viljelmää, tonttia tai lisäaluetta. Rintamamiesten asuntokysymys ratkaistiin myös kaupungeissa asutuslailla. Laukkonen, Veikko: Jälleenrakennusvuosien pientalo Suomessa (Transkustannus, 1987) Suomi 75 : Itsenäisen Suomen historia 3 (Weilin+Göös, 1992) http://fi.wikipedia.org/wiki/Maanhankintalaki
Tapulikaupungin kirjasto
Anu Leimu tapaa ravintolassa poikansa Petteri Väänäsen, joka on Shakespeare-produktion ohjaaja.
Porvoonkatu
"Laru, Laru, älä paru/ vaikka Munkka dunkkaa./ Silkkiuikku, pilkkasiipi/ poukamassas bunkkaa." (runosta Kehtolaulu, s. 52)
Siikaisten talonpoikaisarkkitehtuuri (Vuorijärvi)
Emmi Jurkka oli Teatteri Jurkan perustaja. Hän ohjasi, näytteli ja toimi teatterinjohtajana.
Lahden kauppalan vuoden 1878 asemakaavaan perustuva Mariankadun seremonia-akseli on topografialtaan ainutlaatuinen. Sommitelman monumentaalipäätteinä ovat kaupungintalo ja kirkko, keskellä kauppatori. Lahden ydinkeskusta pohjautuu kauppalan asemakaavaan, jossa sommitelman pääkadut ovat Aleksanterinkatu ja siitä kohtisuoraan risteävä Mariankatu. Mariankadun päät sijoittuvat kaupunkia halkoville harjuille. Mariankadun seremonia-akselin keskelle, maaston matalimpaan kohtaan sijoittuu kauppatori. Nykyään kadun toisena monumentaalipäätteenä on 1912 valmistunut arkkitehti Eliel Saarisen suunnittelema kaupungintalo ja toisena päätteenä 1978 valmistunut akateemikko Alvar Aallon suunnittelema Ristinkirkko. Lahden kaupungintalo sijaitsee Salpausselän harjun rinteessä kaupungin rakennetun keskustan korkeimmalla kohdalla. Arkkitehti Eliel Saarisen suunnittelema kaupungintalo edustaa tyyliltään myöhäistä jugendia. Rakennuksen julkisivumateriaalina on tummaksi poltettu tiili. Mariankadulle päin rakennussommitelmaa hallitsee porrastettu torni, Harjukadun puolella on korostettu valtuustosalia, jonka ikkunat on massiivisesti reunustettu kuparikoristein. Rakennuksen arkkitehtuurissa on yhtäläisyyksiä sekä Helsingin rautatieaseman että Joensuun kaupungintalon kanssa. Vuosisatojen vaihteen arkkitehtuurikäsityksen mukaan kaupungintalon interiöörit on suunniteltu vastaamaan rakennuksen ulkoarkkitehtuuria. Sisätiloissa on käytetty jugendin vahvoja värejä ja luonnonornamentteja. Suuri osa huonekaluista ja valaisimista on Saarisen piirtämiä. Kaupunginarkkitehti Kaarlo Könösen suunnittelema laajennusosa 1930-luvulta on toteutettu Saarisen hengessä. Kauppatoria reunustavat suurikokoiset asuin- ja liiketalot sekä Alatorin puisto muodostavat ajallisesti monikerroksisen kaupunkitilan, jonka edustavaan rakennuskantaan kuuluu rakennuksia 1900-luvun alkupuolelta aina jälleenrakennuskautta edustaviin Starckjohannin ja Pankinportin liiketaloihin.
Lahden alueen kaavoittaminen käynnistyi Lahden kylän tuhouduttua tulipalossa lähes kokonaan 19.6.1877. Suunnitteilla ollut kaupunkihanke jäi toteutumatta ja Lahdesta tuli kauppala 1878. Lääninarkkitehti Alfred Caween laati samana vuonna 22 korttelia käsittäneen asemakaavan, joka oli tyypillinen empirekauden suorakulmainen ruutusommitelma. Kaava-alue muodostaa Lahden kaupungin nykyisen ydinkeskustan. Empirekaavan katuverkosto perustui hierarkiaan. Kauppalan pääkatu oli Aleksanterinkatu, joka sijoittui suunnilleen keskiaikaisperäisen Turun ja Viipurin välisen Ylisen Viipurintien paikalle. Kohtisuoraan pääkatuun nähden hahmoteltiin Maariankatu ja sommitelman keskellä oli kauppatori, joka oli pinta-alaltaan poikkeuksellisen suuri. Torin pohjoispuolella, Mariankadun päätteenä suunnitelmassa oli kirkko ja etelässä hautausmaa. Kaavassa kaupungintalolle tai muulle julkiselle rakennukselle varattiin tontti kauppatorin länsipuolella olevasta korttelista. Lahden kaupunki perustettiin 1905 ja kaupungintalon rakentamista alettiin suunnitella 1906. Kaupungintalon suunnittelusta järjestettiin kutsukilpailu 1910. Kilpailun voitti arkkitehti Eliel Saarinen, joka oli voittanut myös Joensuun kaupungintalon suunnittelukilpailun. Kaupungintalo päätettiin arkkitehti Armas Lindgrenin suosituksen perusteella sijoittaa Mariankadun seremonia-akselin toiseen päähän kadun pääteaiheeksi ja kaupunkimaiseman dominantiksi Caweenin kaavassa suunnitellun hautausmaan paikalle. Kaupungintalo valmistui 1912 ja kaupunginarkkitehti Kaarlo Könösen piirtämä lisäsiipi 1934. Saarinen sunnitteli myös Kaupungintalon puiston, mutta se toteutettiin kuitenkin kaupunginpuutarhuri Johan Laurilan karsimana. Kaupungintalo vaurioitui vuoden 1918 sodassa, 1939 rakennukseen osui palopommi ja 1981 rakennus kärsi tulipalosta. Kaupungintalon entistävä rakentaminen valmistui 1985. Kauppatorin länsipuolella oleva kortteli jäi kaupungintalon rakentamisen jälkeen käyttämättä. Kortteliin rakennettiin Alatorin puisto ja Starckjohannin liiketalo 1950. Mariankadun toisena päätteenä oli jo Caweenin laatimassa kauppalan asemakaavassa kirkon paikka. Ensimmäinen kirkko rakennettiin 1890. Jo 1920-luvulla kirkko osoittautui liian pieneksi. Vanha puukirkko purettiin 1977 ja uuden kirkon suunnitteli akateemikko Alvar Aalto. Ristinkirkko valmistui 1978. Kirkkopuisto on Lahden vanhin puisto. Ruutukaavassa ollut kirkkotori muuntui ajan kaupunkisuunnitteluihanteiden mukaiseksi kirkkopuistoksi. Arkkitehti Alvar Aalto halusi puiston säilyvän alkuperäisellään ja näin taphtuikin.
Lahden kaupungintalo, kauppatori ja Mariankadun seremonia-akseli
Yrjönkadun mutkat
Oulaisten rautatieasema
Olisin tiedustellut Helsingin Sörnäisissä Elannon leipätehtaan vieressä sijaineen tulitikkutehtaan historiasta? Tehtaan historiasta löytyi varsin vähän materiaalia, johtuen ehkä sen lyhyeksi jääneestä toiminnasta. Sain kaupunginmuseon pöytäkirjoista sähköpostitse rakennuksen käyttötarkoituksen muutosta koskevan otteen. Liitän tähän tulitikkutehtaan historiasta kertovaa osuutta. Helsingfors Tändsticksfabriks Ab:n rakennuttama teollisuusrakennus valmistui Hämeentien, silloisen Itäisen Viertotien varteen vuonna 1874. Tulitikkutehdas toimi rakennuksessa vain vuoteen 1882 asti, jolloin yhtiö teki vararikon. Tämän jälkeen rakennuksen käyttö ja käyttäjä on vaihtunut useaan otteeseen. Jo vuonna 1889 tilat muutettiin työväestön asuntokasarmiksi. Suunnittelijana toimi rakennusmestari K. G. Järvinen, joka laati myös seuraavana vuonna rakennuksen koillispäätyyn sijoittuneen pajan suunnitelmat. Vuonna 1896 rakennuksen pohjakerrokseen sijoittui K. F. Anderssonin suunnittelema leipomo. 1800- ja 1900-luvun vaihteessa rakennus oli muun muassa Leonard Lindelöfin konetehtaan ja sen jälkeen Helsingin Uuden rautasänkytehtaan käytössä. Elannon ostettua koko korttelin myös tulitikkutehtaan rakennus siirtyi osuusliikkeen omistukseen vuonna 1906. Kuitenkin vasta vuonna 1917 rakennus siirtyi Elannon omaan käyttöön, kun siihen sijoitettiin keskusvarasto, makkaratehdas, korjauspaja ja puusepän verstas sekä maalaamo. Tässä yhteydessä myös rakennuksen välipohjia vahvistettiin ja uusittiin. Vuosina 1919–1920 rakennuksen keskiosaa korotettiin, mikä on edelleen nähtävissä julkisivuissa. Vuosien kuluessa sekä sisätiloissa että julkisivuissa on tehty lukuisia pienempiä muutoksia. Lisäksi Kaija Hackzellin teoksessa Viertotietä itään ja länteen (Helsingin vanhoja kortteleita 3.), kerrotaan tehtaan olleen ensimmäinen osakeyhtiö Sörnäisten kulmilla. Työntekijöitä oli parhaimmillaan satakin henkeä.
Ravintola Hamlet
"Numminen astui Mechelininkadulla sijaitsevan Mignon-baarin ovesta sisään ja käveli hajamielisesti tiskille tilaamaan pullollisen lahtelaista. Sie oot Numminen, hän kuuli äänen viereltään. Numminen kääntyi ääntä kohden: Haitto! Numminen nosti pullonsa Haiton pöytään. Haitto viittasi vieressä istuvaan mieheen ja kertoi tulleensa tämän kanssa Perhosta tänne odottamaan vaimoaan Eevaa. Siehän et ole tavannu miun vaimoo. Hää on maailma paras naine. Haitto oli nyt lomalla. Mut ajattele, mie treenaan joka päivä. Ihmiset puhhuu, ett hää on ihmelapsi. Mutta taito ei säily itsekseen. Sen hyväksi täytyy työskennellä kaiken aikaa. Em mie olis se, mikä mie olen, jos mie en harjottelisi. Nyt hää tullee. Täss on Eeva. Numminen." (s. 204)
Sorvali, Miitta
Mauranen, Rea
Sippola on harvoja kirkonkyliä, joissa maantiehen tukeutuva kylärakenne on selkeästi säilynyt. Sippolassa yhdistyvät havainnollisesti myös kirkollisen ja historiallisen maanomistuksellisen vallan merkit kirkon ja kartanon ympäristöinä. Sippolan kirkonkylä sijaitsee samannimisen joen varrella, laajan, kumpuilevan maanviljelysmaiseman keskeltä kohoavalla saarekkeella. Kylän rungon muodostaa vanhan linjauksen säilyttänyt maantie, jota reunustavat nauhana historialliset rakennukset, kirkko ja kartano sekä kirkonkylävaiheesta periytyvät yksityistalot ja kaupat. Sippolan uusgoottilainen tiilikirkko on arkkitehti C. J. von Heidekenin 1874 suunnittelema. Hautausmaalla on arkkitehti K. A. Wreden 1890 suunnittelema uusgoottilainen von Daehn-suvun hautakappeli. Sippolan kartano on 1600-luvun puolivälissä perustettu säteri, yksi maaherra Lorentz Creutzin monista kartanoista. Kartanon nykyinen rakennuskanta on peräisin kapteeni Alexander Leonard von Daehnin ajalta 1830-luvulta, jolloin kartano kuului maamme merkittävimpiin tiloihin. 1836 valmistuneen puisen päärakennuksen ulkoasu on lääninarkkitehti G. Th. Chiewitzin 1850-luvulla suunnittelema ja arkkitehti Jac. Ahrenbergin 1890-luvulla laajentama ja korottama. Sippolan kirkonkylä on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta Sippolanjoen ja Summanjoen laaksot.
Sippola kuului 1600-luvulla Creutz-suvun suureen maaomaisuuteen ja Sippolan ensimmäinen kirkko oli valtaneuvos Lorentz Creutzin rakennuttama kappeli. Turun rauhaa 1743 edeltäneen venäläismiehityksen aikana kartanon rakennukset poltettiin ja tila autioitui. Sippola siirtyi von Daehn –suvulle 1784. Sippolan hovin omistaja kapteeni Alexander Leonard von Daehn lahjoitti maata nykyisen kirkon rakentamista varten ja osallistui kirkon rakentamiseen 1870-luvulla. Edeltänyt, tuolloin huonokuntoinen pitäjän järjestyksessä toinen kirkko vuodelta 1737 sijaitsi nykyistä kirkkoa ympäröivällä hautausmaalla. Sippolan kartanon maista ja torpista muodostettiin itsenäisiä tiloja 1902. Päärakennus ja loput viljelysmaista siirtyivät valtiolle 1909, ja kartanon suojissa aloitti toimintansa koulukoti.
Sippolan kirkonkylä
Rönkkö, Markku
Vaalijalan hoitolaitos lukeutuu jälleenrakennuskauden laitosarkkitehtuurin parhaimmistoon. Rakennusten kokonaissommitelma ja ensimmäiset rakennukset perustuvat arkkitehti Yrjö Lindegrenin suunnitelmiin. Pieksäjärven pohjoispäähän puistomaiseen rantametsään rakennettuun alueeseen kuuluu kolmisenkymmentä hoitola-, huolto- ja asuinrakennusta. Suunnitelma on laadittu paviljonki-periaatteella niin, että eri hoitoryhmillä on omat rakennuksensa, jotka on kytketty toisiinsa lasikäytävillä. Paviljongit ja lasikäytävät kiertyvät keskuspihan eli ”ruusupihan” ympärille. Paviljonkirakennuksissa on vaalea rapattu alaosa, tumma puinen yläkerros ja jyrkkä tiilikatto. Jyrkkälappeiset kirkko ja juhlasali ruusupihan keskellä sisältyivät jo Yrjö Lindegrenin arkkitehtikilpailun voittaneeseen ehdotukseen. Niiden pohjalta ovat syntyneet myöskin 1958 valmistuneet Aulis Blomstedtin suunnittelemat rakennukset. Talousrakennukseen liittyvä vesitorni kohoaa pihapiirin maamerkkinä. Henkilökunnan asunnot, joista osa on myöhemmin otettu laitoskäyttöön, ovat keskuspihan ulkopuolella.
Suomen kirkon sisälähetysseura perustettiin 1905. Sortavalan Diakonissalaitos siirtyi sen omistukseen 1906, ja siellä aloitti 1918 toimintansa Kasvattajaopisto lastenkotien johtajattarien ja muiden lastensuojelutyöntekijöitten kasvattamista varten. Seuran työmuotojen laajentuessa Sortavalaan rakennettiin uusia tiloja. Sotien jälkeen seuran oli etsittävä uudet toimitilat. Uudeksi keskuspaikkakunnaksi tuli Pieksämäki, jonne rakennettiin Raamattutalo, Diakonissalaitos, Koivurannan lastenkoti ja Vaalijalan keskuslaitos. Suomen kirkon sisälähetysseuran Vaalijalan vajaamielishoitolan vastaanotto- ja keskuslaitoksen kutsukilpailun voitti arkkitehti Yrjö Lindegren. Lindegren sijoitti laitosrakennukset kirkkopihan ympärille ja asuinrakennukset rantaan. Vaalijalan vajaamielishoitola rakennettiin vaiheittain 1948-1966 entisen Nenonpellon kersantin sotilasvirkatalon paikalle. Yleissuunnitelma ja suurin osa ensimmäisen vaiheen, 1948-1950, rakennuksista on arkkitehti Yrjö Lindegrenin (1900-1952) suunnittelemia. Lindegren oli tullut tunnetuksi aikaisemmin urheilualueiden ja -rakennusten suunnittelijana (ks. Olympiastadion ja Riihimäen urheilupuisto). Lindegrenin kuoleman jälkeen Vaalijalan suunnittelua jatkoi arkkitehti Aulis Blomstedt, joka suunnitteli mm. Vaalijalan kirkon. Blomstedt laati suunnitelmat Lindegerenin ideoita ja arkkitehtuuria kunnioittaen. Hoitolaitos eli kuntoutuskeskus on alkuperäisessä käytössä ja Savon kehitysvammapiirin kuntainliiton omistama.
Vaalijalan kuntoutuskeskus
Alavuden kirkko on Pohjanmaan kirkkoarkkitehtuurissa harvinainen 1900-luvun alussa rakennettu art nouveau -tyyliä edustava kivikirkko. Alavuden ensimmäisen kirkon paikalla sijaitseva Muistojen kappelin alue on ainutlaatuinen neljän sodan sankarivainajien hautausmaa. Alavuden kirkko on muodoltaan pitkäkirkko. Rapattua tiilikirkkoa kattaa korkea katto, jonka harjalla on kapea ja korkea torni. Aumakaton sekä pitkien sivujen klassismia lähestyvät kaaripäätyaiheet antavat rakennukselle persoonallisen ilmeen. Kolmilaivaisen kirkon sakaristo on runkohuoneta matalampi. Aiempaan kirkkoon kuulunut erillinen, puinen kellotapuli on valmistunut 1825 (C. Bassi). Kirkon läheisyydessä on myös pitäjänmakasiini. Kirkkomaasta osa on erotettu Eero Schroderuksen ja Ilmari Wirkkalan suunnittelemaksi 1939-1944 sotien sankarihautausmaaksi. Muistojen kappelin alueella on useita muistomerkkejä: Suomen sodan muistomerkkejä ovat rautapatsas ja kiviobeliski, vuoden 1918 sodan uhrien kummulla on Eino Schroderuksen suunnittelemat soihtupylväät.
Alavudelle valmistui saarnahuone 1674. Se, samoin kuin toinen kirkko, joka paloi pääsiäisaamuna 1912, sijaitsivat nykyisen sankarihautausmaan ja 1955 valmistuneen, arkkitehti Eino Schroderuksen suunnitteleman, Muistojen kappelin paikalla. Alavuden nykyisen kirkon suunnitteli arkkitehti Kauno S. Kallio ja se rakennettiin 1913-1914. Kirkkoa korjattiin 1957 ja 1975.
Alavuden kirkko ja Muistojen kappelin alue
Käärmetalo
Näyttelijäntie
Ristikkokatu
Grönqvistin talo
Jusupoffin huvila
Unioninkatu
Oulun tarkka-ampujakasarmit
Husön kartano
Husön kartano on nykyään yksi suosituimmista ratsastuskouluista pääkaupunkiseudulla.
Odotuskatos
Uusi odotuskatos ja päälaiturin muutostyöt Vuonna 2002 Helsingin kaupungin liikennelaitos rakennutti uuden odotuskatoksen korvaamaan tarpeettomaksi käynyttä lipunmyyntikioskia. Lippujen myynti oli jo muutaman vuoden ollut lauttahenkilökunnan tehtävänä, mutta nyt tehtävä siirrettiin kokonaan automaateille. Uuden katoksen suunnitteli arkkitehti Kari Järvinen/ Kari Järvinen ja Merja Nieminen, arkkitehdit SAFA. Katos suunniteltiin läpinäkyväksi kevyeksi lasirakenteeksi siten, että se mahdollisimman vähän peittäisi Rantakasarmia, saaren tunnistettavaa porttirakennusta. Sateelta ja tuulelta suojaava katos rakennettiin päistä avoimeksi ja helposti läpikuljettavaksi. Lippuautomaatit sijoitettiin portiksi kulkuväylän kummallekin puolelle. Laiturialuetta järjestettiin uudelleen merenkulkuviranomaisten tiukentuneiden vaatimusten takia ja uuden henkilölautan käyttöönoton yhteydessä. Uusien määräysten mukaan lauttaan siirtyvät matkustajat on pystyttävä tarkkaan laskemaan. Tätä varten laiturialue aidattiin ja matkustajat kulkevat sakaraporttien läpi. Henkilökunta lisää laskimen lukemaan puomin kautta päästetyt pyörätuolilla ja polkupyörän tai lastenvaunujen kanssa kulkevat matkustajat. Vuonna 2006 laskentaa varmistamaan asennettiin laiturialueelle vielä turvakamerat. Laiturialueen järjestelyn tarkoituksena oli myös erottaa toisistaan lautasta purkautuva ja lauttaan pyrkivä liikenne. Tässä ei ole täysin onnistuttu, koska kesän ruuhkatilanteissa isojen henkilömäärien ohjailu on osoittautunut vaikeaksi. Opaste- ja aitausjärjestelyin tilannetta yritetään kehittää edelleen.
Puretun lippukioskin historiaa (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Lauttarannan lippukioski on rakennettu 1970-luvulla museoviraston arkkitehdin Esko Vormalan piirustusten mukaan. Lippukioski on toiminnassa vain vilkkaimpina turistiaikoina, muulloin liput ostetaan automaatista tai lautan henkilökunnalta. Kioski sijaitsee 1950-luvulla rakennetun laiturin kupeessa. Viime vuosisadalla laivamatkustajat käyttivät T-laituria, joka rakennettiin matkustajaliikenteen päälaituriksi vuosina 1868-1970 upeana keskeissommitelmana Rantakasarmin C 1 kanssa. Nikkarityyliset puiset paviljongit olivat runsain puuleikkauksin koristetut. Toinen paviljongeista oli varattu alemmille arvoille, toinen upseereille. Vuonna 1992 arkkitehti Are Öyasäter suunnitteli uuden lippukioski- ja katosjärjestelmän, jota ei ole vielä toteutettu. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: MV SL VIK C 1402-1406. SLHK suunnitelma-asiakirjat. KA VSA 17044. Kuva: MV SL Valokuva.
Kaksi bultsaria Aleksia kulkee. Asu heillä ehkä hieman liian vapaa
Albertinkatu
Sibeliuksenkatu 11
"Suomalainen Teatteri sen sijaan oli meille läheinen. En muista sellaista aikaa, jolloin en olisi käynyt Arkadia-teatterissa. Isä tilasi aition, ja sinne sitten tungettiin niin monta lapsista kuin suinkin mahtui. Muutama istui vanhempien sylissä, toiset nojasivat kaidetta vastaan, mutta istuiko vai seisoiko, sitä ei huomannut, kaikki ulkonainen unohtui päästessä taiteen taikamaailmaan. Ensimmäisiä kappaleita, joita muistan, on Kultaristi. Siinä viehättävä Lilli Kurikka oli pääosassa. Se oli laulukappale, ja orkesteria johti Robert Kajanus. Orkesterin tila oli kovin ahdas, ja tapana oli, että esiintyjän saadessa kukkia orkesterin johtaja kurkottautui yli orkesterinsa ja ojensi suoraan näyttämölle kukat taiteilijalle." (s.193-194)
Lehtinen, Kai
Atun kartano on poikkeuksellinen kartanotalouden ja siihen liittyneen teollisuustoiminnan muovaama historiallinen ympäristö. Slagitiilisten talousrakennusten lisäksi kartanon talouskeskukseen kuuluu teollisuustoiminnan jäänteitä ja rakennuksia, kuten kartanon sahan kaksi työväen asuinkasarmia. Atun kartanon teollisuushistoria on pitkä ja monipuolinen ja koostuu mm. kaivos- ja sahatuotannosta. Kartano sijaitsee noin 10 km pitkällä Attumaan saarella. Kartanopihaa neljältä sivulta rajaavista punamullatuista rakennuksista vanhimmat ovat 1700-luvun alkupuolelta. Talouskeskukseen liittyy kuonatiilistä rakennettuja ulkorakennuksia ja ns. kahvimyllytaloja. Saaren etelärannalla sijainnut suursaha on purettu, mutta kartanon ympäristössä on säilynyt sahan työväestölle rakennetut kaksi kookasta kaksikerroksista työväenkasarmia, Storgård ja Grankulla sekä lukuisia pieniä työväen asuntoja, jotka toimivat kesäasuntoina. Sahalaitoksesta on säilynyt tiilinen voima-asema ja sahakoneiden betoniset perustukset. Saharannassa on pienvenesatama. Kartanon talouskeskuksesta luoteeseen johtaa puukujanne kahdelle veden täyttämälle kaivoskuilulle ja rannan lastauspaikalle. Atun lukuisat rakennukset sijaitsevat hajallaan pienipiirteisessä saaristomaisemassa, jossa pienet peltoaukeat ja matalaa puuta kasvavat metsäsaarekkeet vuorottelevat.
Atun rälssikartano mainittiin kirjallisissa lähteissä jo 1400-luvulla. 1560-luvulla Paraisten pitäjän vanhimpiin kuuluvassa Atun kylässä oli kahdeksan taloa. 1600-luvun lopussa kylän kaksi muuta rälssitilaa yhdistettiin Atun säteriin. Kartanon mailta louhittiin metalleja, mm. rautamalmia 1840-luvulla. Kartanon alueella toimi myös tiiliruukki, hiilenpolttouuni ja meijeri, 1900-luvulla oma sähkölaitos ja mylly. Sahateollisuuden nousukauden aikana kartanon alueelle perustettiin höyrysaha 1872. Atun saha oli Paraisille perustetuista suurin ja huippuvuonna 1915 siellä työskenteli yli 150 henkeä. Atun suurtilan saha toimi vuoteen 1951, jonka jälkeen se purettiin.
Atun kartanoympäristö
Kutosen ratikan päätepysäkki on nykyisin Arabianrannassa, jonne ratikka ajaa Hämeentieltä Arabiankadun kautta. Mielestäni ainakin Arabiankadulla, ehkä Hämeentielläkin on ollut vanhat kiskot jo useita vuosia ennen kuin nykyiset kiskot rakennettiin. Mitkä nämä kiskot olivat? Entä mihin niitä on käytetty ja milloin viimeksi? Saimme tämän vastauksen Suomen Raitiotieseuralta (http://www.raitio.org): Kysyjä tarkoittaa mahdollisesti uutta kuutoslinjaa, joka kiskotettiin jo 2001 Hämeentien, Arabiankadun ja Arabianrannan kohdalta. Ainoastaan päätesilmukka jäi tuolloin tekemättä, koska sinne tuli tätä myöhemmin pysäköintihalli, ja kiskotus sille kohtaan voitiin tehdä vasta myöhemmin. Kiskot tulivat siis kesällä 2001, ja olivat tulevan kuutosen linjaa, joka siis valmistui jo hyvissä ajoin. Mitään vanhaa linjaa ne eivät olleet. Linjan 6 pidennys Arabianrantaan onkin ensimmäinen suurempi muutos Toukolan raitiotielinjalla 45 vuoteen. Mikäli kysyjä on nähnyt raiteita ennen vuotta 2001 kyseessä voivat olla ”Kaivoskärry”-kiskot, joita rakennettiin Arabian tehtaan tarpeisiin kuljettamaan tehtaalle raaka-aineita, muun muassa lasia ja hiekkaa. Vuonna 1863 avattiin muun muassa Pasilan ja Sörkän välille VR:n kiskot, ja Sörkästä Lautatarhan päästä raiteet veivät myös Arabiaan.
Väänänen, Jari
"Kolmas linja 11:ssä elettiin jatkuvassa häädön odotuksessa. Talo oli tuomittu purettavaksi, mutta purkutöiden alkamista lykättiin kerta kerralta. Vähän ennen joulua oli tulla ennenaikainen lähtö: talossa syttyi tulipalo." (s. 184)
Tammisaaren ulkosaariston kalastajatilat (Espingskär)
Alaponkun asuinkenttä Sompion kolliskairassa, Lokan tekojärven koilliskulmassa on yksi harvoista jäljellä olevista uudistaloista, joita perustettiin Luiro-joen ylimpien latvahaarojen varrelle 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Alaponkun pihapiiri on esimerkki aikaisemmin tyypillisestä Sompion Lapin erämaatalosta. Alaponkun talon pihapiirin poikki kulkee vanha Lokasta Mutenian kautta Vuotsoon johtanut, nyttemmin Lokan tekoaltaan katkaisema polkutie. Alaponkun päärakennuksen ja talousrakennusten välistä rinteen suuntaisena kulkeva tie jakaa pihapiirin mies- ja talouspihaan. Kenttä on raivattu loivasti etelään viettävään rinteeseen, asuinrakennus sijaitsee ylärinteessä ja karjasuoja korkeusasemaltaan alempana. Hirsisen päärakennuksen länsipäässä on iso pirtti ja itäpäässä kamari sekä sen eteläpuolella kamarin pituinen, kapea eteinen. Päärakennuksen eteläseinustalle on myöhemmin rakennettu kaksikerroksinen umpikuisti. Asuinkentän alkuperäiseen rakennuskantaan ovat kuuluneet asuinrakennuksen lisäksi raivatun alueen eri osiin harvakseltaan sijoitetut makasiini/talli, navetta, kaivo, halkoliiteri, ulkouuni, savusauna, tolla eli lato, maakellari ja rehukuoppia. Ns. uusi makasiini on rakennettu 1930-luvulla. Paikkaan liittyy myös henkilöhistoriallista merkitystä maineeltaan ristiriitaisen poromiehen Aleksanteri (Aleksi) Hihnavaaran, liikanimeltään Mosku asuinpaikkana.
Venäjän, Norjan ja Ruotsin rajajärjestelyt 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla johtivat siihen, että Enontekiön porosaamelaisten vuotuinen jutokeino Jäämeren rannikon ja perinteisten kesälaidunten välillä katkesi. Kymmenkunta koutokeinolaista ja enontekiöläistä saamelaisperhettä siirtyi Saariselän ja Raututunturin sekä niiden eteläpuolisen Sompion alueelle. Sompion aikaisempi väestö koostui suomalaisista muutaman talon erämaakylistä sekä metsästystä ja kalastusta harjoittavista metsäsaamelaisista. Tulokkaat rakensivat turvekotakyliä mm. Kopsusjärvelle, Sompiojärvelle ja Vuotsoon, 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa siirryttiin hirsitaloihin ja 1900-luvun ensimmäisten vuosikymmenten aikana perustettiin uudistiloja Luiron eli kulkukeinon varrelle ja heinämaiden ääreen. Sodankyläläinen Matti Hietala asettui asumaan Luiroon laskevan Korvasjoen varteen 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Ylempänä Luiron varressa asuneen saamelaisen Matti Ponkun poika osti 1908 Hietalan talosta puolikkaan, jonka nimeksi pantiin Alaponku. Asuinrakennus valmistui vuosien 1905 ja 1908 välisenä aikana. Mestarina oli pohjalainen kirvesmies Heikki Saarela, joka oli rakentamassa Luirolle muitakin saamelaistaloja. Kuisti rakennettiin jälkikäteen 1933. Alaponkun rakennukset ja pihapiiri kunnostettiin työllisyystyönä Museoviraston valvonnassa 1997-1998.
Alaponkun erämaatalo
Roihuvuori
Missä osoitteessa tai talossa Helsingissä toimi kenraalikuvernöörin kanslia Suomen ollessa Venäjän suuriruhtinaskunta? Helsingin kaupunginmuseosta kerrottiin, että kenraalikuvernöörin kanslia toimi noin vuoteen 1910 osoitteessa Tähtitorninkatu 2 ja siitä eteenpäin osoiteessa Vuorimiehenkatu 1, 2. ja 3. krs. Kenraalikuvernöörin viraston osoite oli Etelä-Esplanadi 6 (nyk. Smolna). Tiedot kyseisistä osoitteista ovat Helsingin osoitekalentereista.
Anu Seppälä: Lindhin ateljeessa kohtasi Helsingin vallasväki. Muotokuvamaalari J.E. Lindh vaikutti Helsingissä 1827-1865.
Aro, Matti
Kuka oli Katariina Saksilainen? Hänen mukaansa on nimetty katu Helsingissä. Katariina Saksi-Lauenburgilainen (1513 - 1535) oli Ruotsin kuningatar. Sachsen-Lauenburgin herttuan tytär Katariina oli Kustaa Vaasan ensimmäinen puoliso ja kuningas Eerik XIV:n äiti. Hänen jälkimaineensa on ollut huono, koska hänet on nähty Kustaa Vaasan ja erityisesti Eerik XIV:n vastustajien silmin, ja hänen on oletettu siirtäneen poikaansa kielteisiä luonteenpiirteitään. http://artikkelihaku.kansallisbiografia.fi/haku/tiivdisplay.php?recid=281
Jos Helsinki on hetkisen kaunis, kun on valkoinen maa, pian räntää sataa taas. Jos Helsinki on hetkisen kaunis, se unta on vaan, turhaa unelmaa
Kansallisarkisto
'Tunturikadulla sijaitsi myös tosi tärkeä kauppahalli. Ropon perhe hallitsi makkara- ja lihapuolen. Voi- ja juusto-osasto ja vihannesosasto olivat eri kauppiaiden hallinnassa. Kauppahallista ostettiin viilille alusmaito ja voiosastolta leikattiin ompelulangan näköisellä langalla sopiva pala.' (s. 8)
Moni muistelee haikeudella laajan valikoiman kauppahallia.
Kaipainen, Eino
"Kevättalvella muutettiin Sörnäisiin. Siellä oli paljon avarampaa, kun kivitaloja ei ollut ollenkaan. Pitkinä pirttiriveinä seisoivat puutalot katujen varsilla, eikä kaikilla kaduilla ollut edes nimiä. Vain neljäs linja oli sekin, jonka varrelle numeroon 22 me muutimme, ja talo olikin melko uusi. Vastapäisellä puolen katua oli talo numero 17 viimeinen, ja siitä alkaen oli joka puolella vain kitukasvuista metsää ja kalliota." (s. 49)
Martta Salmela-Järvisen muistelmat lapsuuden Helsingistä. Osoitteessa Neljäs linja 22 sijaitsi yksi asunnoista, joissa hän ehti asua äitinsä kanssa.
Stevenson, William
HJK:n edustusjoukkue
Palman alueen huvila-asutus (Villa Metsola)
"He menivät illalla Kaisaniemeen pyöreään ravintolaan ja näkivät toisensa koko ajan, lupailivat nähdä ja tavata ja olla yhä samassa kaupunginosassa, opiskella ja muistella menneitä yhdessä." (s. 199-200)
Pörssiklubi oli vanha instituutio ja sellaisenaan sillä oli keskeinen merkitys myös klubiperinteen säilyttäjänä Suomessa. Suomalaisen Klubin ohessahan se nimittäin oli ainoa jäsenistönsä suljettuna kohtauspaikkana toimiva huoneisto Helsingissä. Klubin harrastustilat biljardisaleineen, lehtihuoneineen, ravintoloineen ja sen kabinetteineen huokuivat arvokkuutta, minkä ohessa myös klubi-iltojen esitelmät olivat yleensä arvostettuja.
Iskelmätähti ylpeili keittiöllään-artikkeli. Olavi Virran koti Meritullinkatu 12:ssa 1950-luvulla.
Vääksyn kanava ja siihen liittyvät rakenteet edustavat kanavarakentamisen huippukautta 1800-luvun jälkipuoliskolta. Huomattavassa vesistö- ja harjumaiseman solmukohdassa sijaitsevan, II Salpausselän erottamien Vesijärven ja Päijänteen välisen Vääksyn kanavan pituus on 1306 metriä ja leveys 9 metriä. Kanavan rakentamisen ajalta peräisin olevassa puistossa on 1900-luvun alun odotushuone ja kanavakasöörin asuinrakennuksiin liittyvää rakennuskantaa sekä 1920-luvulla rakennettu valmistunut 1959. Huviloista Suviniemi on rakennettu 1890-luvulla. Kanavan länsipuolella virtaavan Vääksynjoen varrella on 1700- ja 1930-luvulla rakennettu myllyrakennus, joka on nykyisin myllymuseona.
Päijänteen ja Vesijärven välissä sijaitseva Vääksynvirta on Asikkalan vanhimpia myllypaikkoja. Vesimyllyistä on kirjallisia tietoja jo 1400-luvulta. Vääksynvirta oli myös merkittävä ankeriaan kalastuspaikka. Ylisen Viipurintien pohjoisempi linjaus seurasi II Salpausselkää ja ylitti 1700-luvulla Vääksynvirran alajuoksulla. Varsinaista kyläasutusta Vääksyyn ei kehittynyt ennen kanavan rakentamista. Kanavan rakentaminen tuli tarpeelliseksi 1860-luvulla, jolloin Riihimäki-Pietari radan linjaus päätettiin. Kanavan avulla saatiin Päijänteen laivaliikenne Vesijärven eteläpuolelle rakennettavan Riihimäki-Pietari -rautatien yhteyteen. Vesijärven kanavan ja Pietarin radan rakennustyöt aloitettiin 1868 osana valtion hätäaputöitä, joilla pyrittiin helpottamaan edellisenä vuonna alkanutta nälänhätää. Vesijärven kanava valmistui 1871. Kanavaa laajennettiin 1908-1911 laivojen koon kasvaessa. Kanavan joenuomaa mukailevia kaarteita loivennettiin, sulku rakennettiin betonista ja päällystettiin graniitilla. Kanavan kääntösilta korvattiin läppäsillalla 1975. Myöhemmin Vääksyn kanavana tunnetusta kanavasta muodostui Hämeen vilkkaimmin liikennöity kanava. Kanavan rakentamisen jälkeen Vääksystä kehittyi Asikkalan pitäjänkeskus. Liikenteen, rautateiden, kanavien ja höyrylaivojen, kehittyminen tarjosi huvilakulttuurille hyvän leviämisreitin. Kanavamiljöössä sijaitseva Danielson-Kalmarin 1890-luvulla rakennettu huvila Suviniemi on alueen vanhin. Valtioneuvos J.R. Danielson-Kalmari osti uusrenessanssityylisen huvilan 1892 ja vietti siellä kesiä vuosina 1892-1933.
Vääksyn kanava
Tarina helsinkiläisistä laitapuolenkulkijoista ja rikollisen murhasta.
Linnunlaulun huvila 8
Korvanniemi on maisemallisesti ikivanhan agraarimaiseman edustaja ja sen rakennuskannan ryhmittely liittyy vanhaan kylämuodostuksen perinteeseen. Korvanniemen kylän maatilat ovat asettuneet kapealle kaistaleelle Nuasjärven pohjoisrannalle. Maisemallisesti merkittävä paikka on Kamarilahti dyynimäisine mäntyniemineen. Tummaan metsään rajautuvan kylän maisema jyrkkine vaaranrinnepeltoineen ja laidun- ja hakamaineen on vanhakantaista, arkaaista. Kylä jatkaa kainuulaista agraariperinnettä, vaikka rakennuskanta onkin monessa paikoin uutta. Kylän talot Merilä, Erola, Vanhatalo, Kantola, Korva, Keskitalo ja Uusitalo ovat tiheänä ryhmänä kylätien molemmin puolin. Erolan päärakennusta vuodelta 1906 on laajennettu 1912 ja vuorattu 1930-luvun alussa. Korvanniemen eteläkärjessä sijaitsevan Uusitalon asuinrakennukset ovat 1890-luvulta ja 1970-luvulta, aitta 1700-luvun lopulta. Varsinaisen kyläasutuksen länsipuolelle 1900-luvun alussa syntynyt huvila-alue on Sokajärven ohella Kainuun ainoa varsinainen huvila-alue. Kajaanilaisten säätyläisten huviloita ovat mm. Aarreniemi (1908, laajennettu 1918), Horsmala (1923) ja Päiväkumpu (1913). Horsmalan huvilan rannassa olleesta kylän laivalaiturista on säilynyt jäänteitä.
Korvanniemelle Oulujoen vesireitin varrelle syntyi asutusta jo 1500-luvulla. Turunkorvan talo oli Kajaanin hopmannina linnan rakentajana tunnetun majuri Samuel Långin hallussa 1600-luvulla. 1600- ja 1700-luvun taitteessa tilaa isännöi Simon Afflecke eli legendaarinen Simo Hurtta, jonka raaka veronkantotapa nostatti kapinamieltä. Venäläiset joukot hävittivät Turunkorvan 1716 kuten Kajaanin linnankin. Kylä pysyi pitkään pienenä. 1900-luvun alussa alueelle syntyi huvila-asutusta.
Korvanniemen kylä
Adolf Lindforsin tie
Nikkilän sairaala-alue on yhtenäiseen suunnitelmaan perustuva entinen mielisairaala-alue, joka kuvastaa sairaalarakentamisen suunnitteluperiaatteita paviljonkisairaaloiden rakentamisen varhaisvaiheesta alkaen. Nikkilän sairaala sijaitsee metsäisellä kumpareella, peltojen keskellä Nikkilän taajaman itäpuolella Sipoonjoen itärannalla. Alue muodostuu useassa rakennusvaiheessa 1900-luvun alkuvuosista alkaen rakennetuista entisen Helsingin kaupungille kuuluneen mielisairaalan rakennuksista. Rakennuskanta ryhmittyy pohjois-eteläsuuntaisen keskusakselin varaan. Pohjoisosassa, missä on alueen sisääntulo, ovat hallinto- ja asuinrakennukset. Keskiosassa ovat yhteistilat kuten kirjasto- ja kerhorakennus sekä ruokala ja niiden molemmin puolin kaarevassa muodossa 11 potilaspaviljonkia. Huolto- ja maatalousrakennukset on sijoitettu vapaammin alueen eteläosaan. Monesta rakennusvaiheesta ja tyylisuuntauksesta huolimatta alue on muodostaa yhtenäisen kokonaisuuden. Nikkilän sairaala-alue on 2000-luvun alussa muutettu Itäinen Jokipuisto -nimiseksi asuinalueeksi.
Nikkilän sairaalan perustamista Sipooseen edelsi vuodesta 1901 alkaen vaihe, jolloin Helsingin kaupungin köyhäintalon täynnä olevilta mielisairasosastoilta sijoitettiin yli 50 hoidettavaa perhehoitoon Sipooseen. Sairaanhoidolliset näkökohdat puolsivat mielisairaalan sijoittamista maaseudulle, jossa potilaita varten voitaisiin järjestää enemmän tilaa. Oleskelun rauhallisessa ympäristössä ja sopivan työskentelyn ulkoilmassa katsottiin vaikuttivat tervehdyttävästi mielitautien kulkuun. Nikkilän sairaala suunniteltiin Euroopassa yleistymässä olleen paviljonkisairaalatyypin mallin mukaan. Sairaalan piirustukset laati 1909 arkkitehti E.A. Kranck. Sairaalan rakennukset sijoitettiin metsämaastoon, keskiosaan pohjois-eteläsuuntaiset hallinto- ja talousrakennukset ja niiden itäpuolelle miesten ja länsipuolella naisten hoitopaviljongit. Sairaalan ensimmäinen vaihe valmistui 1914, minkä jälkeen sitä laajennettiin useassa vaiheessa, mm. 1920- ja 1940-luvuilla. Vuonna 1945 Nikkilässä oli 1100 sairaansijaa. Sairaalatoiminta loppui 1999.
Nikkilän sairaala-alue
Kävellessäni Helsingin keskustassa tuli mieleen vanhoja muistoja. Kysyisin minä vuonna Kappelin ulkoilmaterassi "typistettiin" hiekkakäytävälle? Esplanadin Kappeli on olemassaolonsa aikana kokenut useita muutoksia, mutta en ole löytänyt tarkkaa ajankohtaa sille, milloin terassi on typistetty nykyiselleen. Vuonna 1957 julkaistussa kirjassa Esplanaadikappeli 1837-1957 on valokuva, jonka kuvateksti kuuluu "Esplanaadikappeli nykyisin". Tässä kuvassa terassi selvästi ulottuu soittolavaan asti. Kirjan on kirjoittanut Bure Litonius ja kustantanut Lomaliitto r.y. Kappelin nykyisen omistajan aikana terassin ja soittolavan välillä on ollut käytävä, HOK-Elannon tiedottajan mukaan ostohetkellä 1973 terassi oli nykyistäkin pienempi. Esimerkiksi Helsinki-aiheisten kuvien kokoelmassa on kuva, jossa vuonna 1970 terassin edessä on käytävä. Haarukka on vielä aika iso noin 1956-1970, mutta arvaan ajankohdan olevan ennemminkin 1950-luvun lopulla, silla muutamissa keskusteluissa 1960-luvulla Espan puistossa kulkeneet eivät suurta terassia muistaneet. Helsinki-aiheisia kuvia: http://taivaanalla.lasipalatsi.fi/haku/frame.html
Perniön keskiaikainen kirkko, kellotapuli, pitäjänmakasiini ja maantien kirkosta erottama pappilan alue muodostavat näyttävän, keskiajalta periytyvän kirkollisen kulttuurin saarekkeen uusiutuneen kirkonkylän keskustassa. Mäenrinteeseen rakennetun, Pyhälle Laurille omistetun jyrkkälappeisen kirkon länsipäädyssä on näyttävä itä-uusmaalaista tyyppiä oleva tiilikoristelu. Ikkunat ja oviaukot on myöhemmin laajennettu. Kolmilaivaisessa, viisitraveisessa kirkkosalissa on kahdeksankulmaiset pilarit. Petrus Muratorin johdolla holvattujen kirkkojen tapaan sivulaivoissa on ristiholvit ja keskilaivan kolmessa itäisimmässä traveessa monimuotoiset ns. suomalaiset tähtiholvit. Holvien maalauskoristelu kasviornamenttiaiheineen liittyy Pietari Henrikinpojan koulukuntaan. Kuorin lattiassa on seitsemän 1500-luvulta peräisin olevaa kalkkikivistä hautalaattaa. Kiinteä sisustus on 1800-luvun lopulta. Nykyasu perustuu 1960-luvulla tehtyyn restaurointiin. Kellotapuli, jonka alin kivestä rakennettu osa on keskiaikainen, on toiminut kirkkotarhan porttihuoneena. Tapulin yläosan puurakenne, lounaissuomalaisen tapulityypin mukainen kahdeksankulmainen kellohuone ja sen yläpuolella oleva sipulikupoliin päättyvä lanterniini, on aivan 1700-luvun lopusta. Kirkkotarhan eteläpuolella on 1781 kivestä ja tiilestä rakennettu ja osittain keltaiseksi kalkittu viljamakasiini. Keskiaikaisperäisen Suuren Rantatien tieosuus erottaa kirkosta välittömästi sen lounaispuolella olevan pappilan asuintontin. Pihapiirissä on kaksi eri aikakauden pappilarakennusta. Vanhempi punamullattu rakennus vuodelta 1732 on ensimmäisiä vuoden 1727 pappila-asetuksen määräysten mukaan rakennettuja karoliinisia pappiloita Suomessa. Rakennuksessa on kirkkoherran asumisstandardin mukaisesti keskeissali, kolme kamaria ja keittiö. Pappilarakennuksen alla oleva kellari on todennäköisesti peräisin 1600-luvun pappilarakennuksesta. Pihapiiriä maantien puolella rajaava uudempi, vaaleaksi maalattu, uusrenessanssivuorattu kirkkoherranpappila on rakennettu 1839.
Perniö mainittiin omana seurakuntanaan 1330. Keskiaikaisen kivikirkon sakaristo on runkohuonetta vanhempi ja matalaseinäisen runkohuoneen rakentaminen ja holvaus liittynevät toisiinsa. Holvaus on ajoitettavissa 1460-1470-luvuille. Pappila toimi kirkon lähellä jo keskiajalla. Kirkkoa restauroitiin 1962-1963 arkkitehti Esko Järventauksen johdolla, jolloin sisätilat saivat nykyisen asunsa. Uudesta sisustuksesta vastasi sisustusarkkitehti Pirkko Stenros. Perniö liittyi osaksi Salon kaupunkia kuntauudistuksen yhteydessä 2009.
Perniön kirkko ja pappilat
rannikkotykit
coastal guns
Kokoelmaan on koottu sekä uutta että vanhaa Tiihosta. Ennen julkaisemattomien limerikkien lisäksi runoja kokoelmista Antero Vipuliini ja taikatakki (1977) ja Ei-Kaj Plumps (1989).
Virolahden graniittilouhokset (Santio)
Hakaniemi
Dementjeffin talo, Grigori Dementjeff oli talon rakennuttaja.
"Ruskeasuon maneesissa on keskittynyt ilmapiiri. Korkealla kaartuvan katon alla kuuluvat ainoastaan vaimeat tumpsahdukset kavioiden koskettaessa kutteripuruista maneesin pohjaa ja katsomon lehtereillä istuvien hevostyttlöjen kuiskuttelu. Ainoa jolla on oikeus korottaa äänensä on ratsastusopettaja. Täällä vallitsee kuri ja järjestys. Kattoikkunoista siivilöityvä viisto kevätvalo paistaa keskittyneille kasvoille, kun aloittelevat ratsastajat yrittävät päästä jyvälle suurten ja arvaamattomien eläinten rytmistä." (S. 23.)
Vili Perho aloittaa ratsastustunnit Ruskeasuon ratsastushallilla.
Olympiarakennukset (Soutustadion)
Palomurto, Toivo
3 - normaali
3 - normal
Kruununhaassa tapahtuu kummia. Kaksi murhaa epäilyttävän lyhyen ajan sisällä. Alkoholilla on mahdollisesti osuutta asiaan. Varsinkin kun murhia selvittämään tarvitaan mies toisesta poliisipiiristä. Rikostarkastaja Kononen, joka tuntee Krunikan kapakat kuin omat taskunsa. Kononen on oluen kohtuukuluttaja, jonkin verran ylipainoinen ja hämmästyttävästi Ahtisaaren näköinen mies. Hän ei tuhlaa aikaansa turhiin jaarituksiin. Sillä välin, kun muut poliisimiehet kertovat kahvihuoneessa talvilomastaan, Kononen laskee yhteen yksi ynnä kaksi. Päässään. Vastaukseksi hän saa murhaajan. (takakannen teksti)
Salpalinja (kuntakeskuksen alue)
Seison kulmassa Vuorikadun. Ohi vyöryvät synkeät bussit.
"Emme olleet suinkaan iloisia muuttaessamme Tehtaankadun maanläheisestä olomuodosta korkean kivitalon ylimpään kerrokseen. Me lapset nimittäin. Vanhempani olivat tietysti toista mieltä. Uusi asunto oli avara. Kiistattomia etuja ei puuttunut. Oli poikien huone ja tyttöjen huone. Myös Mimmillä oli omansa jonka hän saattoi kalustaa mielensä mukaan. Sali oli edustava näköaloineen Ratakadulle ja Johanneksen kentälle." (s.123)
1920-luvun puolivälissä Brotheruksen perhe muutti Tehtaankadulta Korkeavuorenkadulle.
Lapinjoen yläjuoksun laaja, useita keskiaikaisia kyliä käsittävä kylä- ja viljelymaisema edustaa länsisuomalaisten jokilaaksojen ryhmäkylän pitkää asutushistoriaa. Lapinjoen vaihtelevien viljelysmaisemien reunamien kumpareille ja maantien varsille sijoittuvissa kylissä on säilynyt vanhaa maatiloihin liittyvää rakennuskantaa. Kyläkokonaisuuksista Kaukola on tiivein. Lapinjokilaakson kyliä Rauman puolella ovat mm. Kaukola, Kodiksami, Sukkala ja Kuolimaa. Joen ja laskuojien varrelle syntynyt viljelymaisema jatkuu etelässä Luhdanojan varrella olevan Korven kylän viljelymaisemana Euran kunnan puolella. Kaukolan kylä sijoittuu Lapinjoen viljelyslaakson kapeaan, pohjoisimpaan kärkeen. Kylän rungon muodostaa Lapinjoki ja sen suuntaisesti kulkeva vanha, Hinnerjoelle johtava maantie. Kylän tilojen asuintontit ovat vieri vieressä ja asuinrakennukset on rakennettu tien suuntaisesti. Perinteistä rakennuskantaa on säilynyt Krappen, Eskolan, Riikilän ja Lännen tiloilla. Kylän keskustasta kohti Kodiksamia erkanevan tien varrelle on keskittynyt kylän pienasutus. Joen yli johtaa Kustaa Stenforsin rakentama kaksikaarinen kivisilta vuodelta 1884. Kodiksamin asutus on keskittynyt peltojen metsäsaarekkeisiin ja maanteiden varsille. Kylän etelä- ja länsipuolella avautuu laaja viljelymaisema. Perinteistä rakennustapaa edustavat Utulan, Pietilän, Nokan ja Saar-Uotilan tilat. Kylässä on säilynyt kaksi tuulimyllyä. Kansakoulu on valmistunut 1908. Sukkalan kylä on keskittynyt Lapinjokilaaksoa rajaavan laajan metsäsaarekkeen reunaan. Maantien varrella oleva Isotalon talonpoikaistalon pihapiirissä on säilynyt tiivis rakennustapa. Päärakennus, pytinkirakennus, puotirivi, navetta ja aitat ovat pääosin 1800-luvulta. Kuolimaan kylän viljelymaisema aukeaa Lapinjoen molemmin puolin, asutus on keskittynyt metsäsaarekkeisiin. Perinteistä rakennustapaa edustavat Anttilan, Pertolan ja Ollilan rakennusryhmät. Etelässä viljelymaisema jatkuu Euran kunnassa Korven kylän puolella. Vanhan Lappi - Hinnerjoki -maantien varrella sijaitseva hyvin säilynyt Korven kyläkokonaisuus koostuu usean kantatalon vierekkäin sijaitsevasta runsaasta rakennuskannasta. Kylän ytimessä ovat Arvelan, Mäen, Nakkilan ja Pohjolan talot, joiden pihapiirien välitse maantie kaartuilee. Kylä-Airilan tilan pihapiiri kylän lounaislaidalla on edustava talonpoikainen kokonaisuus, samoin kylän länsipuolella pellon laidassa oleva Aro-Airila. Tiiviistä kyläkeskustasta erilleen ovat siirtyneet Aro-Airilan, Sonkkilan ja Nummen talouskeskukset. Kylän laidalla on Linteeninmäki, joka alkuaan on ollut kylän mäkitupalaisten asuttama. Korven kylän pellot levittyvät pienen Lapinjokeen laskevan Luhdanojan halkomalle tasangolle.
Lapinjoen ja pienempien laskuojien varrelle syntyneiden Lapin eli Rauman pitäjän kylien Kaukolan, Kodiksamin, Kuolinmaan, Sukkalan, Mäentaan ja Korven asutus on keskiaikaista. Kylistä Kodiksamin kylä on varhaiskeskiajalta. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, kylissä oli yhteensä 32 taloa. Kylistä Kaukolassa ja Kodiksamissa oli kahdeksan taloa. Kaukolasta tunnetaan lisäksi kivikautinen asuinpaikka. Nykyisin Euraan kuuluvan Korven kylän alueella on kivikautisen asutuksen merkkejä. Kylä on pysyvästi asutettu keskiajalla ja 1560-luvulla kylässä oli kuusi taloa. Korven kylän kolme suurta tilaa, Nakkila, Sonkkila ja Airila, sijaitsivat kyläkeskustassa, teiden risteyksessä. Kylän taloista muodostui 1600-luvulla ratsutiloja. Kylän halki kulkeva maantie oli käytössä jo 1600-luvun loppupuolella.
Lapinjokilaakson kylä- ja viljelymaisema
Matti Kuusi asui perheineen Virkamiesasunto-osakeyhtiön talossa, Runeberginkatu 29:ssä. Hänen tyttärensä Outi Lauhakangas on yksi kirjan kertojista.
Poroerotuspaikat ja -aidat (Pihtsusjärven kivikaarre)
Mannen Menuetti Orkesteri
Nuuhku Koira Koiruli
Tiilikanjoen uittorakenteet (Korkeakoski)
Koroistentie
Helsingin päällystöyhdistyksen kerho / Leirikoulu
Muutos- ja kunnostustyöt Rakennukseen kunnostettiin leirikoulukeskuksen opetus- ja majoitustilat. Koululaisryhmä, yleensä enintään 32 oppilaan luokka majoittuu 3–5 päivän ajaksi leirikoulukeskukseen, jonka lähiympäristössä retkeillään ja tehdään kohteen aihepiiriin liittyviä projektitöitä. Osa opetuksesta tapahtuu leirikoulukeskuksen opetustilassa. Leirikoulutoiminnan sesonkiaika on maalis-toukokuu ja elo-lokakuu ja muina aikoina rakennus toimii retkeilymajana ja kurssikäytössä. Kylmä ullakko muutettiin majoitustiloiksi. Luonnonvaloa ullakkotiloihin saadaan vesikatolle lisätyistä ikkunoista. Alakerran entisestä luokkahuoneesta kunnostettiin ruokailu- ja opetussali. Vanhat kattopinnat otettiin esiin alakattolevytysten takaa ja vanhat peiliovet kunnostettiin käyttöön. Yläkerran uudet majoitustilat varustettiin koneellisella ilmanvaihdolla, alakerrassa on koneellinen poistopuhallus. Toteutusaika: 2001–2002 Huoneistoala: 433 m² Kerrosala: 564 m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakentaja: Suomenlinnan työsiirtola/ Raimo Raudaskoski LVIS-työt: Are Oy Säätölaitteet: Arealtec Oy Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Tiina Koskenniemi Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Matti Hallasaari Oy/ Matti Hallasaari Sähkösuunnittelu: Jikkon Oy/ Juhani Ikonen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen Viaporin osasto rakennutti talon kansakouluksi vähävaraisille lapsille vuosina 1908-1909. Venäläinen väestö oli huolissaan lastensa venäjän kielen taidon säilymisestä suomalaisessa ympäristössä. Oman koulun rakentamista pidettiin välttämättömänä, koska entinen koulurakennus C 14 oli lapsilukuun nähden liian pieni. Insinöörihallinnon päällikkö insinöörikapteeni Ivanov suunnitteli ja valvoi kivisen kansakoulun rakennustyöt, jotka aloitettiin toukokuussa 1908. Sisustustyöt tehtiin kesällä 1909. Rakennuksen laajentamista kaksikerroksiseksi suunniteltiin jo 1910-luvun alussa. 1912 vanha sisähuoneessa ollut käymälä siirrettiin rakennuksen kylkeen puurakenteisena ja entinen käymälähuone muutettiin luokkahuoneeksi. Vankileiriaikana hyväkuntoinen ja lähellä lauttarantaa sijainnut talo oli sotasaalisosaston konttorina ja komendantin- ja paikallismajurin kansliana. Suomalainen kansakoulu muutti taloon 1920-luvun alussa. Johtajaopettaja Rautio oli opettajana vuoteen 1959 asti, jolloin uusi kansakoulu (C 55) valmistui. Opettajapariskunta Ilmari ja Katri Raution perhe asui talon pihanpuolella. 1959 - 1972 rakennus oli sotilaskotina ja vuonna 1972 Helsingin Toimiupseerit ry saivat talon tilapäisesti kerhotilakseen. Rakennuksessa ei ole tilapäisolosuhteiden vuoksi juurikaan tehty korjauksia. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 132 Lähteet: Korvensola, Irja, 17.3.1987. Suullinen tiedonanto. MV SL VIK C 323 324 1785. Tiitta, Allan, 1983. Suomenlinnan vankileiri 1918-19. Helsinki. KA KKK Venäläinen hyväntekeväisyysyhdistys, kansio F9. Kuva: MV SL VIK C 323.
Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen Viaporin osasto rakennutti talon kansakouluksi vähävaraisille lapsille vuosina 1908-1909. Venäläinen väestö oli huolissaan lastensa venäjän kielen taidon säilymisestä suomalaisessa ympäristössä. Oman koulun rakentamista pidettiin välttämättömänä, koska entinen koulurakennus C 14 oli lapsilukuun nähden liian pieni. Insinöörihallinnon päällikkö insinöörikapteeni Ivanov suunnitteli ja valvoi kivisen kansakoulun rakennustyöt, jotka aloitettiin toukokuussa 1908. Sisustustyöt tehtiin kesällä 1909. Rakennuksen laajentamista kaksikerroksiseksi suunniteltiin jo 1910-luvun alussa. 1912 vanha sisähuoneessa ollut käymälä siirrettiin rakennuksen kylkeen puurakenteisena ja entinen käymälähuone muutettiin luokkahuoneeksi. Vankileiriaikana hyväkuntoinen ja lähellä lauttarantaa sijainnut talo oli sotasaalisosaston konttorina ja komendantin- ja paikallismajurin kansliana. Suomalainen kansakoulu muutti taloon 1920-luvun alussa. Johtajaopettaja Rautio oli opettajana vuoteen 1959 asti, jolloin uusi kansakoulu (C 55) valmistui. Opettajapariskunta Ilmari ja Katri Raution perhe asui talon pihanpuolella. 1959 - 1972 rakennus oli sotilaskotina ja vuonna 1972 Helsingin Toimiupseerit ry saivat talon tilapäisesti kerhotilakseen. Rakennuksessa ei ole tilapäisolosuhteiden vuoksi juurikaan tehty korjauksia. Muutos- ja kunnostustyöt Rakennukseen kunnostettiin leirikoulukeskuksen opetus- ja majoitustilat. Koululaisryhmä, yleensä enintään 32 oppilaan luokka majoittuu 3–5 päivän ajaksi leirikoulukeskukseen, jonka lähiympäristössä retkeillään ja tehdään kohteen aihepiiriin liittyviä projektitöitä. Osa opetuksesta tapahtuu leirikoulukeskuksen opetustilassa. Leirikoulutoiminnan sesonkiaika on maalis-toukokuu ja elo-lokakuu ja muina aikoina rakennus toimii retkeilymajana ja kurssikäytössä. Kylmä ullakko muutettiin majoitustiloiksi. Luonnonvaloa ullakkotiloihin saadaan vesikatolle lisätyistä ikkunoista. Alakerran entisestä luokkahuoneesta kunnostettiin ruokailu- ja opetussali. Vanhat kattopinnat otettiin esiin alakattolevytysten takaa ja vanhat peiliovet kunnostettiin käyttöön. Yläkerran uudet majoitustilat varustettiin koneellisella ilmanvaihdolla, alakerrassa on koneellinen poistopuhallus.
Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen Viaporin osasto rakennutti talon kansakouluksi vähävaraisille lapsille vuosina 1908–09. Venäläinen väestö oli huolissaan lastensa venäjän kielen säilymisestä suomalaisessa ympäristössä. Vuonna 1912 vanha sisähuoneessa ollut käymälä siirrettiin rakennuksen kylkeen puurakenteisena ja entinen käymälähuone muutettiin luokkahuoneeksi. Vankileiriaikana 1918–19 hyväkuntoinen ja lähellä lauttarantaa sijaitseva talo oli sotasaalisosaston konttorina ja komendantin ja paikallismajurin kansliana. Suomalainen kansakoulu muutti taloon 1920-luvun alussa. Opettajapariskunta Ilmari ja Katri Rautio asuivat pihanpuoleisissa huoneissa. Uuden kansakoulun (rak. C 55) valmistuttua vuonna 1959 rakennuksessa alkoi toimia sotilaskoti. Vuonna 1972 Helsingin Toimiupseerit ry sai talon kerhotilakseen, missä käytössä se toimi kesään 2000 asti.
Lapin keskuspaikkojen linja-autoasemat (Sodankylän linja-autoasema)
Makkaratalo
'Kiihdytin perään, näin sen ylittävän kadun ja jatkavan etuvasemmalle Kaarlenkujalle. Ylitin kadun, tulin kulmalle ja kurkistin. Raittila seisoi rapun edessä selin minuun, katse Brahenkentälle päin.' (s. 153 - 154)
Haapala päätyy veljensä jäljille Kaarlenkujalle.
raveliinit
Saako Talin golfkentällä ulkoiluttaa koiria, kun golffaajia ei ole paikalla? Kaupunki (alueen omistaja) on ilmeisesti tehnyt asiasta periaatepäätöksen? Liikuntaviraston ulkoliikuntaosaston mukaan Talin golfkentän aluetta saa käyttää talviliikuntaan. Tällöin alueen kävelyyn suunnitelluilla reiteillä saa ulkoiluttaa myös koiria, mutta sinne tehdyillä laduilla tietenkään ei. Golfkauden aikana koiria ei saa alueella ulkoiluttaa.
Lempisaaren kartano
Vapunpäivänä 1959 helsinkiläiset irtautuivat arjesta ja kaupunki täyttyi simasta, serpentiinistä ja suruttomuudesta. Ylioppilaat ja työväki juhlivat kevättä perinteisesti omilla tahoillaan. Manta sai lakkinsa vappuyönä puoliltaöin. Lakittajana oluttynnyrin päällä keikkui Ylioppilaslehden päätoimittaja Arvo Salo. Työväki marssi Pitkän sillan yli Hakaniemestä Kaisaniemeen. Kulkueessa oli tilaa myös perheen pienimmille. Kaisaniemen kentällä lapsille maistui Coca-Cola. Illalla kaupunkilaiset kohtasivat Linnanmäellä, missä "jokainen tuuppi toistaan demokraattisesti ja vailla turhaa kaunaa".
Parin päivän päästä saapui Korpelan kautta viesti, jossa mua pyydettiin Fennian talon katolle Mikonkatu seitsemääntoista, tiistaina klo 17 reikä, reikä, työkuteissa. Poljin paikalle päivän piippuja tongittuani. Talossa oli iso punainen kupoli, rännit pitkät kuin lapamadot, otsassa leijonavaakuna ja räystään alla rivissä suurkaupunkien nimiä kuin oltais Oskun kanssa Mossella jo maailmanympärimatkalla. Seinistä törrötti niin paljon kipsisiä kukkia ja köynnöksiä, että niitä pitkin pystyis kiipeämään katoille ilman tikapuita. Käytin portaita, nousin läpi toimistokerrosten, krakaväki katseli ruskeissa samettitakeissaan kummastuneena, nuohoojaa ei ollut käynyt talossa enää vuosiin.
Patteri 2 A16-A19
Patteri 2:n rakennustyöt alkoivat kevättalvella 1855. Alkuvaiheessa patteri oli osa tsaarinpatteria kuten patteri 1, ja se muodostui maavallista, tukimuurista ja ampumapenkereestä, jolla oli puiset tykkilavetit.Tuliasemia oli viisi, ja tykeille oli avattu hirsikehyksiset ampuma-aukot maavalliin. Vuonna 1863 maavalleja vahvistettiin ja levennettiin. Patteri rakennettiin lähes kokonaan uudestaan 1870-luvun alkuvuosina. Tällöin rakennettiin viisi graniittiperustaista tykkiasemaa ja suojakäytävät maavalliin näiden eteen (A 16, A 17, A 18 osa, A 21 ja A 22). Vuosikymmenen lopulla maavallit muotoiltiin uudelleen korottamalla niitä ja avaamalla laajat ampumasektorit kääntyviä tykkejä varten. Vuoden 1895 jälkeen patterin kolme eteläisintä tykkiasemaa muutettiin vuoden 1877 mallia oleville 11" tykeille soveltuviksi. Ruutikellarit A 17 [3], A 18 [4] ja A 20 [5] rakennettiin aluksi vuonna 1863 puurakenteisina ja maallapeitettyinä, mutta vuoteen 1866 mennessä ne korvattiin kivisillä, peltikattoisilla, irti maavallista olevilla kellareilla. Vuonna 1876 kaikki kellarit peitettiin maalla ja yhdistettiin vallipenkereeseen. Samana vuonna patteriin rakennettiin vielä yksi uusi ruutikellari A 33 [11]. Vuonna 1881 ruutikellari A 20 [5] laajennettiin nykyiseen kokoonsa. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisiä nimityksiä: tsaarinpatteri,patteri 2, ruutikellarit 3, 4 ja 5 sekä 11 Lähteet: MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1978. Kustaanmiekan länsirannan patterit. MV SL Hist Rosén, Helena, 1985. Suomenlinnan linnoitusmaisema. MV SL VIK A 195-231,245-260.
Aksu
Mistä tulee sanonta "Lähtee kuin kuppa Töölöstä"? Sanontaa "lähti kuin kuppa Töölöstä" on käytetty jo 1910-luvulta alkaen. Joidenkin lähteiden mukaan sanonta viittaa sukupuolitautisairaalan siirtoon Töölöstä Kumpulaan. Kun potilaita siirrettiin, joku töölöläinen kertoman mukaan lausui tämän klassisisen repliikin. Sanontahan tarkoittaa tilannetta, jossa joku/jokin lähtee nopeasti tai häviää kokonaan. 1905 Kumpulaan perustettiin valtion sukupuolitautien sairaala, "Kuppala". Se sijaitsi Kumtähden kartanon vanhassa päärakennuksessa ja toimi 1950-luvulle asti. On myös arveltu, että kysymyksessä ei ole "Töölö" vaan Forssan "Tölö" nykyisessä Kuhalan kaupunginosassa. Siellä on vieläkin muun muassa Tölö -niminen koulu. Kuppa oli aikoinaan ongelma alueella, kun nuoria naimattomia naisia hakeutui Finlaysonin puuvillatehtaalle töihin. Lähde: Paunonen, Heikki: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii : Stadin slangin suursanakirja. WSOY, 2000)
Kainuun puromyllyt (Huovila)
Mikä Helsingin kaduista tekee matkallaan kaksi suorakulmaista mutkaa? Yrjönkatu.
Ylipää, Maria
KOP Museokatu 18
Pyhän Eliaan kirkko
Salo, Markku
Kuopion Iso hautausmaa ja Sankaripuisto ovat kansallisesti merkittäviä hautausmaakulttuurin edustajia. Hautausmaan vanhalla puolella on säilynyt lukuisasti niin kaupungin talous- ja kulttuurielämässä kuin myös läänin hallinnossa vaikuttaneiden henkilöiden hautamuistomerkkejä. Sen vanhin osa on rauhoitettu vanhan kulttuurin muistoalueena. Alueella on myös kansalaissodan molempien osapuolten hauta-alueet muistomerkkeineen. Puijon kappeli on rakennettu 1957, sen peruskorjaus ja laajennusosa 1997. Krematorio on rakennettu 1984. Hautausmaahan sisältyy lisäksi vuosisadan alussa perustettu eriuskoisten hauta-alue, johon on haudattu kaupungin ortodoksista väestöä. Venäläisten sotilaiden hautapaikalle on 1912 pystytetty muistokappeli. Sankaripuisto, entinen kaupunki- ja maaseurakunnan hautausmaa, sijaitsee Kuopion torin luoteispuolella. Alueella on vanhoja hautamuistomerkkejä sekä viime sodissa kaatuneiden sankarihauta-alue, jossa on kuvanveistäjä Essi Renvallin tekemä sankaripatsas.
Kaupunkiseurakunnan 1867 perustamaa hautausmaata kaupungin luoteispuolella on laajennettu useaan otteeseen 1900-luvun kuluessa. Vuodesta 1975 lähtien hautausmaalta on luovutettu vain seurakunnalle palautuneita hautoja. Isoa hautausmaata edelsi kaupunki- ja maaseurakunnan yhteinen hautausmaa, Hatsalan hautausmaa, nykyinen Sankaripuisto. Hatsalan hautausmaa perustettiin 1811 ruutukaava-alueen luoteiskulmaan ja se oli käytössä 1860-luvulle saakka. Vanhemmassa, 1787 laaditussa asemakaavassa Multamäeksi -nimetty alue oli merkitty toriksi. Nykyistä puistoa rajaava penger on tehty 1920-luvulla. Puisto on saanut nimensä viime sotien sankarihautojen mukaan. Haavoittunut sotilas -sankaripatsaan teki Essi Renvall 1951.
Kuopion Iso hautausmaa (Sankaripuisto)
Koskipään kartano on korkeatasoisesti toteutettu, tyypillinen empirekauden kartanorakennus 1820-luvulta. Kartanon 1900-luvun alun vaiheet liittyvät kirjailija Maila Talvion elämänvaiheisiin. Koskipään kartano, joka toimii Itä-Hämeen museona, on ollut laajoine maaomistuksineen Itä-Hämeen huomattavin kartano. Kartanoympäristöön kuuluu kaksi eri-ikäistä päärakennusta. Vanha päärakennus on Tainionvirran suuntainen. Rakennus on 1780-luvulta, muutettu empireasuun uudemman päärakennuksen valmistuttua 1828 ja maalattu keltaieksi. Uudemman päärakennusken julkisivut on maalattu vihreiksi. Julkisivun ja sisätilojen korkeatasoiset puuleikkaukset ovat tunnetun Hämeessä ja Kymenlaaksossa työskennelleen rakennusmestari ja puuseppä Jacob Nygrénin tekemät. Kaakeliuunit ovat 1880-luvulta. Pihaneliötä rajaavat uudemman päärakennuksen lisäksi empiretyylinen väentupa, jonka vanhin osa on 1600-luvun savupirtti. Pihan eteläsivulla on kellarin päälle rakennettu aittarakennus. Kartanoa ympäröi puisto, joka on osittain rekonstruktio vanhasta puistosta. Alueen pitkästä, rautakaudelle ulottuvasta asutushistoriasta kertovat ympäristön lukuisat rautakautiset asuinpaikat ja kuppikivet.
Hartolan kylässä oli 1560-luvulla 13 taloa. Koskipään rälssisäteri muodostettiin 1580-luvulla Sipi Henrikinpojan hankittua Hartolan kylän taloja omistukseensa. Suku aateloitiin 1639 nimellä Silferbögel. Koskipään kartano siirtyi 1660-luvulla avioliiton kautta Tandefelt-suvulle, joka omisti useita kartanoita Hartolassa ja Sysmässä. Laajimmillaan kartanoon kuului 25 000 hehtaaria maata ja sillä oli noin 50 torppaa. Robert Tandefelt rakennutti uusklassistisen päärakennuksen 1828. Piirustukset laati 1792 rakennusmestari Jacob Nygrén Suomenlinnassa. Kartano siirtyi 1850-luvulla von Gerdten-suvulle. Koskipään viimeinen omistaja oli Annie von Gerdten-Boisman, kirjailija Maila Talvion sisar. Kartanoon perustettiin kirjailija Maila Talvion aloitteesta Itä-Hämeen museo 1929. Sisätilat kuvastavat empirekauden sisustustapoja. Museossa on myös Maila Talvion elämäntyöstä kertova osuus sekä Uuno Kailaan muistohuone. Museon vihki käyttöön presidentti J.K. Relander. Kartanon pihaa hallitsevan kuusen istutti presidentti Kyösti Kallio 1938 museon 10-vuotisjuhlissa. Kartano siirtyi Hartolan kunnan omistukseen 1973.
Koskipään kartano
"Kirjasto sijaitsi edelleen Rikhardinkadulla ja se oli silmissäni yhä komea kuin kaunein linna. Kuljin sinne Bulevardia pitkin, jos oli kiire, mutta useimmiten sukelsin Rööperiin ja lähdin seikkailemaan sen mutkittelevia ja kiinnostavampia katuja, joita matalat puutalot reunustivat." (s. 98)
Wentzel, Carl-Gustaf
Ravintola Kämp
Örn, Ralf
Martin, Roni
Antiikki-Kirja Jan Strang
Pentti Saarikoski osallistui säännöllisesti Johanneksen seurakunnan nuorten toimintaan.
1960-luvulla purettu koulu oli Mikonkatu 25:ssä, kirjassa lyhyt koulun historiikki.
Isojokilaakson kyläasutus ja Isojoen kirkkomaisema (Koppelonmäki)
Kotiluoto
Topelius-koulu
Heikkinen, Sakari
Sjöroos, Jori
Kyröskoski kuuluu niihin maamme koskipaikkoihin, joilla on rikas esiteollinen tausta, varhain vakiintunut teollisuuskäyttö ja erityinen asema maisemanähtävyytenä. Kansalliseepoksen "Hämeen hälläpyörä" tarkoittanee juuri Kyröskoskea. Paperitehtaan vanhimmat osat sijoittuvat putouksen äären jyrkkiin maastomuotoihin tavalla, jolla ei ole vastinetta maamme teollisuusympäristöissä. Asutus on kasvanut yhdyskunnaksi tehtaan myötä; tehtaan ympäristössä on asumiseen ja sosiaaliseen toimintaan liittyviä rakennushistoriallisesti huomionarvoisia kohteita. Kyröskosken historiallisen koskipaikan ja paperiteollisuusalueen tuotantorakennusten vanhimmat säilyneet osat ovat saaneet perusmuotonsa 1920- ja 1930-luvuilla. Konesaleja on 1950-luvun lopulta lähtien jatkettu ja korotettu useaan otteeseen. 1920-luvulta peräisin olevaan rakennuskantaan kuuluvat mm. tehtaan höyrykeskus ja sen korkea savupiippu ja arkkitehti Birger Federleyn suunnittelema konttorirakennus. Koskinäkymää hallitseva pato ja kaksi voimaputkea on rakennettu tehtaan voimatalouden uudistusvaiheessa 1920-luvulla. Tehdasyhdyskuntaan liittyy arkkitehti Arne Thulénin suunnittelema ja 1940 valmistunut seuratalo Koskilinna ja Korkomäen asuinalue, jossa sijaitsee mm. 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa valmistuneet arkkitehti Birger Federleyn suunnittelema neljän työsuhdeasuintalon ryhmä. Paukunperän alue on rakennettu 1920- ja 1940-luvuilla tehtaan ammattityömiesten perheille, suunnittelijoina olivat Birger Federley ja Bertel Strömmer.
Kyröskosken partaalla toimi jauhomylly jo ainakin 1600-luvulla. 1800-luvulla putouskorkeudeltaan yli 20 m oleva Kyröskoski kuului maan huomattavimpiin vapaisiin koskiin ja muodosti suositun matkailunähtävyyden ja -kohteen. Zachris Topelius kuvasi sen teoksessaan Finland framstäldt i teckningar (1845-1852). Kosken partaalle perustettiin puuvillatehdas viiden Tampereen Finlaysonin työnjohtajan voimin 1860. Alueelle perustettiin Hammarén & Comp. -yhtiön puuhiomo 1871. Puuvillatehtaan toiminta lopetettiin 1878. Paperitehtaan toiminta alkoi samana vuonna käynnistetyn paperikoneen myötä ja seuraavat paperikoneet käynnistettiin 1882 ja 1889. Tehtaan sähköntarpeisiin rakennettiin ensimmäinen voimalaitos 1888 ja 1907 Kyröskoski padottiin vesivoiman hyödyntämiseksi. Höyryvoimakeskus valmistui 1924. Uusi kosken ylittävä pato ja kaksi vesivoimaputkea valmistui 1926. Puinen paperitehdas paloi 1880 ja 1889. Hiomon tiilikuori valmistui 1901. Hiomorakennusta uudistettiin edelleen 1926. Uusi tehdassali valmistui 1930 samana vuonna käynnistetylle sanomalehtipaperikoneelle. Tehtaan kartongin tuotanto alkoi 1937. Konesaleja on laajennettu 1950-luvun lopulta lähtien useassa vaiheessa.
Kyröskosken tehdasyhdyskunta
"Anna on sairaseläkkeellä oleva yksinhuoltaja, joka asuu Helsingin Ruoholahdessa. Hänen uransa tanssijana on katkennut tylysti loukkaantumiseen; keho on kulunut ja kivulloinen, eikä raha tunnu riittävän elämiseen. Toisin oli ennen. Anna Ivola tanssi John Crankon baletissa Stuttgartissa ja siirtyi sitten nykytanssiin, joka vei hänet kiertueille ympäri Eurooppaa ja Amerikkaa. Tulilinnun tanssi on romaani halusta ja tuskasta - tanssista. Moniäänisessä romaanissa liikutaan sujuvasti ajassa ja paikassa, ja suurten persoonallisuuksien tarinat risteävät. Romaani uhmaa kronologista kerrontaa: lukija saa kurkistaa sen eri tapahtumiin kuin kaleidoskooppiin. Vuonna 1910 Tamara Karsavina esittää Tulilinnun tanssin Pariisissa ja nuori Nizinski nousee Ballets Russes -ryhmän kirkkaimmaksi tähdeksi. Teattereiden ulkopuolella maailma muuttuu. Venäjän vallankumousta seuraa lopulta kylmän sodan aikakausi. Nuori Rudolf Nurejev loikkaa länteen. Romaanissa on läsnä myös seksuaalisuuden tematiikka: heteronainen ja homomies kohtaavat tanssin aistillisessa maailmassa. Säveltäjä Tsaikovski joutuu kohtaamaan oman aikansa homofobian ja päätyy epätoivoiseen ratkaisuun. Tanssissa ja musiikissa on alati läsnä identiteetin etsintä, toteuttaminen ja sen täydellinen kadottaminen."
Ruoholahden kappeli
Kirsi astui Uuden Suomen ovesta sisään Lönnrotinkadun puolelta, mistä henkilökunta kulki. Lautta oli saapunut yhdeksän aikaan ja hän oli raahannut matkatavaroitaan Espan päästä päähän. (s. 110)
Sanomalehti Uuden Suomen toimituksessa Kirsi Hautamaa selvittää Ruotsin huippupoliitikkojen sekaantumista rikollisuuteen.
"Minä kerron kakkajutun. Tämä saattoi tapahtua Aapelissa, siis Bosporissa, eli siinä vanhassa Kolmospesässä, josta olimme lapsina hakeneet vanhempiamme. Lisää poukkoilua. Jokaisessa bändissä on vähintään yksi perverssi jäsen. Se kuuluu asiaan. Yhdellä rokkijätkällä tämä perversio liittyi ulostamiseen. Hänellä oli lisäksi outoja lahjoja, jotka nostivat hänen mainettaan piireissä. Yksi näistä lahjoista oli se, että hän pystyi tiettyjä lihaksia jännittämällä kakkimaan sormenpäänkokoisia rakeita. Kerran tämä mainio mies meni Aapelin vessaan puhtaan rasteroidun tuhkakupin kanssa. Ja kakki rakeita, suoraan kuppiin. Sitten hän tarjosi rakeitaan suklaarusinoina toisen bändin rokkijätkille. Yksi otti. Ja sitten naurettiin. Paitsi se yksi. - Huumoria, huumoria! joku huusi. Ja kohta se yksikin jo nauroi, tai ainakin hymähti. Mehän olimme veljiä keskenämme. Ja veljelle saa syöttää paskaa. Että syntyisi juttuja. Niitä, jotka pitävät meitä yhdessä." (s.12)
Saimaan kanava
Lappeenrannan Raatihuoneen lähellä on keskellä uudistunutta rakennuskantaa säilynyt sirpale empirekauden puukaupunkia. Raatihuone sijaitsee Kauppakadun, kaupungin vanhan pääkadun varrella, minne sijoittuivat arvokkaimmat yksityistalotkin. Wolkoffin ja Tasihinin talot ovat kaupungin 1800-luvun venäläisten kauppaporvareiden kauppa- ja asuintaloja. Lappeenrannan empiretyylinen raatihuone kellotorneineen kuvastaa pienen Lappeenrannan hallinnon tilatarpeita rakennusaikana 1820-luvulla. Siipirakennukseksi tehty sali on vuodelta 1845. Wolkoffin talon kaksikerroksinen, puinen päärakennus vuodelta 1826 on nykyisin museona. Talousrakennusrivin rakennukset ovat vuosilta 1826 ja 1848. Vastapäisen Tasihinin talon empiretyylinen puinen päärakennus on vuodelta 1828. Pienempi kaupparakennus on rakennettu 1824, piharakennus 1817 ja makasiini 1830.
Lappeenrannan kaupunki levisi 1700-luvun lopulla linnoituksen ulkopuolelle, ns. Suureen esikaupunkiin nykyiselle ruutukaava-alueelle. Raatihuoneelle varattiin paikka kaupungin torin laidalta. Lappeenrannan kaupunki sai vähävaraisuutensa vuoksi luvan rakentaa raatihuoneensa puusta. 1829 maanmittari J.W. Palmrothin suunnitelmien mukaan valmistunutta raatihuonetta korotettiin 1845 ja siihen rakennettiin mm. kellotorni sekä siipirakennus. Pieni katulinjasta sisään vedetty toriaukio muutettiin puistoksi 1900-luvun alussa. Raatihuone oli alkuperäisessä käytössä nykyisen kaupungintalon valmistumiseen saakka 1980-luvulle ja myöhemmin siinä on ollut kaupungin kulttuuritoimintoja. Wolkoffin talon rakennutti alun perin kauppias Claudelin 1826. Venäläisen Wolkoffin kauppiassuvun omistuksessa talo säilyi yli sata vuotta vuodesta 1872. Rakennuksen Ainonkadun puoleinen siipi valmistui 1905. Alkujaan jaroslavilaisen maaorjan, kauppias Ivan Wolkoffin perikunta säilytti kodin jakamattomana ja asui siellä vuoteen 1983, minkä jälkeen rakennus kunnostettiin museoksi. Tasihinin talon rakennuttivat Lappeenrannan venäläisiin kauppiassukuihin kuuluneet Kuvšinovit. Tasihinin perheelle talon omistus siirtyi 1890-luvulla. Taloa korjattiin 2005-2007 galleria-, liike- ja harrastustiloiksi. Raatihuoneen ja Wolkoffin talon välistä 2009 puretun Hinkkasen talon paikalle on suunniteltu uudisrakennusta.
Lappeenrannan raatihuone ja kauppiastalot
Maristo, Marjut
Milloin nykyinen kaupungintalo siirtyi Helsingin kaupungin omistukseen? Mikä instanssi talossa toimi sitä ennen? Kaupungin sivuilta löytyy historiakierros kaupungintaloon. Talo rakennettiin 1833 hotelliksi. Kaupunki lunasti rakennuksen jo 1901 rakentaakseen tontille uuden kaupungintalon. Talo korjattiin 1920-luvulla alussa ja muutettiin kaupungintaloksi. Lähde: http://www.virtualhelsinki.net/helsinkipanoraama/historia/kaupungintalo.html
Talli C2
Tunnus C 2 on tallipihalla, joka rakennettiin samanaikaisesti kasarmin N 85 eli nykyisen Rantakasarmin kanssa vuosina 1868-1870 sen länsipäähän. Pienellä tiiliaidatulla pihalla oli pieni rakennus ajokaluvarastolle ja kahden hevosen tallille. Tallin seinä muodosti osan aidasta, jossa oli puuportti. 1887 parannettiin tuuletusta miinakomppanian kasarmin käymälöissä, jotka rakentuvat tallipihan puolelle. Samana vuonna kunnostettiin myös pihan vedenpoistokanavia ja -kouruja. 1900-luvulla käytettiin tallipihan perällä olevaa puuseetä yleisökäymälänä matkailijoita varten, koska se oli lähellä lauttarantaa ja hyvässä näkösuojassa. Ulkovessat olivat käytössä 1990-luvun vaihteeseen asti eli niin kauan, kun Rantakasarmissa ei ollut sisävesijärjestelmää. Rantakasarmin entinen käymäläsiipi, joka ulkonee C 1:n rakennusrungosta pihan puolelle, on Helsingin kaupungin energialaitoksen varastona ja hallinnassa. Tallissa on Suomenlinnan Liikenne Oy:n voiteluainevarasto. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot:Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 208Vuonna 1927 rakennusnumero C III 75 Lähteet:MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1983. Suomenlinnan rantakasarmi.MV SL VIK C 670-729.KA VSA 17044 17098 15275 15390 15634 15652 15783 15995 16004.Kuva:MV SL neg.nrot 0297 ja 0298.
Leppäsuo
Aamukuudelta Helsingin keskustassa erään hotellin edessä lehtipuhallin oli kovassa käytössä. Eikö lehtipuhaltimien käyttö ole kielletty Helsingissä? Ympäristölautakunta esitti syksyllä 2001 Helsingin kaupunginhallitukselle, että lehtipuhaltimien käyttö kiellettäisiin kokonaan. Näin ei kuitenkaan tehty. Sen sijaan hiekoitushiekan poistamiseen kaduilta lehtipuhallinta ei enää saa käyttää. Tämän kieltävät Helsingin kaupungin ympäristönsuojelumääräykset, jotka tulivat voimaan vuoden 2005 alussa. Kiellon perusteena olivat puhaltamisesta aiheutuvat ilmanlaatua heikentävät pölyhaitat. Lähteet: HS 31.10.2004 ja HS 5.4.2005
Koitsanlahden hovin kulttuurihistoriallinen merkitys on ennen muuta tilan vuosisataisessa historiassa kahden valtakunnan rajamaakunnassa ja osana Venäjällä kehittynyttä lahjoitusmaahovijärjestelmää. Tästä Koitsanlahti on Vanhaan Suomeen kuuluneena harvinainen esimerkki. Koitsanlahti sijaitsee Salpausselkään kuuluvalla harjulla, keskellä laajaa kulttuurimaisemaa. Hovin päärakennus ja aktiivisesta maanviljelysvaiheesta ainoina talousrakennuksina säilyneet aitat ovat mäen korkeimmalla kohdalla. Hovin nykyinen päärakennus on valmistunut vuokraajan, varamaanmittari Constantin Melartinin toimesta 1849. Kahdesta runko-osasta muodostuva satulakattoinen kulmarakennus on harvoja lajissaan ja lienee vuokraajan omintakeista suunnittelutyötä. Asuinhuoneissa, kuten useissa Itä-Suomen ja Savon kartanoissa, on säilynyt valkeita, pilasterein koristeltuja pietarilaisvalmisteisia kaakeliuuneja kartanon rakentamisen ajalta. Päärakennuksen ympärillä levittäytyy vanha puisto, josta avautuu suurenmoinen näkymä laajaan kulttuurimaisemaan, jota kuitenkin kartanonmäen alapuolella häiritsee lomamökkien ryhmä.
Ruotsin kuningatar Kristiina lahjoitti Parikkalan, Kurkijoen ja Jaakkiman pitäjät läänityksiksi Arvid Wittenbergille 1652. Vuosisadan lopulla läänitykset peruutettiin kruunulle. Koitsanlahden kuninkaan latokartanosta tuli Venäjän keisarikunnan osa Uudenkaupungin rauhassa 1721. Tilasta muodostettiin lahjoitusmaahovi venäläiselle aatelille. Vuonna 1782 verisen talonpoikaiskapinan päätyttyä lahjoitus peruutettiin valtiolle ja hovi päivätöineen annettiin vuokralle. Suomen itsenäistyttyä Koitsanlahti säilyi valtion maaomaisuutena, jota edelleen vuokrattiin. Maat jaettiin sodan jälkeen siirtoväelle ja pieni määräala pihapiiristä jäi valtiolle. Etelä-Karjalan maakuntaliiton toimesta on laadittu Koitsanlahden kylän maiseman kehittämistä koskeva suunnitelma, johon hovi puistoineen keskeisesti kuuluu.
Koitsanlahden hovi
Tauno Palo aloitti näyttelijänuransa vuonna 1927 Sörnäisten Työväen Näyttämöllä.
Ilonen, Arvi
Tuolla Pasilassa Irma Nuutinen, ilman miestä elää, syytä tiedä en. Tai siis lähti poke Ville teille tietymättömille. Ilman sydäntään jäi Irma Nuutinen.
Insinöörijoukkojen konepaja / Metalliverstas
Insinöörijoukkojen konepaja rakennettiin Varvilahden telakka-alueelle 1910-luvulla. Tyylillisesti se on klassismin sävyttämää jugendia. Puolustuslaitoksen hallinnan aikana talossa oli paja, hitsaustila, metallipajan varasto, traktorien korjaustila ja varastonhoitajan toimisto.
Kunnostustyöt 1970-luvulta asti Suomenlinnan työsiirtolan metalliverstaana toiminut rakennus kunnostettiin työsiirtolan ja Suomenlinnan hoitokunnan yhteiseen käyttöön. Verstaiden ja varastojen lisäksi tiloihin sijoitettiin uusia puku-, pesu- ja taukotiloja sekä toimistohuoneita. Korkeaan keskihalliin sijoitettiin mm. autonosturi ja hitsaustilat. Rakennuksen julkisivuihin ja kantaviin väliseiniin tehtiin vain pieniä muutoksia, sen sijaan LVI- ja sähköasennukset uusittiin kokonaan. Myös koneistusta ja kalustusta parannettiin. Metalliverstaan kunnostus oli II vaihe Varvilahden varikon suunnitelmasta, jonka tavoitteena on sijoittaa Suomenlinnan kunnostus- ja huoltotöiden vaatimat tilat lähelle toisiaan. Vanhat verstastilat Susisaarella voitiin näin kunnostaa muuhun käyttöön. Toteutusaika: 1997–1999 Huoneistoala: 650m² Kerrosala: 814m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P & T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen, Nina Vallius Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko (julkisivut ja vesikatto) LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Matti Hallasaari Oy/ Matti Hallasaari, Risto Ikonen Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Jikkon Oy/ Juhani Ikonen Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola LVIS-urakoitsija: ARE Oy Antikvaarinen valvonta: Museovirasto Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Insinöörijoukkojen konepaja C 36 rakennettiin Varvilahden telakka-alueen toisessa rakennusvaiheessa kuten miinapaja C 34. Konepaja on tyylillisesti jo klassismin sävyttämää jugendia. Tiilityyliä oleva siipi C 35 on hieman varhaisempi, se jäi suunnitelmien muuttuessa kummallisena "häntänä" varastoksi insinöörijoukkojen konepajan yhteyteen. Puolustuslaitoksen hallinnan aikana talossa oli itäpäästä lukien paja, hitsaustila, metallipajan käsivarasto, traktorien korjaus ja rasvamonttu. Länsipäässä äärimmäisenä oli laivakaluston varasto ja varastonhoitajan toimisto. Keskuslämmitys asennettiin 1930-luvulla. Vinottain konepajan päämassaan liittyvä siipiosa irrotettiin omaksi rakennuksekseen talvella 1991-92. Siipi sai numeron C 35. Purkutiilet käytettiin miinapajan C 34 fasadikorjaukseen. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C IV 105 Lähteet: Kiviluoma, Matti, 1991. Suullinen tiedonanto. MV SL Tutkimusarkisto. OM VAHO SLTS. PLM Suomenlinnan kasarmihoitoalue.
Savon järvimalmiruukit (Jyrkkäkoski)
Pentti, Pauli
Merete Mazzarella kertoo artikkelissaan "Turvallisen kehän sisällä" elämästä Huvilakatu 21:ssä, kodissa joka on saman perheen hallussa jo neljättä sukupolvea.
Caj Westerberg kuvaa artikkelissaan "Graniittiloimi" lapsuuttaan Huvilakadulla.
Lintunen , Martti
Malmin rautatieasema
Traverssi Adlerfelt
Ähtärin kirkko on Pohjanmaan kirkkoarkkitehtuurissa harvinainen 1930-luvulla rakennettu moderni kirkkorakennus. Kirkko hallitsee maisemallisesti kirkonkylän vanhaa ydintä, jonka liike- ja kaupparakennukset ovat säilyneet 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alkupuolen asussa. Ähtärin kirkko sijaitsee muuta maastoa korkeammalla Hankolankankaalla. Nykyinen vuonna 1937 valmistunut arkkitehti Bertel Liljeqvistin suunnittelema kirkko on järjestyksessä neljäs samalla paikalla. Vaaleaksi rapatun pitkäkirkon torni kohoaa 54 metrin korkeuteen. Professori Vilho Sjöströmin vuonna 1906 maalaama alttaritaulu on peräisin edellisestä, palaneesta kirkosta ja se kuvaa Jeesuksen vuorisaarnaa malleinaan ähtäriläiset ihmiset Ähtärijärven maisemissa. Kirkon katto- ja seinämaalaukset on tehnyt taiteilija Antti Salmenlinna. Kirkkoaukiota reunustavat pitäjänmakasiini, kirkkoveneille rakennettu venekatos sekä hautausmaalla oleva arkkitehti Touko Saaren piirtämä siunauskappeli vuodelta 1963. Kirkkomaalle vapaussodan muistomerkin on suunnitellut Alpo Sailo ja talvi- ja jatkosodan muistomerkin Ilmari Virkkala. Ähtärin vanha keskusta on kirkon länsipuolella. Asuin- ja liikerakennuksista koostuva kirkonkylän rakennuskanta on lähinnä 1800-luvun lopusta ja 1900-luvun alkupuolelta. Alkulantien eteläpuolella ovat Ollinkulma, Alkula, Tötterman, Mimmilä ja Kuntala eli vanha kunnantupa. Katulinjassa sijaitsevassa, 1800-luvun lopussa rakennetussa Alkulan talossa on toiminut ensin Säästöpankki ja myöhemmin posti. Ollinkulman päärakennus 1800-luvulta on siirretty paikalleen ja uudistettu kunnanlääkärin taloksi 1913. Rakennus on korjattu 1987-1988 päiväkodiksi. Alkulan vieressä sijaitseva Töttermanin talo on 1910-luvulla perustetun Ähtärin Sähkö Oy:n osakkaan, liikemies Fredrik Nikolai Töttermanin rakennuttama. Rakennus on siirretty viereiseltä Mimmilän tontilta ja sen vanhassa osassa on edelleenkin liikehuoneistoja. Mimmilä on sekin kauppias Töttermanin rakennuttama. Alun perin Mimmilä on rakennettu Helsingin Osakepankin taloksi, ilmeisesti 1914-1915. Rakennuksessa on ollut eri pankkien toimipiste aina vuoteen 1958 asti ja sen jälkeen se on ollut asuinkäytössä. Kuntala on paikalleen Ouluveden rannalta Markunniemestä 1876-1877 siirretty entinen kappalaisen pappila. Yksikerroksinen puurakennus on ollut Ähtärin alkuperäinen kunnantupa, ja se on toiminut kunnantalona aina nykyisen kaupungintalon valmistumiseen asti 1951.
Ähtärin ensimmäinen kirkko vuodelta 1657 purettiin seuraavalla vuosisadalla. Kolmas kirkko rakennettiin 1847, mutta se paloi 1935. Seurakunnan nykyinen, neljäs kirkko rakennettiin 1937 arkkitehti Bertel Liljeqvistin suunnitelmien mukaan. Ähtärin keskus rakentui kirkon läheisyyteen Hankolanmäelle. Kirkonkylän pääraitti oli Alkulantie, jonka varrelle keskittyivät kauppa ja palvelut. 1800-luvun loppupuolella rakennettu rautatie veti asutusta ja liike-elämää vähitellen puoleensa, ja keskusta siirtyi etelämmäs asemanseudulle.
Ähtärin kirkonseutu
Larin Parasken patsas
Halonen, Tapani
Marjaniemen uimaranta
'Vuonna 1838 avattu Kaivohuone toimi alun perin venäläisen aateliston merenrantakylpylänä. Mykyään se on suurlähetystöjen ympäröimä maamerkki. Ylväs valkoinen puutalo on jo vuosi kymmeniä toiminut yökerhona. Sisään mahtuu lain mukaan 1 000 ihmistä ja terassille vielä 400 lisää. Kesällä paikka päästetään niin täyteen, ettei siellä pysty liikkumaan. Hintataso on jotakin aivan älytöntä. Moni käykin Kaivolla vain näyttääkseen, että siihen on varaa.' (s.153)
Ylikomisario Kari Vaara tapaa Milon ja Murun Kaivohuoneella.
Lucia Olavintytär kutsutaan Helsinkiin opettamaan luutunsoittoa 13-vuotiaalle ystävälleen Margareta Martintyttärelle, saksalaisen kauppiaan tytölle. Kirjassa kuvataan ulkomailta muuttaneen helsinkiläisen kotia ja yleensä Helsinkiä, jossa riehuu samaan aikaan paha kulkutauti, johon kuolee paljon ihmisiä.
Ilaskivi, Raimo
Kalle Pettersson on vuonna 1914 valmistunut suomalainen mykkä rikoselokuva, joka on kuvattu Brändön huvilakaupungissa. Filmin on tuottanut Nordiska Biograf Kompaniet Fernander & Hallseth. Elokuva sai ensi-iltansa 26. huhtikuuta 1914 Esplanad-teatterissa Helsingissä. Ohjaajasta ei ole tietoa.
Vironkatu 7
Luin jostain lehdestä vesitestistä, jossa oli eri pullovesiä ja myös Helsingin kraanavesi. Kraanavesi taisi voittaa koko testin. Mikä lehti mahtoi olla kyseessä, ja milloin se ilmestyi? Haluaisin saada artikkelin käsiini. Suomen Luonto testautti Helsingin vesijohtoveden ja neljä pullovettä. Artikkeli on otsikoitu "Hanavesi voitti makutestin": Sokkotestasimme viisi erilaista vettä kahdeksalla koehenkilöllä. Testaajia pyydettiin arvioimaan valkoisiin mukeihin kaadettujen ja numeroitujen vesien väriä, hajua ja makua. Vesistä pyydettiin myös valitsemaan paras. Testattavat vedet olivat ulkomaiset Aquarel (Nestlé), Evian (SA Evian) ja kotimaiset Solina (Hartwall), Lähdevesi (Rainbow) sekä Helsingin vesijohtovesi. Viisi kahdeksasta koehenkilöstä valitsi parhaaksi Helsingin vesijohtoveden. Evian sai yhden ykkössijan. Kaksi ei pystynyt arvioimaan paremmuutta. Testaajien tehtävä olikin vaikea. Kaikki vedet olivat lähinnä neutraaleja. Yleisimmät laatusanat olivat hajuton, kirkas ja raikas. Yhdessä vastauspaperissa oli Evianin kohdalle kirjoitettu vesijohtovesimäinen ja hanasta valutetulle lähinnä luonnonvettä! Helsingin veden nettisivuilla kerrotaan myös Euroopan vesilaitosten makutestistä: Helsingin vesi sijoittui toiseksi Euroopan vesilaitosjärjestön Ereun vesijohtovesien makukilpailussa. Voiton vei Lintzin kaupungin vesi Itävallasta. Kisassa oli mukana 12 vesilaitosta. Yhdestä maasta sai olla mukana vain yksi vesilaitos. Lähteet: http://arkisto.sll.fi/tiedotus/2002/PullovesiTurhake.html http://www.helsinginvesi.fi/index.asp?id=128&menupath=128&language=1
Hyrynsalmen kirkko on laajan, 1786 Pohjois-Kainuuseen perustetun kirkkoherrakunnan samana vuonna valmistunut keskuskirkko. Kirkko kuuluu 1700-luvun lopun merkittävimpiin puukirkkoihin ja on yksi tunnetun pohjalaisen kirkonrakentaja Jacob Rijfin parhaiten säilyneistä. Jatkosodassa palaneen Hyrynsalmen kirkonkylän lähes ainoat säästyneet rakennukset, kirkko ja kellotapuli, ovat Kainuun merkittävimpiä rakennusmuistomerkkejä. Tasavartisen ristikirkon ulkoasu verrattain mataline aumattuine kattoineen, pilasterein jäsennöityine, vaakavuorattuine seinineen ja pyrökaarisine ikkunoineen edustaa 1700-luvun lopulle tyypillistä uusklassismia. Kirkon keskustorni on rakennettu kookkaammaksi kuin Yli-intendentinvirastossa hyväksyttyissä piirustuksissa. Sisätilan käsittely, jonka lähtökohtana on Aadolf Fredrikin kirkko Tukholmassa, toistuu lähes samanlaisena kuin Luodon kirkossa Pohjanmaalla. Kirkkosalin seinät ovat hirsipintaiset ja vaalea yleisilme peräisin 1860-luvulta. Alttaritaulun, joka esittää Vapahtajaa ristillä, on maalannut oululainen Johan Gustaf Hedman. Kirkkotarhan aitaan liittyvä kellotapuli vuodelta 1840 on rakennettu kirkonrakentaja Jaakko Kuorikosken johdolla Intendentinkonttorissa edellisenä vuonna laadittujen piirustusten pohjalta. Kirkkotarhassa on säilynyt Hyrynsalmen ensimmäisen kirkkoherran Johan Snellmanin muistoksi rakennettu hautarakennus.
Hyrynsalmi erotettiin Paltamon pitäjän pohjoisista osista omaksi kirkkoherrakunnaksi 1786. Seurakunta käsitti 1800-luvun puoliväliin asti koko Pohjois-Kainuun alueen. Sen alaisia kappeliseurakuntia olivat Suomussalmi, Puolanka ja Ristijärvi. Laajan seurakunnan keskuskirkko rakennettiin 1786 keskeiselle paikalle vesistöjen risteykseen. Alkuperäiset piirustukset laati oululainen maanmittari Henrik Holmbom ja käytännön rakennustöitä johtivat pohjalaiset kirkonrakentaveljekset Jacob ja Carl Rijf johdolla. Kirkon kellot sijoitettiin aluksi keskustorniin, mutta kirkon rakenteet eivät kestäneet kellojen heilumista ja kellojen soitolle jouduttiin 1825 antamaan ehdoton kielto. Erillinen kellotorni rakennettiin 1840 Intendentinkonttorissa hyväksytyin piirustuksin Jaakko Kuorikosken toimiessa rakennusmestarina. Kirkon ulkovuoraus tehtiin todennäköisesti vasta 1863, jolloin myös osa sisustusta uusittiin. Alttari, saarnatuoli ja penkit rakennettiin uudelleen Aron Froteruksen ja Tobias Waseniuksen johdolla. Kirkon sisätilat maalattiin 1884, jolloin kirkkoon tehtiin myös uusia ikkunoita. Alttaritaulun kirkkoon lahjoitti 1830 juuri virkaansa astunut Oulun läänin maaherra Abraham Stiernschantz. Hyrynsalmen kirkko toimi talvisodan 1939-1940 aikana Suomussalmen taisteluissa kaatuneiden kokoamispaikkana, josta vainajat lähetettiin kotiseurakuntiinsa. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa syksyllä 1944 saksalainen tuhoamisosasto poltti Hyrynsalmen kirkonkylän maan tasalle, mutta kirkko säilyi lähes ainoana rakennuksena tuholta.
Hyrynsalmen kirkko
Teos esittelee venäläisen Fabergén jalokiviliikkeessä työskennelleet 14 suomalaismestaria
Elokuvaa filmattiin Hermannissa akselilla Hämeentie - Helminkatu - Vellamonkatu
Pellinen, Jyrki
Verronen, Maarit
Mitä arkkitehtuurista tyylisuuntaa edustaa Helsingin Tähtitorninmäellä jököttävä observatorio? Sen suunnittelivat Engel ja Arkelanger, ja se valmistui 1834, mutta arkkitehtuurista en löytänyt tietoja. Observatorio on uusklassista tyyliä ja se kuuluu Carl Ludvig Engelin (1778-1840) suunnittelemiin Helsingin Yliopiston rakennuksiin. Lähde: Yliopiston Helsinki: toim. Pekkala-Koskela (Helsingin yliopisto 1990) Tietoa Tähtitorninmäestä: http://www.virtualhelsinki.net/helsinkipanoraama/historia/observatorio.html
Hällström, Gustaf Gabriel
Eljas Erkon valtakausi kesti Helsingin Sanomissa vuodesta 1928 vuoteen 1961.
Hietalahden kirpputori
Byman käveli katuvalojen valaisemaa Juhana Herttuan tietä. Koskelan sairaalan valot hohtivat kauempana. Kävellessään Jake vilkuili koko ajan ympärilleen, kuin peläten jonkun syöksyvän varjoista kimppuunsa. Hän säikähti vastaantulijaa, joka osoittautui aivan tavalliseksi koiranulkoiluttajaksi. Kotirapun edessä Byman pysähtyi muutamaksi sekunniksi. Hän tuijotti kiinteästi pimeyteen. Hänen katseensa paljasti, että hän aavisti jotakin.
Jake Byman asui ja kuoli Juhana Herttuan tiellä.
Tricky
Mustikkamaan rannasta löytyy ruumis, torso.
"Mitä kaikkea opin täällä lapsena? - Jos en muuta niin kielen, / tämän kivisen tavan puhua, äänen ja huudon, - - - / Jos jotain, minuun jäi se kieli, Kallionsa kaltainen, / Sörkän sällien satakielten laulu, joka kauhistutti muita, / mutta piti pintansa aina loppuun saakka, / kunnes väsymys valtasikin lyöjät." (S. 8.)
Helsingin ydin kiteytyy paitsi merikuvauksiin myös Kallioon sijoittuvissa muistoissa. Kalliossa opittu kieli on myös tärkeä.
Selin rautatievahtitupa
Ratakadun bensa-asema
Hämeentien ynnä liitosalueiden yhtyneet pihasoittajat
Bergön kylä ja satamat kuvastavat Pohjanmaan rannikon merenkulkua, kalastusta ja veneenrakennusta harjoittanutta saaristoyhdyskuntaa ja sen elinkeinojen tuottamaa rakennettua ympäristöä. Bergön väestö on aina saanut pääosan elannostaan kalastuksesta, hylkeenpyynnistä, veneenrakennuksesta ja merenkulusta. Kalasatamat Perisgrund-saaren itärannalla ja Bredhällan länsirannalla muodostavat kylän päätepisteet, joiden väliin kylä sijoittuu kumpuilevaa ja kivikkoista maastoa luontevasti mukailevan tien varteen. Bergön kylän asutus on väljää. Rakennuskannan vanhinta kerrostumaa ovat 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun vaatimattomat kalastajamökit ja maalaistalot, joiden pihapiireissä on säilynyt niitä yhdeltä tai kahdelta sivulta rajaavia talousrakennuksia, samoin muutamia olki- tai ruokokattoisia latoja ja malkakattoisia vilja-aittoja on säilynyt. Österändanissa on runsaasti 1950-luvun rakennuskantaa, Västerbyssä rakennuskanta painottuu 1900-luvun lopulle. Bergön länsitornillisen pitkäkirkon ympärillä on vanha, kivimuurin rajaama hautausmaa. Kirkon länsipuolella on Klockarboställe –museoalue, jonka päärakennus on rakennettu 1856 lukkarin kodiksi. Pihapiirissä on lisäksi vilja-aitta sekä paikalle siirretyt torpparintupa ja ruokokattoinen lato. Bredhällan ja Perisgrundin kalasatamissa on säilynyt pieniä vene- ja verkkovajoja. Etenkin Bredhällanissa on vielä jäljellä vanhaa rakentamistapaa edustavia latomaisia kalavajoja. Bredhällan Salteriet, kalasuolaamo, on rakennettu 1930. Perisgrundissa venevajat sijoittuvat rantaan epäsäännöllisesti ja väljästi. Edelleen käytössä olevan sataman vanhojen venevalkamien kiviladelmat ovat hyvin säilyneitä.
Bergön pysyvä asutus ja kylä syntyivät 1490-luvulla. Saaren asukkaat harjoittivat hylkeenpyyntiä, talonpoikaispurjehdusta ja karjanhoitoa. Peltopinta-ala oli huomattavasta maankohoamisesta huolimatta hyvin pientä. Saaren alkuperäinen nimi oli Wargö, mutta 1830 nimi muutettiin Bergöksi. Bergö perustettiin Maalahteen kuuluvana rukoushuonekuntana jo ennen vuotta 1727 ja kappeli siitä tuli 1848. Seurakunnallisesti se itsenäistyi 1908 ja oli 1920-luvulta lähtien Pohjanmaan pienin itsenäinen pitäjä, kunnes se liitettiin Maalahteen 1973. Bergön kirkko rakennettiin 1800-1802 ja nykyasunsa se sai 1852-1853, jolloin sitä pidennettiin, korotettiin ja laajennettiin kylkiäisillä. Perisgrund oli ennen Bergön pääsatama ja silakankalastajien lähtösatama keväisin. Vuorolaiva Korsnäsistä Vaasaan kulki sen kautta 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Talvitie aurattiin Maalahteen ja Vägvikiin. Perisgrundin ja Vaasan välillä oli henkilöliikenne- ja rahtilaivayhteys 1938-1962. Myös Bredhällanista oli henkilöliikenne- ja rahtilaivayhteys Vaasaan 1962 saakka. Bredhällanin länsipuolelle valmistui Ytterbådanin kalasatama 1997.
Bergön satamat ja saaristokylä
Hernesaari
"Tässä puistossa me leikimme turnajaisia. Minulla on sellainen mielikuva, että minua neljä vuotta nuorempi Mika oli siinä jonkun jätkän selässä ja minun selässäni oli joku toinen, ja me jouduimme sitten vastakkain. Sitten koetettiin saada vastustaja kaadetuksi tai revityksi pois 'hevosen' selästä." (s. 25)
Arvo Turtiaisen ja Mika Waltarin lapsuuden leikkipaikka.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Valmarinniemi)
"En oppinut Herttoniemen vuosina tuntemaan juurikaan muita uusia henkilöitä kuin kirjallisuuteen liittyviä. Opiskelin kirjallisuutta ja aloittelin kirjallisuusarvostelijana. Brita Polttilan ja Arvo Turtiaisen lisäksi Herttoniemessä asui tietysti Taata. F.E. Sillanpäällä oli yläkerran huone vanhimman tyttärensä perheen omakotitalossa. Talo oli koko paikkakunnan kuuluisuus, mutta mestarille annettiin rauha. Vain vaivihkaa katsottiin taloon ja pihaan päin, sattuisiko näkymään vilahdusta Taatasta." (Kaarina Salan kertomuksesta, s. 34)
Teos sisältää 50 erilaista tarinaa elämästä Herttoniemen Siilitiellä, yhdessä Suomen vanhimmista lähiöistä.
Aleksanterinkatu 36
Nummi, Lassi
Venäläinen tyttökoulu
Korian kasarmialue
Särkiniementie
Maanhankintalain nojalla muodostettu Ravioskorven asutustila-alue on Suomen suurimpia. Maisemassa selkeästi erottuva alue ilmentää sotien jälkeisen ajan asuttamista ja jälleentakentamista. Ravioskorven alue on Nuoramoisten kylän eteläosaa. Asutustila-alueelle luonteenomaista ovat tasaista viljelymaisemaa halkovat viivasuorat tiet ja toistensa lähettyvillä olevat pienehköt tilakeskukset peltojen laitamilla tai niiden väliin jäävillä saarekkeilla. Tilojen pihapiirit muodostavat paikoitellen yhtenäisiä nauhoja suorien teiden varsille. Tilakeskukset muodostuvat 1 ½ -kerroksisesta tyyppitalosta, hirsisestä tai tiilisestä navetasta ja ulkorakennuksista. Ajan pelkistettyä arkkitehtuuria edustava koulu on rakennettu asutustila-alueen keskelle, alueen pääteiden risteykseen.
Toisen maailmansodan jälkeen sijoitettiin Sysmään luovutetuilta alueilta 1200 siirtolaista. Ravioskorven asutustila-alue perustettiin asumattomaan, suoperäiseen korpeen. Tilojen maat lohkaistiin pääosin Nordenlundin kartanon maista. Ravioskorven alueelle muodostettiin 36 asutustilaa, joiden asukkaista noin puolet oli siirtolaisia ja puolet rintamamiehiä Hämeestä. Uutta peltoa raivattiin sotien jälkeen noin viisisataa hehtaaria. Asutustilojen lisäksi alueelle perustettiin koulu ja kauppa.
Ravioskorven asutustila-alue
Siitonen, Tuomo
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Laivavarvi
Gornostajev, Aleksei M.
Sylvi Möller: Anders Byström, täysverinen kustavilainen ja aikansa edustaja
"Talon pieni kuilumainen asfalttipiha oli meidän lasten mielestä täydellinen. Se oli rautalanka-aidalla erotettu seuraavasta pihasta, joka puolestaan oli erotettu seuraavasta. Korttelipiha-ajattelusta ei ollut tietoakaan, mutta me emme osanneet sellaista kaivata. Meidän talkkarimme oli toiselta ammatiltaan yksityisetsivä. Leuhkimme tietysti naapuripihan lapsille: 'Meidän talkkari onkin salapoliisi!'." (s. 37-38)
Näyttelijäperhe Rinne-Ikonen asui pitkään Mechelininkatu 16:ssa.
Mäntän tehtaat ja yhdyskunta
Kerttu Vainikaisen kimppuun kimppuun hyökätään hänen kotitalonsa porttikäytävässä.
krigsrätt
military law
sotaoikeus
Bastioni, kaponnieeri ja kavaljeeri Hamilton
Hamiltonin kolmesta eri osasta muodostuva varustus alkoi hahmottua Susisaaren luoteisosan suunnitelmapiirustuksiin vuodesta 1753 lähtien. Strategisesti sen tärkein tehtävä oli puolustaa telakan länsiosaa. Rakennustyöt käynnistyivät kaponnieerin ja bastioni Sethiin yhdistyvän kavaljeerin osalta vuonna 1754 ja kaponnieeriosa rakennettiin ilmeisesti verrattain valmiiksi vuoteen 1757 mennessä. Kavaljeerin holvaus sen sijaan jäi keskeneräiseksi aina 1770-luvun alkuun. Bastioniosan rakentaminen käynnistyi vuonna 1762 eikä sitä rakenettu koskaan täysin valmiiksi. Hamiltonin kaponieeri on samalla bastionin vasen kylki. Siinä on kolme kasemattia, joista on tykkiaukot molempiin suuntiin. Kasemattien päällä oli alkuaan avoin rintavarustuksella varustettu ampumataso. Kaponieeri yhdistyy selustastaan kavaljeeri Hamiltoniin, joka on viisisivuinen korkea varustus, jonka läpi kulkee portaittain nouseva kulkuyhteys bastioni Sethiin. Tässä varustuksessa on kolme suurta kasemattia, joiden tykkiaukot avautuvat telakan suuntaan ja kasemattien selustassa on galleriakäytävä kurtiini Polhem-Hamiltonin pihaan avautuvine kivääriaukkoineen. Kavaljeerin kaksi kasemattia muutettiin 1770-luvulla ruutivarastoiksi, jolloin ne saivat kaksinkertaisen graniitti- ja tiiliholvauksen. Holvien välissä oli tuuletuskanava kosteuden poistamiseksi. Kavaljeeriosan päällä oli alkuaan myös avoin ampumatasanne rintavarustuksineen. Bastioniosasta valmistui vain ulkomuuri. Oikean kyljen ja siiven suojaan oli alkuaan tarkoitus rakentaa huonetiloja telakalle tulevien alusten varastoiksi, mutta rakennussuunnitelmaa ei saatettu päätökseen. Ainoa tästä aiotusta käyttötarkoituksesta kertova piirre oli kalterein varustettujen ikkuna-aukkojen rakentaminen puolustusmuuriin. Bastionin oikean kyljen jatkeeksi rakennettiin suunnitellun laivatelakan porttimuuri, joka jatkui telakan pohjoispuolelle yhtyen bastioni Cedercreutziin. Venäläisellä kaudella sekä kaponnieeri että kavaljeeri katettiin peltikatolla. Kaponnieeri muutettiin vuonna 1847 insinöörihallinnon pajaksi ja sitä käytettiin pajana ja työkaluverstaana aina venäläisen kauden loppuun. Kavaljeeriosaa, josta venäläisissä asiakirjoissa käytetään kaponnieerin nimeä, käytettiin aluksi edelleen ruutivarastona, sittemmin mm. työkaluvarastona ja 1840-luvulta lähtien sinne sijoitettiin insinöörikomennuskunnan arkisto. Kaponnieerin ja kavaljeerin katot paloivat Krimin sodan pommituksessa ja ne uusittiin jo samana vuonna , 1855. Suuri osa bastionin oikean kyljen ja siiven muurista purettiin telakan uudelleenrakennustyön aikana vuosina 1916-17. Rakennusten käytöstä suomalaisella kaudella ei ole kovinkaan paljon tietoja. Sodan aikana kavaljeeriosassa oli Uuudenmaan rannikkoprikaatin viestikorjaamo, jossa tehtiin mm. taistelutaulujen kokeilumalleja ja kaponieeri Hamiltonissa oli ainakin sota-ajan jälkeisinä pulavuosina sikala. Suuren osan suomalaisen kauden ajasta kaponieeri ja kavaljeeri ovat olleet käyttämättömiä ja kylmillään. Vuotavat katot ehtivät rapauttaa pahasti varsinkin kavaljeeriosan sisätiloja ennen kuin katto 1980-luvun alussa uusittiin. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisellä kaudella merkitty kirjaimella D Lähteet: Enqvist, Ove : Suomenlinna 1917-1997. Käsikirjoitus 1995. KA VSA 17044 KraA Ö 17, 18, 20,22,23,25,26,27,28a,32,33,34,184, 347 V 107,132,151,180, KrA Sveaborgsinventariet 1766 MV SL VIK B 219-222, 298-328a
Nervanderinkatu 11
Asukkaita talojättiläiseen oli tiedossa pienen kylän verran, 700-800 henkeä, ja heidän tarpeisiinsa vastattiin varaamalla tilat muun muassa ulkoiluvälinevarastoille, autovajoille, pesutuville, kauppahallille, Elannon elintarvikemyymälöille ja Hermannin sivukirjastolle lukusaleineen.
Maalahdenjoen jokisuussa on Åminnen kalasatamassa pitkälti toista sataa etupäässä hirsirakenteista venevajaa ja kalastustarvikelatoa, jotka sijaitsevat pitkinä nauhoina joen molemmilla rannoilla. Åminnen kalasataman vaja-alue on Pohjanmaan jokisuiden näyttävimpiä. Paikoitellen vajoja on kahdessa rivissä niin että vajarivien väliin muodostuu kujanne. Åminnen kalasatama on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta "Övermalax - Åminne".
Maalahdenjoen suu on ollut ikimuistoisista ajoista Maalahden kylien yhteismaata ja sitä on käytetty merikalastuksen satamana ja varastopaikkana. Kalastus, merenkulku ja laivanrakennus olivat 1700-luvulle asti seudun tärkeimpiä elinkeinoja. Maalahtelaiset kalastivat ulapalla sijaitsevalta Storskäretiltä käsin ja pitäjän kalavesille saapui osakkaita silakanpyyntiin kauempaakin. Maalahti kuullui talonpoikaispurjehduksen keskuksiin, tervan lisäksi Tukholmaan kuljetettiin mm. hylkeenrasvaa ja kuivattua kalaa. Åminne oli myös tärkeä satama Vaasan suuntaan eli kalaa ja maataloustuotteita ym. vietiin alueelta Åminnen kautta Vaasaan myytäväksi. Kala- ja venesataman alueelle perustettiin Maalahden kotiseutuyhdistyksen ylläpitämä Merenkurkun venemuseo 1970.
Åminnen kalasatama
"Kuule, lähdetään pois täältä Helsingistä. Lähdetään vaikka Lontooseen tai Pariisiin. Pariisi on sentään aina Pariisi." "Ei se auta, Pariisissa on sitä samaa. Tanssia, ratsastusta ja niin edespäin."
Rikkaat tytöt Anni ja Lea kahvittelevat Kalastajatorpan terassilla.
Elokuvassa Kaasua, komisario Palmu on paljon taiteilija Kurt Kuurnan (Pentti Siimes) tekemiä maalauksia. Ovatko nämä elokuvassa esiintyneet maalaukset oikeita ja jos ovat, niin missä ne nykyään ovat? Onko vielä paljon tallella vanhoissa suomalaisissa elokuvissa olleita lavasteita, tavaroita yms.? Onko niitä esillä jossain? Taiteilija Kurt Kuurnan maalaukset ovat ihan oikeita maalauksia. Elokuvan taiteilija ei ole mitenkään erityisen menestynyt. Tauluissa on surrealismia ja kubimismia. Leffassa näkyviä tauluja ovat muun muassa hevonen smokissa, rehevä rubensilainen nainen ja neulojen lävistämä luuranko. Maalaukset pohjautuvat Waltarin romaaneihin, ja ne on maalannut Sauli Rantamäki. Elokuvan Kaasua komisario Palmu! on lavastanut Ensio Suominen. Elokuvassa esiintyvien maalausten ideointi on pistetty usein lavastaja Ensio Suomisen piikkiin, mutta ilmeisesti taulut ovat täysin Sauli Rantamäen käsialaa. Elokuva perustuu Mika Waltarin kirjaan Kuka murhasi rouva Skrofin. Kirja on vuodelta 1939, ja Matti Kassila ohjasi siitä elokuvan vuonna 1961. Nuo elokuvassa esiintyvät maalaukset ovat maalattu juuri sen mukaan, kuten Waltari on ne kirjaan kuvaillut. Elokuva on edesmenneen Fennada-filmin tuotantoa (Nykyäänhän on myös olemassa Fennada-filmi). Fennadan lavasteita ja rekvisiittaa ajautui Ylelle ja voi olla, että Ylen kammioista vielä jotain Palmu-rekvisiittaa löytyy. 1980-luvun alussa järjestettiin Kulosaaressa julkinen huutokauppa, jossa myytiin muun muassa Palmu-elokuvien taustafondeja kuten ikkunasta näkyvä tuomiokirkko. Noiden maalausten kohtalo on hämärän peitossa. Vanhojen suomalaisten elokuvien lavasteet ja tavarat ovat varmaan osittain kadonneet jo maailman tuuliin. Suomen filmiteollisuudella oli Liisankadulla aikanaan isot studiot. Yhtiö meni nurin 60-luvulla, jolloin yhtiön tuotanto ja tavarat siirtyivät Ylen omistukseen. Näin kävi siis myös Fennada-filmille. Soittelin parille lavastajalle ja kyselin elokuvan tekemisestä. Nuo lavasteet tehdään yleensä juuri sitä kyseistä elokuvaa varten, ja sen jälkeen noista tavaroista hankkiudutaan eroon. Elokuvaan liittyvissä kysymyksissä voi mennä asioimaan Kavan kirjastoon. Osoite on Sörnäisten rantatie 25. Elävän kuvan museo puolestaan sijaitsee Kalasataman Taiteilijatalossa, osoitteessa Vanha talvitie 9. http://www.kava.fi/ http://www.ses.fi/
Varalämpövoimala
Helsingin kaupungin energialaitoksen hallinnassa oleva tilapäinen öljykäyttöinen voimala tuotiin paikalle 1980-luvun puolivälin jälkeen kaukolämmönjakelun häiriöiden varalta. Seija Linnanmäki 1994
fortresses
fästningar
linnoitukset
Maanpuolustuskorkeakoulun kirjasto
Ystävämme Johannes Calonius on saanut palata juridiikan opintojensa pariin Keisarilliseen Aleksanterin Yliopistoon. Ilmassa on mielenosoituksen tuntua, kun osakunnat kokoontuvat Ylioppilastaloon viettämään Runebergin, Snellmanin ja Lönnrotin yliopistoon tulon 50-vuotisjuhlia. Pohjalaisten joukossa istuva Calonius vilkuilee ahkerasti nuorta kaunotarta, joka Matilda Ehrströmin vieressä nojailee lehterin kaiteeseen. Neiti Åströmin tiedetään valmistautuvan akateemisiin opintoihin yksityisesti. Naiset poistuvat yhdeltätoista, ja hillittömiksi äityvissä juomingeissa myös fennomaanit ja ruotsinmieliset ottavat yhteen. Kohtalokkaaksi tilanne muuttuu seuraavana aamuna, kun pohmeloinen Johannes löytää vierestään kiivaan ruotsinmielisen dosentin ruumiin.... (takakannen teksti)
"Me löysimme vakavia miehiä. Nuo ovat kivimiehiä. Tuo mies on Kivi."
Rautatientorilta lapset löytävät vakavan kivimiehen.
Pesolan mäen taloryhmä on edustava ja hyvin säilynyt esimerkki Pohjanmaan jokilaaksokylien takamaille 1800-luvun alussa syntyneistä kruununtiloista, niiden rakennuskannasta ja kehityksestä. Pesolanmäen rakennuskanta ja pienipiirteinen, eristetty kulttuurimaisema ovat säilyneet hyvin. Pesolan mäen asutus sijoittuu Pohjanmaan itäosaan, Suomenselän alueelle, jota hallitsevat laajat, harvaanasutut metsäkangas- ja suoalueet. Harva asutus ja pienialaiset pellot ovat keskittyneet mäkialueille. Pesolan mäellä on Vanha-Pesolan, Puntolan ja Mäki-Pesolan talojen muodostama rakennusryhmä. Vanha-Pesolan päärakennus (tuhoutunut tulipalossa 1.9.2008) on kookas pohjalaistalo, jonka julkisivujen runsaassa koristelussa ja omaperäisessä klassillisten aiheiden käytössä heijastuu tervanpolton tuoma vauraus. Pihapiirissä, jonne metsän ja pellon rajalla johtaa koivukuja, on pitkä aittarakennus, kahden aitan rivi, yksitupainen syytinkitalo, paja, tuulimylly ja sauna. Kaikki rakennukset ovat punamullattuja ja valkoisin listoin koristettuja. Mäki-Pesola ja Puntonen on 1920-luvulla erotettu vanhasta Pesolasta ja osa rakennuskannasta on siirretty uusille tonteille. Päärakennukset ovat 1920-luvulta.
Maaselän vedenjakajaseudulla sijaitseva Soini sai pysyvän asutuksen vasta 1560-luvulla Pohjanmaan ja Savon suunnista. Soiden, latvajokien ja kankaiden hallitsemalla ylängöllä sijaitsevan alueen väkiluku kasvoi hitaasti. Myöhemmin viljelyn ohelle tuli tervanpoltto ja tukinuitto. Soini oli 1700-luvulta 1900-luvun alkuun Pohjanmaan huomattavimpia tervapitäjiä. Pitäjän alueella on yli 500 tervahautaa. Pesola oli kruunun uudistila, joka perustettiin Kuninkaanjoen kylän takamaille 1816. Vielä 1920-luvulla Pesolassa oli runsas rakennuskanta. Osa rakennuksista on siirretty naapuritiloille Mäki-Pesolaan ja Puntoseen uusien päärakennusten rakennusmateriaaliksi. Pesolan tila oli ympärivuotisesti asuttu vuoteen 1975 saakka.
Pesolan mäen taloryhmä
Muistelijan lapsuudenkoti oli Iso Roobertinkatu 6:ssa.
Salokunnan kirkko
Kirka
Kangasniemen kirkonkylässä on tyypillinen maantiehen tukeutuva perusrakenne. Sen keskeinen tekijä on kirkonkylän halki kulkevan maantien vanha linjaus, jonka varrella on eri-ikäisten liikerakennusten rivistö. Maantien päätepisteenä ja kirkonkylän maamerkkinä kohoaa kirkko ympäristöineen. Sisävesiliikenteen merkityksestä kertoo satamaranta puistomaisine vyöhykkeineen. Puulaveteen työntyvän niemen tyvessä oleva kirkko sekä kahdeksankulmainen kellotapuli ovat taajaman tärkeita visuaalisia ja historiallisia elementtejä. Kirkko on itäsuomalaisen kahtamoisen perinnettä jatkava kulmaulokkeinen ristikirkko, jonka ulkoarkkitehtuuria hallitsee korkea aumattujen ristivarsien yläpuolelle kohoava telttakatto. Kirkkosali, johon täyskorkeat kulmaulokkeet on sulautettu, on pohjaltaan neliömäinen. Sidehirret, ja niihin liittyvät ohuet pilarit, kannattavat sisäkaton laajaa kupolimaista keskiosaa. Ristivarsissa on lehterit. B.A. Godenhjelmin maalaama Ristiinnaulittua esittävä alttaritaulu on vuodelta 1850. Kirkkoaukean laitaan rakennettu uusi kunnantalo jatkaa kunnallishallinnon historiaa. Sataman tuntumassa on arkkitehti Hilding Ekelundin suunnittelema rukoushuone. Tiemaisemaan kuuluu myös harmaakivinen, kivirakentaja Långstenin 1913 muuraama pitäjänmakasiini.
Kangasniemen kylä muodostui 1600-luvulla Toivarien tiloista ja kappalaispappilan maista. 1800-luvun alkupuolella kylässä oli kirkon lisäksi kappalaisen pappila ja maantien varrella muutama rakennus. Varsinainen kirkonkylä kirkon ympärille alkoi muodostua vasta 1800-luvulla ennen muuta kunnallishallinnon organisoinnin ja maakaupan vapautumisen jälkeen. Pitäjänmakasiini on järjestyksessä viides; edelliset makasiinit oli rakennettu vuosina 1757, 1805, 1809 ja 1861. Kangasniemi perustettiin Pieksämäen kappeliksi 1573 ja erotettiin omaksi seurakunnaksi 1654. Nykyinen kirkko on seurakunnan kolmas kirkkorakennus. Kirkko ja kellotapuli rakennettiin kirkonrakentaja Matti Salosen johdolla ja vihittiin käyttöön 1815. Lääninarkkitehti Alfred Cavénin suunnittelemassa korjauksessa 1890 kirkkosalin seinät ja holvi laudoitettiin, kiinteä sisustus uusittiin, ikkunat laajennettiin, ulko-ovien eteen tehtiin eteishuoneet. Vuonna 1935 sisätila muutettiin perusteellisesti arkkitehti Yrjö Waskisen piirustusten mukaan. Vuosina 1971-1972 tehdyssä arkkitehti Heikki Elomaan suunnittelemassa korjauksessa kirkon ulko- ja sisäarkkitehtuuri palautettiin vuoden 1890 asuun. Penkit uusittiin. Kirkon ulkoväritys uusittiin 1993.
Kangasniemen kirkon ympäristö
Kirkkokatu 5
Deja Voodoo
Tampereen Hämeenpuisto on 1830-luvun kaupunkisuunnitteluun liittyvä pisin yhtenäinen puistokäytävä Pohjoismaissa. Hämeenpuisto ja sitä reunustavat eri vuosikymmeninä rakennetut merkittävät julkiset rakennukset ja asuinkerrostalot muodostavat historiallisesti kerroksellisen, mittakaavaltaan yhtenäisen kaupunkitilan. Yli kilometrin mittainen Hämeenpuisto johtaa esplanadi-tyyppisenä katuna Tampereen kaupungin kannaksen halki Näsijärveltä Pyhäjärvelle. Hämeenpuiston neljä suoraa puurivistöä koostuvat lehmuksista ja vaahteroista. Puiston varrelle sijoittuu runsaasti merkittävää rakennuskantaa, 1800-1900-luvun vaihteen kouluja ja tehdasyhtiöiden rakennuksia, 1880-1980 välisenä aikana rakennettuja julkisia rakennuksia sekä 1900-luvun asuinkerrostaloja. Puiston puolivälissä, Hämeenkadun länsipäässä, on uusgoottilainen Aleksanterin kirkko (Decker 1881) ja sitä ympäröivä Pyynikin kirkkopuisto. Hämeenpuistoa reunustavat lisäksi mm. Laivayhtiön talo (Federley 1908, Tiitola 1939), Länsipuisto (Kallio 1927), Amurinlinnan kortteli (Bryggman 1950-54), Finlaysonin pikkupalatsi (Thesleff 1897), pääkirjasto Metso (Pietilät 1986), Tuulensuu (Strömmer 1928), Aleksanterin koulu (Sjöström 1873, Calonius 1886, Lönn 1903), Työväentalo (Tiitola 1899, Pettersson 1905, Heikki Kaartinen 1912, B. Strömmer 1930), Tampereen Työväen teatteri (arkkitehtitoimisto Marjatta ja Martti Jaatinen 1985), Pyynikin koulu (Lönn 1899, 1931) ja Klingendahlin tehdasrakennus (Petterson 1897, 1904, 1905). Hämeenpuiston veistoksiin lukeutuvat mm. Viktor Janssonin Vapaudenpatsas (1921), Lauri Leppäsen Minna Canthin patsas (1951) ja Heikki Varjan Uutinen (1981). Hämeenpuiston päätteitä, Näsinpuistoa ja Eteläpuistoa, koristavat sen merkittävimmät veistokset: Emil Wikströmin Näsinpuiston suihkukaivo (1913) ja Eteläpuistossa Wäinö Aaltosen Osuustoimintamonumentti (1950).
Hämeenpuisto hahmoteltiin ensimmäistä kertaa C. L. Engelin laatimassa asemakaavassa 1830. Tuolloin puistokatu sijoittui kaupungin rakennetun alueen länsirajalle ja sen tehtävänä oli estää palojen leviäminen kaupungin uuden ja vanhan osan välillä. Uusi osa, samoin kuin Engelin kaavan osoittama Esplanadi, sijoittui osin kaupunkilaisten viljelysten eli plantaasien alueelle. Plantaasit peruutettiin kaupungille ja 1850-luvulta alkaen nykyisen Hämeenpuiston vartta ryhdyttiin rakentamaan Engelin asemakaavan mukaan. Tonttialueen ja kaupunkilaisten plantaasien välinen alue oli ollut asuttua jo ennen vuotta 1810. Vuoden 1865 tulipalossa nykyisen Hämeenpuiston keskivaiheilta tuhoutui puisto- sekä tonttialuetta. Arkkitehti C.A. Edelfelt laati tulipalon jälkeen asemakaavan, joka levensi puiston nykyiseen 60 metriin. Puiston vanhin osa istutettiin 1875-1879 kaupunginpuutarhuri K.J. Gauffinin johdolla Satamakadun ja Puuvillatehtaankadun välille. 1800-luvun lopulla nuoren teollisuuskaupungin istutukset kilpailivat tasollaan Helsingin ja Turun kanssa. Puistoa jatkettiin myöhemmin ja se ulottui 1903 mennessä Eteläpuistoon. Kauppakadun ja Puuvillatehtaankadun välille istutettiin vaahteroita ja Hämeenkadusta etelään lehmuksia. Kokonaisuudessaan puisto valmistui 1909. Puuvillatehtaankadun ja Näsijärvenkadun välille perustettiin 1917-1919 lasten leikkipuisto, joka uudistettiin oleskeluaukioksi 1990-luvulla. Puiston nimi vaihdettiin 1936 Esplanadista Hämeenpuistoksi. Puistoa uusittiin jo ennen sotia ja viimeiset keskirivin puut poistettiin 1947. Hämeenkadun ja Eteläkadun välillä tehtiin nuorennusleikkaus 1956 ja puita kaadettiin tautien vuoksi 1970-luvulla. Puuston uusimista on jatkettu 1990- ja 2000-luvulla.
Hämeenpuisto
Harma, Olli
Näin hänet tänä aamuna Itiksessä, edessä Sivuraiteen. Heikon näköisenä, pukeutuen villatakkiin ja farkkuhameeseen
Korteniemen metsänvartijan tila on tyypillinen, hyvin alkuperäisessä asussaan säilynyt pientila, joka kuvastaa valtion metsätalouden harjoittamista 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Korteniemen entinen metsänvartijan tila sijaitsee Liesjärveen pistävässä niemessä, Tammelan Letkun kylän takamailla. Seudulla, joka on muodostettu Liesjärven kansallispuistoksi, on harjoitettu kaskeamista. Tilan 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta peräisin oleva rakennuskanta käsittää paritupatyyppisen asuinrakennuksen lisäksi pienten peltojen ympäröimät talousrakennukset, karjarakennuksen, tallin, kalustovajan, saunan ja savusaunan, halkovajan, ladon, riihen, makasiinin, maakuoppakellarit, perunakuopan, tervahaudan, miilun ja jäävaraston. Tilakeskuksen rannassa on kivikautinen asuinpaikka.
Korteniemen uudistila muodostettiin 1792, kun Letkun kylän Heikkilän talosta erotettiin isonjaon yhteydessä ns. liikamaina sen itäiset, Korteniemeksi kutsutut alueet. Liikamaalle jäi vanha torppa, josta tuli kruunun uudistila. Uudistila joutui 1800-luvun alussa koko muun kulmakunnan kanssa Turpoon sahan omistukseen. Korteniemestä tehtiin torppa 1800-luvun puolivälissä. Turpoon sahan maat siirtyivät torppineen, maineen ja metsineen valtiolle 1878. Sahalta ostetut alueet yhdistettiin Metsähallituksen Lopen hoitoalueeseen ja alueesta muodostettiin Wahteriston kruununpuisto. Korteniemestä tehtiin Kyynärän vartiopiirin metsänvartijatila. Sahan viimeisestä torpparista tuli metsänvartija, jonka tehtäviin kuului kruunun metsien valvonta, metsänhoitajan avustaminen, hakkuiden valvonta ja petoeläinten hävitys. Metsänvartijantilan tilakeskus siirrettiin Metsähallituksen toimesta nykyiselle paikalleen 1880-luvun puolella, ja viljelykset raivattiin rakennusten ympärille. Toinen rakennusvaihe oli 1900-luvun alkupuolella, jolloin tilalle rakennettiin uusia talousrakennuksia. Korteniemen puutarha perustettiin 1910-luvulla. Liesjärven kansallispuisto muodostettiin vanhoista valtionmaista 1956 ja 1981. Aluetta laajennettiin 2000.
Korteniemen metsänvartijan tila
Välikangas Martti
Mauri Paasilinna
Kirjan luvussa "Puhelintyttö numerossa 43 021" kerrotaan Minna Craucherin surmasta 8.3.1932.
Nuutilan kylätien varrella on hyvin säilyneitä ja ehjiä talonpoikaisia pihapiirejä. Kylä sijaitsee kahdella kapealla luode-kaakko -suuntaisella moreeniselänteellä. Parhaiten on säilynyt Pietulan (Varvari) rakennusryhmä, joka on 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta. Pihapiirissä on vanhoja aittoja. Nuutilan Pekkalan (Poikientalo) päärakennus on rakennettu 1885 ja 1910-luvulla. Harjun ja Lamminselän pihapiireissä on vanhoja talousrakennuksia. Lamminselän päärakennus on 1890-luvulta. Nuutin tilalla on poikkeuksellisen vanha 1806 rakennettu navetta. Pellot ovat talojen yhteydessä ja ne noudattelevat harjanteen suuntaa. Kylän rungon muodostava Suonenjoelta kulkeva maantie on rakennettu 1905.
Nuutilan kylän alue oli takamaata, jota kaskesivat 1500-luvulla Virtasalmen Längelmäen kylän Hurskaiset. Ensimmäinen maininta Nuutilan kylästä on 1635 maakirjassa, jossa Nuutti Nuutisen ilmoitetaan asuneen Jäpinahontausrannalla. Kaskeaminen säilyi pitkään elinkeinona kuivalla, etupäässä moreenia ja kalliota sisältäneellä harjanteella. Nuutilan kylässä oli 1775 edelleen vain yksi talo. Kylän nykyiset tilat ovat syntyneet ilmeisesti 1800-luvulla talojen jakamisen mahdollistaneen isonjaon jälkeen.
Nuutilan kylä
Stewen, Riikka
Tulevaisuus
Köyliönjokilaakson ympäryskylät edustavat sijoittumiseltaan ja rakenteeltaan perinteistä maanviljelykseen liittyvää asutusta. Kylät ovat sijoittuneet nauhamaisesti Köyliönjoen laakeaa viljelysmaisemaa kiertävän maantien varrelle, tonttimaat kiinni toisissaan. Kylien rakennuskannassa kuvastuu 1800-luvun lopulla maataloudessa tapahtunut suuri muutos: siirtyminen yhä enemmän karjatalouteen, viljelysmenetelmien kehittyminen ja rautatien tuoma edistys. Kiukaisten kirkonkylän pohjoispuolella avautuu Köyliönjoen halkoma suuri, yhtenäinen viljelysmaisema, jonka ympärillä olevilla saarekkeilla ja harjanteilla ovat Kiukaistenkylän, Harolan, Laihian ja Köylypolven kylät vanhoine rakennuksineen. Laihian kylän Erkkilän, Isotalon ja Järvenpään tilakeskukset ovat keskittyneet kahdelle peltojen keskellä olevalle mäelle. Köylypolven kylässä on säilynyt perinteistä rakennuskantaa Knuutilan, Kuusiston ja Iso-Kallin tiloilla. Päärakennukset ja keskeiset talousrakennukset ovat 1800- ja 1900-luvun vaihteesta. Harolan kylän tilakeskukset ovat hajaantuneet maantien varsilla oleville mäkialueille. Kleemolan, Kylä-Katilan, Mäki-Katilan, Vainionmäen ja Haukiojan tiloilla on säilynyt talonpoikaista rakennuskantaa. Kiukaistenkylän asutus on keskittynyt maantien varrelle, harjanteen rinteeseen. Jaakkolan, Mäki-Jaakkkolan ja Mäki-Pereen päärakennukset ovat 1800-luvun alkupuolelta. Etelässä maisemallisen kiintopisteen peltoaukion reunalla muodostaa kirkonkylän tornillinen ristikirkko hautausmaineen.
Köyliönjokilaakson mäki- ja harjannealueille keskittyneet Köylypolvi, Laihia, Kiukaistenkylä ja Harola asutettiin myöhäiskeskiajalla, mikä saneli talojen sijoittumisen mäkikumpareille. 1560-luvulla kylissä oli yhteensä 16 taloa. Kiukaisten kirkko valmistui 1761 Lapin pitäjän Job Höckertin ja Tukholman yli-intendentinviraston piirustusten mukaan. Kirkkoa laajennettiin ja siihen lisättiin torni 1846 arkkitehti P.J. Gylichin laatimien suunnitelmien pohjalta.
Köyliönjokilaakson ympäryskylät
Pacius, Fredrik
"Anni laskeutui kirjastolle. Viiden säteiskadun leikkauksessa. Mikään ei näyttänyt muuttuneen, vaikka se sanottiin uusitun. Tummatiiliset kuoret, tiivis kuin paketti. --- Remontin kunniaksi erityisvalaistu kirjasto esitteli kauhtuneita päällyshepeniään kuin joku rokokoorouva." (s. 116-120)
Anni poikkeaa remontin jälkeen uudelleen avatussa kirjastossa.
Aurajokisuun poikkeuksellisen pitkä satama- ja merenkulkuhistoria alkaa Turun linnan perustamisesta. Turun kaupunkikuvassa keskeinen Aurajokisuu on 1800-luvun lopulta 1980-luvun lopulle rakentunut teollisuusrakennusten, laitureiden, telakkanostureiden ja muiden satama-, telakka- ja teollisuusalueen toimintaan liittyneiden rakennusten ja rakennelmien monipuolinen ja ajallisesti kerrostunut kokonaisuus. Se ilmentää paitsi merenkulun historiaa, myös Turun ja koko maan toisen maailmansodan jälkeistä laivanrakennusteollisuuden kasvua ja kukoistusta. Jokisuun teollisuushistoriallisesti merkittävät kiinteistöt muodostavat arvokkaita näkymiä Turun kaupunkikuvassa ja Aurajoen kulttuurimaisemassa. Teollisen toiminnan vähennyttyä satama- ja teollisuusalueen käyttö on muuttunut hallitusti. Aurajokisuun satama- ja teollisuusalueen rakentuminen nivoutuu laivanrakennus- ja konepajateollisuuteen, jonka keskeinen osa on Oy Crichton-Vulcan Ab:n (Wärtsilän) konepaja- ja telakka-alue. Telakka on ollut lajissaan Suomen suurin. Telakkakokonaisuuteen kuuluvat Aurajoen itärannalla useassa osassa vuodesta 1846 lähtien rakennettu, nykyasunsa 1925 saanut Crichton & Vulcanin puinen asuinrakennus, 1873 valmistunut punatiilinen konttori- ja asuinrakennus sekä 1966-1970 rakennettu Wärtsilän entinen ammattikoulu ja konepaja. Viimeksi mainitut on muutettu asuin- ja liikekäyttöön. Laivanrakennusteollisuuteen liittyvät köysitehtaat ovat oleellinen osa Aurajoen jokisuun teollista historiaa. Itärannan tehdaskiinteistöihin kuuluu Manilla, jonka vanhimmat osat ovat 1866 perustetun viinatehtaan, Aura Ångbrännerin aikaiset polttimo, mallastamo ja varasto sekä 1875 valmistunut asuinrakennus. Manillan köysitehdas on toiminut paikalla vuodesta 1929 1980-luvulle. Köysitehtaan tehdasrakennukset ovat vuosilta 1947-1951. Wärtsilän funktionalistinen, vaaleaksi rapattu nelikerroksinen toimistorakennus ns. Valkoinen talo vuodelta 1937 on arkkitehti Gunnar Wahlroosin suunnittelema. Rakennusta on laajennettu 1951 ja 1958 ja korotettu 1965. Viereinen komea punatiilinen konepajahalli on rakennettu 1938-1958. Satama-alueella on kaupungin kaasulaitoksen kaasukellon suojarakennus vuodelta 1912 ja kaasupallo vuodelta 1936. Sulkutelakka-allas on rakennettu 1937 ja muut rantalaiturit pääosin 1950-1960-luvulla. Aurajokisuussa seisoo kolme kookasta telakkanosturia, joista kaksi on telakka-altaan tuntumassa, kolmas entisen konepajarakennuksen edessä joen rannalla. Aurajoen itärannalta länsirannalle työläisiä kuljettanut kaupunkilautta Föri on rakennettu 1903. Länsirannalla sijaitseva, arkkitehti Gunnar Wahlroosin suunnittelema funktionalistinen 270 metriä pitkä köysiratarakennus vuodelta 1934 on rakennustyyppinä ainutlaatuinen koko maassa ja sillä on huomattava kaupunkikuvallinen merkitys Linnankadun varressa. Kaksi 1928 rakennettua telakkahallia ja köysitehdas on otettu onnistuneesti opetus- ja kulttuurikäyttöön Turun ammattikorkeakoulun kulttuuriyksikölle. Myös länsirannan punatiilisissä Auran Panimon ja kaakelitehtaan tiloissa on uutta toimintaa, harrastus- ja toimistotiloja ja opiskelija-asuntoja. Linnankadun varressa olevan Turun sähkölaitoksen yksikerroksinen tiilirakennus vuodelta 1908 on rakennettu saksalaisen AEG:n suunnitelmin. Korjauksen (1921) on suunnitellut arkkitehti A. Nyström. Myöhemmin rakennusta on laajennettu ja 1960-luvun alussa sen viereen on rakennettu nykyinen voima-asema. Torpedohalli vuodelta 1935 on rakennettu sukellusvenetelakaksi. Vuonna 1894 valmistuneen tiilisen kruununmakasiinin ja viereisen osuuskaupan varaston tiloissa toimivan Forum Marinumin edessä on museoituna itärannalta siirretty 1947-1948 nosturi.
Turun satama sijaitsi Turun linnan suojassa jokisuussa ja ylempänä jokivarressa ainakin linnan perustamisesta lähtien. Linnan tuntumassa harjoitettiin laivanrakennustoimintaa ainakin jo 1500-luvun alkupuoliskolla. Suurimittakaavaisempi laivanrakennus alkoi 1700-luvulla ja myöhempien telakoiden paikalla toimivat tuolloin ainakin Wechterin telakka joen itärannalla ja C.F. Fithien telakka länsirannalla, köysitehtaan alueella. Niistä kehittyi ja täydentyi 1800-luvun alkupuoliskolta alkaen suuria teollisuusyrityksiä. Konepajatoiminta alkoi Aurajokisuussa 1840-luvulla. Konepaja siirtyi englantilaisen William Crichtonille, jonka aikana yritys kasvoi Turun suurimmaksi ja laivateollisuudessa alkoi uusi aika; yrityksen tärkeimpiä tuotteita olivat raudasta valmistetut alukset, höyrykoneet ja höyrykattilat. Ab Crichtonin ja sen kilpailijan Oy Vulcan Ab:n yhteenliittyminen 1924 vahvisti jo ennestään vahvaa telakkateollisuutta. Yhtiöstä kehittyi Turun merkittävin teollinen yritys ja maan suurin telakka. Myöhemmin yritys siirtyi osaksi Wärtsilää. Wärtsilän telakka laajeni 1900-luvun kuluessa koko Aurajokisuulle. Satama-alueen sulkutelakka louhittiin kallioon 1934-1937 Suomen laivaston sukellusveneiden rakentamista varten. Toisen maailmansodan sotakorvausalusten ja niitä seuranneen idänkaupan ansiosta tuotanto kasvoi, telakalla oli 1952 yli 3000 ja 1960-luvun alussa yli 4000 työntekijää. Telakkaa uusittiin suurempia aluskokoja varten 1950-1960 -lukujen vaihteessa, jolloin myös rakennettiin rannan kolme nosturia viereisellä Crichton-Vulcanin konepajalla (vuodesta 1965 Wärtsilän Turun telakka). Telakka-alue oli kuitenkin jo saavuttanut kasvunsa rajat ja uusi, edelleen toimiva telakka rakennettiin Turun Pernoon 1970-luvulla. Viimeinen osa Turun vanhaa telakkaa lopetti toimintansa 1988. Aurajoen laivanrakennusteollisuus päättyi, kun dieselmoottoritehdas sulkeutui 2004. Laivanrakennuksen päätyttyä alkoi alueen uuden maankäytön suunnittelu. Aurajoen länsirannan suunnittelusta järjestettiin kilpailu 1987. Voittaneen ehdotuksen mukaan telakka-alueelle tuli rakentaa asuinkerrostaloja ja säilyttää vanhat teollisuusrakennukset kulttuurikäyttöön kunnostettuina. Arkkitehtitoimisto Laiho-Pulkkinen-Raunio Oy suunnitteli kahden vanhan telakkahallin ja köysitehtaan rakennusten muutoksen kulttuuritiloiksi 1990-luvun kuluessa. Kutsukilpailun itärannan eli ns. Telakkarannan asuntorakentamisen lähtökohdista voitti arkkitehtitoimisto Gullichsen Vormala Ky 2005.
Aurajokisuun satama-, telakka- ja teollisuusalue
Olen yrittänyt selvittää, milloin Lasipalatsin takana oleva kellotorni on rakennettu ja onko se vain kellotorni, vai onko sillä myös joku muu tarkoitus? Kuuluuko se osana Lasipalatsiin vai vanhaan linja-autoasemaan? Ainoa mitä olen löytänyt netistä on muistaakseni vuonna 1950 otettu kuva, kun en keksi mikä tornin nimi voisi olla. Kellotorni liittyy Lasipalatsin rakentamiseen. Hilkka Högströmin kirjoittama Lasipalatsin historiikki seikkaperäisine lähdeluetteloineen löytyy Lasipalatsi.fi-sivuilta. Siitä käy selville, että Lasipalatsi rakennettiin vuosina 1935-36. Linja-autoasema avattiin syyskuussa 1935, mutta basaarin ja linja-autoaseman välinen laituripiha viimeisteltiin vasta Lasipalatsin valmistumisen jälkeen. Lähtölaitureiden keskelle tuli savupiippu paisuntasäiliöineen ja maan alle lämpö- ja voimakeskus. Piippu toimi kello- ja valaisintornina neljään ilmansuuntaan osoittavien kellojen valaisimien ansiosta. Jäteastiat sijoitettiin alkujaan piipun ympärille. Niitä suojaamaan rakennettiin noin puolitoistametriä korkea umpibetoniaita, joka on sittemmin (1970-luvulla?) purettu.
Elimäen kartanot ja viljelymaisema (Elimäen järvi)
Ravintola Motti
Missä Helsingissä on vielä valokuva-automaatteja? Valokuva-automaatteja on nähty työmatkan varrella ainakin Rautatieasemalla ja Kolmensepänkäytävällä keskustan uumenissa. Pikainen soittokierros paljasti, että koppeja on myös uudessa Kampin keskuksessa ja Itäkeskuksen ostoparatiisissa. Passikuvia ottavat myös ihan tavalliset valokuvaliikkeet.
Jyväskylän rautatieasema
Salpalinja (Ylä-Pihlaja)
Olen myöhässä, tiedän hyvin. Voin selittää rakkaani, voin selittää. Katsos, olin tulossa sinua tapaamaan ihan siihen sovittuun kuppilaan, kun tuli mieleen poiketa Eduskuntataloon ja tutustua tuohon taloon jaloon.
Kettutie 2
Paakkunainen, Seppo
Hagelstamin antikvariaatti Fredrikinkadun ja Uudenmaankadun kulmassa näkyy jo kauas. Neljä suurta näyteikkunaa ylettyvät korkeuksiin ja niiden päällä on vielä suuret nimikyltit. Paikka on kohtalaisen vilkas, vaikka onkin Helsingin liikekeskustan laidoilla. Espoosta Uudenmaankatua tuleva autoliikenne pysähtyy viereisen risteyksen liikennevaloihin, ja näin jokainen eteläespoolainen autoilija joutuu lukemaan Hagelstamin suuria mainoskylttejä
'Silti kymmenvuotias Sorella Söderberg ei ollut ollenkaan ujo. Tänäänkin hän oli soittanut reippasti Ilonan ovikelloa ja marssinut sen kummemmin selittelemättä suoraan olohuoneeseen. Siitä näki Esson huoltoaseman ja Mannerheimintien yli Sallinkadulle - ja ennen kaikkea siitä näki Stadionin tornin, joka kohosi ikuisen tyylipuhtaana pimeässä iltavalaistuksessa.' (s. 10)
Atte Söderberg asuu samassa talossa, jossa kukkakauppias murhataan liikkeeseensä.
Suvorovin kanavat (Kutvele)
Koikkalan kylä on Juvan vanhimpia ja tärkeimpiä kyliä, mikä heijastuu yhä aktiivisessa kyläkeskustassa. Koikkala kuvastaa monipuolisesti vauraan maanviljelyskylän rakennetta. Kylän keskusta on sijoittunut Puumalasta Juvalle johtavan vanhan maantien varrelle Luonterin järven pohjoisen lahdelman rannalle. Koikkalan kylän keskustassa on 1959 rakennettu kyläkirkko ja seurakuntatilat sekä hautausmaa kellotapuleineen. Keskustassa on julkisia rakennuksia mm. kauppa, koulu urheilukenttineen sekä pankki. Kylän maatilat sijaitsevat hajallaan laajoilla peltoaukeilla ja kylälle nimensä antanut Koikkalan säterikartano on loitommalla kylän muista taloista.
Koikkala oli uuden ajan alussa yksi Juvan neljänneskunnista. Koikkalassa käytiin nuijasodan aikana suuri taistelu, kun Juvan miehet liittyivät Koikkalassa leiriään pitäviin nuijamiehiin. Taistelun muistoksi on kylän keskustaan pystytetty muistokivi. Koikkalan koulu (1884) oli toinen Juvan kansakouluista kirkonkylän koulun jälkeen.
Koikkalan kylä
Pohjanmaan teollisuuden kartanot (Kiitola)
Kirjassa on runsas kuvitus helsinkiläisestä asumisesta; paljon interiöörikuvia - keittiöitä, olohuoneita, kylpyhuoneitakin - ja kuvia taloista ja puutarhoista eri puolilla lähinnä kantakaupunkia. Kuvitus Helsingin kaupunginmuseo.
Hiltunen, Eila
Rasimäen kylä on vaikuttava esimerkki maahamme 1940-luvulla syntyneistä siirtokarjalaisten asutuskylistä. Yhtenäisesti rakentunut pika-asutuskylä sopeutuu luontevasti Rumojoen varren luonnonmaisemaan. Tilakeskukset sijaitsevat nauhakylänä pitkänomaisen Rumojoen laakson läpi rakennetun suoran, hiekkapintaisen maantien varrella. Maatilojen asuin- ja talousrakennukset on rakennettu valtion teettämien tyyppipiirustusten mukaan, mistä syystä kylän ilme on yhtenäinen. Kylän ortodoksisia asukkaita varten on kylän pohjoislaidassa rukoushuone. Rumojoen varrella on 1950-luvulla valmistunut koulu. Maastoltaan kumpuilevan kylän maisemakuvaa leimaavat rinnepellot ja hakamaat, joita vielä monissa paikoin laidunnetaan. Rasimäkeä ympäröi kaunis luonnonmaisema, joka on valtakunnallisesti merkittävä maisema-alue.
Rasimäki oli Koppelojärven kylän yhteismaata, minne oli perustettu oli 1860-luvun loppuun mennessä kolme taloa käsittävä kylä. 1920-1930-luvun asutustoiminta lisäsi talolukua. Toisen maailmansodan jälkeisessä asuttamisessa painotettiin väestön sijoittumista maaseudulle. Rasimäkeen järjestettiin pika-asutustiloja Karjalan evakoille jatkosodan päätyttyä 1944. Asutustoiminta järjestettiin vuoden 1945 maanhankintalain nojalla. Siirtoväen asuttaminen oli käynnistynyt jo talvisodan jälkeen 1940 säädetyllä siirtoväen pika-asutuslailla. Maatalousministeriön vahvistaman sijoitussuunnitelman mukaan Valtimolle asutettiin pääosin suojärveläisiä. Maata lunastettiin eniten metsäyhtiöiltä ja valtiolta. Siirtoväen lisäksi maanhankitalailla asutettiin perheellisiä valtimolaisia rintamamiehiä ja invalideja. Siirtoväki kasvatti kylän asukaslukua yli puolella, ja kylään muutti myös ortodoksista siirtoväkeä vuodesta 1948 lähtien. Asuttaminen jatkui 1950-luvulle, ja maanhankintalaki oli voimassa vuoteen 1959 asti. Valtio sääteli ja ohjasi rakentamista etenkin 1940-luvun lopussa, ja rakentamista standardisoitiin. Rasimäen asutuskylän rakentaminen toteutettiin ohjatusti tyyppipiirustusten mukaan.
Rasimäen asutuskylä
Savonlinnan musiikkijuhlien perustajan elämänvaiheista kertova kirja.
"Kappelin kohdalla Robert pysäytti liikennevaloihin, jalankulkijain virta vei Senaatintorille. Säikähdys tuli kuin täsmäisku palleaan ja salpasi hengen: faija ja Leevi katselivat Mantan patsaalla Britan käden osoittamaan suuntaan. Sisko selosti arvatenkin Vallgrenin tuotantoa, jonka se tunsi." (s. 41)
Pahlman kertoo kirjassaan lukuisista otteluista, joissa hän pelasi Olympiastadionilla HPS:n, HJK:n tai maajoukkueen riveissä.
Robins, "Mr. Knickerbocker" (Kunto Karapää) kuulee Leo Laakson (Kaarlo Halttunen) ja Toivo Teräsvuoren keskustelun Tornin Ateljeebaarissa.
Mitä pääasiassa lastattiin Suomesta lähteviin laivoihin satamaradan päätepisteestä, Katajanokan laiturilta? Tietoja vientituotteista 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa löytyy Matti Koveron artikkelista "Helsinki kauppakaupunkina": Helsingin tärkein viennin ryhmä oli puutavara. Sen osalle tuli 1886-94 Helsingin tullikamarissa selitetyn koko viennin raha-arvosta enemmän kuin puolet. Huomattava oli myös ’paperin, pahvin ja puumassan’ sekä ’langan ja kankaiden vienti’. Vielä vuonna 1894 nämä kolme tavararyhmää edustivat yhteensä 79,8 prosenttia Helsingin koko viennin arvosta. Muista vientitavaroista mainittakoon vielä voi, fajanssi ja porsliini, rauta ja rautateokset, koneet ja työkalut, tynnyrintekijän- ja puusepänteokset, lankarullat, kuminat sekä ajanjakson loppupuolella saippua. Helsingin puutavaran viennissä olivat päätekijöinä lankut, battensit ja laudat. Vuosina 1895-1913 puutavara oli edelleen viennissä ensisijalla, toisella sijalla olivat paperitavarat. Kolmanneksi nousivat metalliteollisuuden tuotteet. Lähde: Helsingin kaupungin historia. IV osa, ensimmäinen nide. [Ajanjakso 1875-1918] (Helsingin kaupunki, 1955)
Tokoinranta
myöhäisin mahdollinen loppuaika
latest possible end time
Messukeskus
Emil ja Sofi kohtaavat myöhemmin Kauppatorilla, kun Sofi pyörtyy Emilin syliin, nähtyään hukkuneen.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisema (Juujärvi)
Jakomäki
vaihtoehtoinen nimi
alternate name
Taksitolpalla seisoskelevalta taksikuskilta saadaan olennaista tietoa tutkinnan kannalta.
Marjut Kumela: Sörnäisten kansanlastentarhan lapsista 1890-luvulla
Kuuntele Radio Helsingissä esitetty "Viikon helsinkiläinen kirja": Sinun lapsesi eivät ole sinun. Lukijana Jertta Pomeranz Kallion kirjastosta. Kesto: 2:03 minuuttia.
handel
kauppa
trade
Ja Tenkassa vanhat miehet, tuopin ääressä istuen. Tappaa aikaa ja itseänsä, nuoruusvuosiaan muistellen
Hopia, kahvila-konditoria
'Rappukäytävä oli yhtä hiljainen kuin sisäpihakin, vaikka oltiin niin lähellä Helsingin keskustaa kuin yleensä ottaen on mahdollista olla. Ulospäin ruma betonikolossi - 1970-luvun mahtipontista arkkitehtuuria - sijaitsi Kaisaniemenpuiston laidassa Mikonkadun pohjoispäädyssä, osoitteessa Mikonkatu 25. "Rikkaiden talo" mainostivat talon alkuperäisasukkaat ylpeänä taloyhtiötään.' (s. 22) 'Mutta vasta nyt hän muisti, että Martin legendaarisissa vihkoissa oli luettavissa kokonainen pienoismaailma, elämää helsinkiläisen kerrostalon D-rapussa.' (s.159)
Martti Raplamaa asuu erakoituneena Mikonkadulla.
Hämäläinen, Ekke
Helsingissä (Kallio) sijaitsee Dallapè -puisto. Dallapè on viihdemusiikin veteraaniorkesteri, joka on ollut olemassa jo vuodesta 1925. Orkesterissa ovat soittaneet merkittävät helsinkiläiset artistit.
Bredefeldt, Gösta
Keinänen, Timo
Alma Skrofin asunto, elokuvassa Rantakatu 8 A.
Velkuan kirkkomaisema muodostuu hyvin säilyneestä sisäsaariston kirkonkylästä, johon lounaissuomalaisen 1700-luvun puisen pitkäkirkon lisäksi kuuluu saaren suojaisiin painanteisiin asettunutta kirkonkylän asutusta pienialaisine peltoineen. Velkuan Pyhälle Henrikille omistettu kirkko on seurakunnan ensimmäinen. Kirkko on rakennettu Palvan salmen rannalle ja suojaisesta satamasta on maisemallinen yhteys kirkolle. Kirkon satulakattoiseen runkohuoneeseen liittyy kylkiäisinä asehuone ja sakaristo. Kirkkosalia kattaa puinen tynnyriholvi. Pieniruutuisten, tasapäätteisten ikkunoiden nykyasu on 1880-luvulta. Alttariseinällä on kookas ikkuna ja Taivaaseenastumista kuvaava, piispa J. Gadolinin 1796 lahjoittama alttaritaulu. Kirkkoa ja erillistä kaksinivelistä kellotapulia vuodelta 1793 ympäröi vanha hautausmaa. Suomen sodan aikaisen Palvan meritaistelun 18.9.1808 muistomerkki on sijoitettu kirkon lähelle. Velkuan kirkkoherranpappilan päärakennus 1800-luvun jälkipuolelta sijaitsee kirkon lähettyvillä saaren itäpuolella. Lisäksi mm. Riihimäen ja Pietilän tiloilla on rakennuskantaa 1800-luvulta. Satamanlahdelta nousevan mäen rinteessä on kylän koulu.
Taivassaloon kuuluneessa Velkuassa eli Palvassa oli kolme taloa 1560-luvulla. Velkua perustettiin saarnahuonekunnaksi 1793 Palva-nimisenä ja seurakunnan kirkko valmistui samana vuonna. Kirkkoa korjattiin arkkitehti J.A. Anderssonin johdolla 1881-1883 ja 1897-1901. Itsenäiseksi seurakunnaksi Velkua erotettiin 1913. Vuonna 1962 Velkua liitettiin seurakunnallisesti Naantaliin. Kuntaliitos tehtiin 2009.
Velkuan kirkkomaisema
Itäkeskuksen maamerkki
Villa Granfelt
Jurassiikki
Mallon, Mark
Nordsjön kartano
'Karlsson juoksi ase kädessä ensin Fredrikinkadulle ja sitten oikealle Ratakadun kulmaan ja ehti juuri ja juuri nähdä, kun joku viuhahti taas oikealle lähimmän kulman taakse, Cygnaeuksenkoulun ja Normaalilyseon välistä kohti Johanneksen kirkkoa.' (s. 50)
Roisto pääsee poliiseilta pakoon ja katoaa Johanneksen kirkon luona.
Tuulimylly / Muuntamo / Paja
Rakennus valmistui pumppuhuoneeksi laivatelakkaa varten ilmeisesti vuonna 1798. Rakennuksessa oli alkuaan kolme kerrosta, joiden päällä oli puurakenteinen pumppukoneistoa pyörittänyt tuulimylly. Tuulimylly ja kaksi ylintä kerrosta purettiin vuonna 1863 ja rakennukseen tehtiin pyramidikatto. 1867 rakennus muutettiin linnoitusrykmentin varastoksi ja sen yhteyteen rakennettiin hirsinen lisärakennus. Vuosisadan vaihteessa talossa oli miinakomppanian virkapukuvarasto. Hirsinen lisärakennus purettiin ilmeisesti vasta uuden levyhallin tieltä vuonna 1945. Valmetin telakan aikana rakennus B 15:ssa sijaitsi telakan sähkötyöpaja ja sähköpääkeskus. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 51 Vuonna 1929 rakennusnumero B IV 83 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL VIK B 1369-1386. Sjöhistoriska Museet, Stockholm. Marinens ritningar år 1789.
Lihatukku Veijo Votkin
Porvoo on yksi Suomen kuudesta keskiajalla perustetusta kaupungista. Vanhassa Porvoossa on hyvin säilynyt keskiaikainen asemakaava, katuverkosto ja tonttirakenne. Aluetta leimaavat kapeiden kadunvarsien tiiviisti rakennetut pihapiirit, joiden rakennuskanta on pääosin 1700-luvulta. Vanha Porvoo jokimaisemineen ja linnamäkineen on osa suomalaista kansallismaisemaa. Porvoon keskiaikaisperäinen kaupunki on rakentunut Porvoonjoen varteen Linnamäelle rakennetun puolustuslinnan eteläpuolelle. Asemakaavaa leimaa neljä joen suuntaista katua ja jyrkkää rinnettä alas laskeutuvat sivukadut. Suuri Rantatie Turusta Viipuriin kulki kaupungin läpi, ohi Kirkkotorin. Tonttirakenne on epäsäännöllinen ja tontit on rakennettu hyvin tiiviisti. Rakennuskanta on keskiaikaista kirkkoa lukuun ottamatta pääosin vuosien 1760 ja 1820 välisenä aikana rakennettua. Jokirannassa on kahdellatoista tontilla tiivis makasiinirivistö, joka muodostaa jalustan historialliselle kaupungille. Julkiset rakennukset, kirkko, tuomiokapituli (ent. lukio), pappila ja raatihuone ovat kukin huomattavia maamerkkejä, Vanhan Porvoon tärkeitä tunnuksia. Keskiaikaiseen, 1400-luvulla nykyhahmonsa saaneeseen tuomiokirkkoon liittyy rakennushistorialtaan monijaksoinen kellotorni. Kirkkopihassa on myös pieni 1747 rakennettu puinen kirkko suomalaista seurakuntaa varten. Tuomiokapitulin talo on rakennettu arkkitehti Samuel Bernerin suunitelmien mukaan 1756-1758. Vastaavaa, joskin yksinkertaisempaa barokkiklassismia edustavat myös rakennusmestari Gotthard Flensborgin raatihuone (1763-1764) ja kuusi yksityistaloa. Muu rakennuskanta on historiallisen kaupungin tyypilliseen tapaan kauppiasporvariston, käsityöläisten, virkamiesten ja työväestön tarpeidensa mukaan pystyttämiä. Varakkaimpien omistajien tontit ovat rantakortteleissa ja kirkon ympärillä, tonttien ja rakennusten koko pienenee kaupungin laitoja kohden. Asemakaava katuverkostoineen, Raatihuoneen- ja Kirkkotoreineen sekä tonttirakenteineen on keskiaikaista juurta. Lukuisten tulipalojen jälkeen on aina pyritty jossain määrin suoristamaan ja leventämään katuja, mutta perusrakenne on keskiaikainen. Eteläisin kolmannes 1800-luvun alkuun kasvaneesta Vanhasta Porvoosta on jäänyt empirevaiheen regleerauksen alle. Puurakennuskanta on muutamia kaupunginosan pohjoislaidan taloja lukuun ottamatta rakennettu puolen vuosisadan aikana 1760 palon jälkeen. Paloa edeltää muutamia kellareita. Tonteilla on yksi- tai kaksikerroksisen asuinrakennuksen ohella omistajan varallisuudesta ja elinkeinosta riippuen ulkorakennuksia, esim. leivintupia, makasiineja ja aittoja tai karjasuojia, jotka kuvastavat rakennusvaiheen puoliagraarista talousmuotoa. Aidattujen tonttien katusivulla on portti. Kadut ja kauppakartanoiden pihat on kivetty mukulakivillä. Arkkitehtuuria leimaavat kustavilaiset ja klassismin peruspiirteet, mutta kaksisataavuotinen intensiivinen käyttö on tuonut muutoksia sekä ulkoasuun että sisätiloihin. 1700-luvun mansardikatot ovat pääosin hävinneet rakennusjärjestysmääräysten vuoksi. 1760-palon jälkeen suosittiin paloturvallisuus- ja edustavuussyistä kivitaloja: Porvooseen nousikin kuusi yksityistä kaksikerroksista kivitaloa. 1900-luvulla on kaupunginosaan pystytetty parisenkymmentä uudisrakennusta pyrkien sovittamaan ne mahdollisimman hyvin historialliseen kaupunkimiljööseen, jota on tietoisesti vaalittu 1900-luvun alusta lähtien. Porvoon Linnamäen keskiaikainen linnanpaikka sijaitsee Porvoon keskiaikaisen kaupungin luoteispuolella, Porvoonjoen itärannalla. Linnan lisäksi muinaisjäännöskokonaisuuteen kuuluvat varhaiseen rautakauteen ajoittuva Pikkulinnamäen kalmisto ja historiallisella ajalla käytössä ollut Maarinlahden muodostama luonnonsatama. Iso- ja Pikkulinnamäki ovat mäntyvaltaisia sorakumpareita. Porvoon Linnamäen alue on ollut vuosisatojen ajan suosittu nähtävyys- ja käyntikohde. Linnamäen näkyvät rakennejäänteet ovat keskiajalta, jolloin mäki varustettiin vallein ja todennäköisesti puusta tehdyn paalutuksin. Vallit kuivahautoineen ovat edelleen helposti havaittavissa.
Porvoon kaupungin varhaiskehityksessä on havaittavissa kolme vaihetta, joita määrittävät ensin kirkko, sitten linna ja viimein kaupunki. Kirkko rakennettiin 1320-luvun alussa. Linna perustettiin ilmeisesti 1370-luvulla linnaläänin tukikohdaksi ja kaupunki noin vuonna 1380 korvaaman korkeammalla joen varressa sijainneen Saksalan kauppapaikan. Porvoonjokilaakson asutus on itäisen Uudenmaan vanhinta. Porvoon linnamäellä on ollut tärkeä merkitys seudun puolustushistoriassa. Linnamäen varustaminen ajoittunee 1300-luvun loppupuolelle, Albrekt Mecklenburgilaisen hallitsijakaudelle, jolloin hallintoa luonnehti uusien linnojen ja linnoitusten rakentaminen. Linnan rakentaja oli todennäköisesti Bo Joninpoika Gripin seuraaja Jeppe Djäkn, joka sai 1387 kuninkaalta luvan rakentaa linnoja ja linnoituksia. Lupa todennäköisesti peruutettiin vuoden 1396 tienoilla, joten linnamäen linnoitus- ja käyttöaika jää hyvin lyhyeksi, mihin viittaa myös kaivaustutkimusten niukat löydöt. Porvoon Linnanmäen kohtalo oli todennäköisesti sama kuin muidenkin Albrekt Mecklenburgilaisen ajan pienten linnojen. Se jätettiin autioksi ja hävitettiin 1398 Nyköpingissä tehdyn päätöksen mukaisesti. Ison vihan jälkeen Porvoosta tuli hiippakunta- ja lukiokaupunki. Kaupunki paloi suurimmaksi osaksi 1760. Kauppiaat asuttivat torien ja jokirannan tontit, virkamiehet seuraavan kehän niiden ympärillä, käsityöläiset kaupungin eteläosan, suojelusmiehet keskittyivät vaikeasti rakennettaville, kallioisille syrjätonteille ja kaikkein köyhimmät seurakunnan maalle tulliaidan ulkopuolelle. Tontit olivat jo vanhastaan pieniä. Se johti 1700-luvun lopulla kaksikerroksiseen rakentamiseen, mikä kiellettiin 1800-luvulla. Vauras porvaristo pyrki yhdistämään tontteja tilatarpeidensa vuoksi. Vanha Porvoo sai jo 1936 suojelukaavan, joka uudistettiin perusteellisesti 1967-1975. Tuolloin vahvistettu asemakaava loi edellytykset vanhan kaupungin korjaus- ja kehittämistoimille.
Vanha Porvoo ja Porvoon linnamäki
Puotilan kappeli
Aleksanteri I
Hei, voiko pyörän tuoda bussiin? Monet ovat sanoneet, että pyörän voisi tuoda, mutta itse olen sillä kannalla, että pyörää ei saa raahata bussiin. Eli saako polkupyörän tuoda bussiin? Kiitos etukäteen! Helsingissä ja YTV:n alueella polkupyöriä ei saa kuljettaa busseissa eikä raitiovaunuissa ja pidemmän matkan busseissakin vain maksusta tavaratilassa, mikäli tilaa on. Polkupyöriä voi kuljettaa metrossa ilman lisämaksua kaikissa vaunuissa, jos sille on tilaa. Suomenlinnan lautalla pyörää voi kuljettaa maksusta ja pääkaupunkiseudun lähijunissa ruuhka-ajan ulkopuolella. Lähijunissa kuljetuksesta peritään aikuisten seutukertalipun hinta matkan pituudesta riippumatta.
Lapilan kartano Naantalin Luonnonmaalla on yksi arkkitehti C.F. Schröderin Lounais-Suomeen suunnittelemista rokokookartanoista. Fagervikin ohella se on tärkeä rokokooarkkitehtuurin edustaja maassamme. Lapilan saari sijaitsee Turun Ruissalon länsipuolella keskeisen merireitin varrella. Kolmi-ikkunaisella poikkipäädyllä korotettu mansardikattoinen tiilinen päärakennus on rakennettu 1763. Huonejako on karoliininen keskeissaleineen. Kiinteä sisustus on säilynyt erittäin hyvin rakentamisaikaisessa asussa. Kartanomiljööseen kuuluu lisäksi 1700-luvulla istutettu puisto sekä muita asuin- ja talousrakennuksia 1700-1900-luvuilta, kuten nk. Ylärivi ja Alarivi -nimiset rakennukset.
Lapilan säterikartano muodostui kahdesta Lapilan kylän talosta 1500-luvulla. Lapila ja Keskiluodon rälssitilat yhdistettiin 1630-luvulla ja 1790-luvulla kantatilaan liitettiin vielä Suurenpään rälssitila. Kartano oli 1600-luvulta upseerisukujen omistuksessa ja 1700-luvun puolivälissä sen osti nykyisen päärakennuksen rakennuttanut lainopin tohtori Lorentz Ekenberg. Päärakennuksen suunnitteli Turun kaupungin arkkitehti C.F. Schröder 1763 ja sitä uudistettiin sata vuotta myöhemmin.
Lapilan kartano
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Majakka)
Punavuori
Romaani kuvaa yhtä päivää kolmikymppisten kalliolaistoverusten, Lihin, Hennisen ja Marsalkan elämästä. Kaverukset viettävät kesäistä krapulapäivää hortoilemalla enemmän tai vähemmän päämäärättömästi sinne sun tänne, mutta Kalliosta he eivät poistu kertaakaan.
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Berghamn)
Villa Honkasyrjä
Eronen, Tero
Iso-Kraaselin ja Taskun tunnusmajakat (tasku)
Huomenna mennään Korkeasaareen, Korkesaareen, Korkeasaareen, koko päiväksi. Lähdetään vaan vaan vaan, uudestaan taan taan Korkeasaar saar saarta katselemaan maan maan.
Eero Pasanen seuraa jälleen rikostarkastaja Konosen edesottamuksia. Keskusrikospoliisin päämaja on muuttanut Helsingin keskustasta Kehä III:n taakse Vantaalle. Riskostarkastaja Martti Kononen on paennut putkiremonttia Kruununhaasta lapsuuden maisemiin, Taka-Töölöön. Kononen törmää ravintola Töölössä vanhaan tuttavaansa, menestyvän ATK-firman johtajaan, joka kertoo joutuneensa kiristyksen kohteeksi. Kononen auttaa kaveria, mutta pian johtajan poika ammutaan firmassa tietokoneen ääreen. Tarvitaan kuitenkin vielä toinen murha, ennen kuin rikosten taustahahmo apureineen paljastuu. (takannen teksti)
Markkamäen omakotialueen vanhin rakennuskanta on esimerkki teollisuusyritysten tukemasta sodan jälkeisestä omakotirakentamisesta. Sotien jälkeisellä asunto- ja rakennusainepulan aikakaudella järjestely on antanut työväestölle mahdollisuuden omaan asuntoon ja sitouttanut teollisuustyövoimaa tehtaaseen. Jälleenrakennuskaudelle tyypillinen, yhtenäinen Markkamäen omakotialue sijaitsee Äänekosken keskustan pohjoispuolella viheralueiden ja uudempien asuinalueiden ympäröimänä. Asuinrakennukset ovat kiinni Mäkikadusta koilliseen lähtevien poikkikatujen linjassa ja talousrakennukset muodostavat oman rivistönsä tonttien takareunalle. Markkamäen etelärinteen alkuperäisten tonttien rakennuskanta on säilynyt yhtenäisenä; vähäinen uudisrakentaminen on keskittynyt alueen koilliskulmalle. Asuma-alueelta avautuu laaja näköala Keiteleelle.
Teollisuustoiminta alkoi Äänekoskella 1896, kun Äänekoski Aktiebolaget hankki alueelta useita maatiloja. Laajaan metsäomaisuuteen sisältyivät kosket, joiden rannalle perustettiin puuhiomo ja kartonkitehdas. Äänekosken tehtaat olivat 1941-1953 osa metalli- ja konepajateollisuudesta tunnettua Wärtsilä-yhtymää (Wärtsilä Selluloosa Oy, Äänekosken tehtaat). Wärtsilän tultua omistajaksi teollista toimintaa laajennettiin Äänekoskella 1940-luvulla sulfiittispriitehtaalla. Äänekosken tehtaiden työntekijät asutettiin pääosin tehtaan rakennuttamiin asuntoihin, tunnetuimpia alueita olivat 1920-luvulla rakennettu Pukkimäki ja sotien jälkeen aloitettu Markkamäki, joka sai nimensä tonteille määritellystä nimellisestä yhden markan hinnasta. Sodan jälkeistä asunto- ja rakennusmateriaalipulaa helpottamaan Wärtsilä solmi 1947 perustetun omakotirakentajain yhdistyksen kanssa sopimuksen, jossa yhtiö sitoutui myymään vähintään kuusi vuotta palvelleille työntekijöille n. 1300 neliön tontin yhden markan kauppahinnasta, antamaan rahallista rakennusavustusta, rakentamaan alueen kadut ja viemäröinnin sekä avustamaan rakennusaineiden hankinnassa ja kuljetuksessa. Tehtaan teettämät puolitoistakerroksisten omakotitalojen tyyppipiirustukset valmistuivat 1944. Ensimmäiset 20 tonttia arvottiin kesällä 1947 ja hieman myöhemmin arvottiin 27 tonttia lisää. Rakentaminen alkoi samana kesänä ja ensimmäiset omakotitalot valmistuivat 1948. Markkamäen omakotialueen rakentaminen jatkui aina 1980-luvulle saakka.
Markkamäen omakotialue
Vuorimiehenkatu 19:n puutalossa oli Wecksellin hattutehdas 1870-luvulta alkaen lähes 30 vuotta.
Ivalojoen kulta-alue
entry fee minimum (EUR)
alin pääsymaksu (EUR)
"Ja katso, kivikarhu loikkaa jalustalta,/ roskiksesta hiipii kettu poikineen./ --- / Pysäkille kyntää yöratikka/ metsälauhan udussa,/ ovet rämähtävät auki,/ mäyrät, siilit, huiskahännät/ hypähtävät mättäälle./ Metsän väki tulvii kirjastolta,/ näädät, jänöjussit, metsot/ lekuttavat kirkkopuiston varjoista." (runosta Karhupuisto, s. 79)
Inhan rautatieasema on hyvin säilynyt 1800- ja 1900-lukujen vaihteen asemamiljöö luonnnonkauniilla paikalla Hankaveden rannalla vastapäätä Tuomarniemen metsäopistoa. Asema-alueella on pysäkin tyyppipiirustuksin rakennettu ja 1905 laajennettu asemarakennus sekä tavaramakasiini. Hyvin säilyneellä aseman asuinalueella on kaksi vahtitupaa talousrakennuksineen.
Tampereen–Haapamäen–Seinäjoen välinen päärataosuus valmistui 1883. Hankaveden ja Väliveden kannakselle Ähtäriin perustettiin Etserin pysäkki, jonka ensimmäinen asemarakennus valmistui 1883 ja tuhoutui tulipalossa 1889. Uusi asemarakennus rakennettiin Oulun radan tyyppipiirustusten mukaan. V luokan asemaksi korotetun Etserin nimi muutettiin 1897 Inhaksi. Asemarakennusta laajennettiin 1905. Inha oli 1900-luvun alkupuoliskolla vilkas liikennepaikka lähistöllä sijaitsevien Inhan ja Vääräkosken tehtaiden sekä Tuomarniemen metsäopiston vuoksi. Aseman ja radan merkitystä lisäsi Väliveden rannalle talvisodan aikana perustettu Ampumatarvikevarikko 8. Rataverkon sähköistäminen ja Parkanon oikoradan valmistuminen 1960-luvulla hiljensivät Inhan rautatieaseman toiminnan. 1990-luvulla Ähtärin asemalla tehtyjen muutosten jälkeen Inhan satamasta tuli puunkuormauksen satamapaikka.
Inhan rautatieasema
Kolarin vanha kirkko on rakennuksena ja ympäristöltään parhaiten säilynyt esimerkki Länsipohjaan Suomen puolelle rakennetuista kirkoista vuoden 1809 jälkeen Venäjän rajan siirryttyä Tornionjokeen. Kirkko ja tapuli ovat säilyttäneet rakentamisaikansa arkaaisen ulkohahmon. Kolarin vanha keskus sijaitsee Muonionjoen ja sen sivuhaaran jakamassa Kolarinsaaressa. Tärkeänä kauppapaikkana ollut entinen markkinakenttä on saaren eteläpäässä lähellä vanhaa kirkkoa. Intendentinkonttorissa (A.W. Arppe) laadittujen piirustusten mukaan 1818-1819 rakennettu kirkko on lähes kuutiomainen ja sen telttakatto päättyy nelikulmaiseen lanterniiniin. Ulkonurkkia koristavat, valkoiseksi maalatut rustikoidut nurkkapilasterit, joiden yläpuolella kattolinjaa korostaa voimakas horisontaalinen räystäslistoitus. Runkohuoneeseen liittyvät vastakkaisilla sivuilla matalammat eteinen ja sakaristo. J.G Hedmanin Ristiinnaulittu-aiheinen alttaritaulu vuodelta 1832. Erillinen kellotapuli kirkon vieressä on samanaikainen kuin kirkko ja toistaa samanlaista klassistista muotokieltä. Tapulin edustalla on sankarihautausmaa.
Pajala jakautui kahtia 1809 Suomen sodan seurauksena, kun Ruotsin ja Venäjän rajaksi tuli Tornionjoki. Uusi raja halkaisi yhteisen kieli- ja kulttuurialueen. Suomen sodan jälkeen Ruotsin puolelle jääneen Pajalan Suomen puoleisista osista perustetun Kolarin saarnahuoneen kirkko rakennettiin keisari Aleksanteri I:n myöntämillä varoilla. Kirkko rakennettiin ikiaikaiselle markkinapaikalle Porokodan mellaan 1818 ja vihittiin käyttöön 1822. Kirkko palveli saarnahuoneena 1820-1858. Kirkossa tehtiin korjaus- ja muutostöitä 1844 ja 1927. Vuonna 1976 kirkko restauroitiin ja siihen tehtiin uusi paanukatto. Kolari erotettiin omaksi seurakunnakseen Ylitorniosta. Suomen sodan seurauksena myös Karungin Karl Gustafin kirkko jäi rajan taakse ja Suomen Karunki sai oman, intendentti A. W. Arppen suunnitteleman ristikirkkonsa 1817.
Kolarin vanha kirkko ja tapuli
Mellunmäen ostoskeskus
Kesällä Kauko ja Sinikka kävelevät Suomenlinnassa ja puhuvat suhteestaan.
Pietarsaaren keskustalle on tunnusomaista leveät kadut, kaupunginosia erottavat esplanadit ja kaupungin eteläosan vauraimpien tonttien eduspuutarhat. Kaupungin porvaristo on rakentanut talonsa Puutarhakadun sekä pääkadun, Isokadun, varteen. Nämä kadut ovat säilyttäneet pääosin vanhan rakennuskantansa. Isokatu saa alkunsa itä-länsisuuntaisesta Puutarhakadusta, kulkee kohti pohjoista päättyäkseen kaupunkiseurakunnan kirkkoon. Kadun puolivälissä on raatihuoneen tori, jonka itälaidalla on 1800-luvun lopulla rakennettu kaupungintalo puistoineen. Pietarsaaren keskusta-alueen ja Pohjoisnummen eli Skatan teollisuus- ja työläisalueen väliin jäävä alue, jolla kaupunkiseurakunnan kirkko sijaitsee, rakentuu yhä paloa edeltävään asemakaavaan. Isokadun päässä sijaitseva Pietarsaaren kirkko on osa historiallista kaupunkirakennetta ja kuuluu maamme varhaisiin ristikirkkoihin. Kirkkosalin arvokkaasta esineistöstä mainittakoon messinkikruunut, jotka ovat kaupungin porvareiden lahjoja 1690-luvulta seurakunnan ensimmäiseen kirkkoon sekä pormestari Nicklas Wendeliuksen vaimonsa ja perillistensä kanssa vuonna 1709 lahjoittama yli kolme metriä korkea seitsenhaarainen messinkinen kynttilänjalka. Lisäksi kirkossa on säilynyt kauppaneuvos Adolph Lindskogin 1840-luvulla lahjoittamat patarummut. Kirkkotarhassa sijaitseva pohjalaistyyppinen kellotapuli on vuodelta 1742. Kirkkotarhassa oleva kaupungin viiden porvarien itselleen rakennuttaman hautakappelin yhtenäinen rivi on valmistunut vuosien 1778-1786 välisenä aikana. Merkittäviä yksittäisiä porvaristaloja Pietarsaaren historiallisessa keskustassa ovat mm. Irjalan talo, Isokadulla kauppias Malmin talo ja kaksikerroksinen laivanvarustaja Lindskogin kivitalo paloa edeltävältä kaudelta, vuodelta 1797, raatimies Mellbergin 1836 valmistunut talo, Isokatu 1:n empirerakennus sekä Lassfolkin pitsitehdas ja konttori. Isokadun päätteen muodostaa poikittainen toriaukea, jonka koilliskulmassa on Strengbergin eli Labbartin talo. Kaupungin puinen, kaksikerroksinen raatihuone on rakennettu 1878 (G. Wilenius). Malmin talo on Anders Fredrik Granstedtin 1838 suunnittelema empirekauden porvaristalo. Tontin toinen, Isokadun varrella oleva rakennus, ns. "Bondstugan" on valmistunut asuinkäyttöön 1835. Bondstugan takana oleva 1835 valmistunut hirsinen piharakennus on käsittänyt leivin-, pesu- ja talonpoikaistuvan sekä panimon. Päärakennuksen ikäisiä piharakennuksia ovat tontin perällä oleva vaunuvaja sekä renkien ja palvelijoiden asuinrakennus ja vinkkelimäinen tallin, navetan ja varastotiloja sisältänyt piharakennus. Pietarsaaren ruotsinkielisen yhteislyseon kivirakennus on Bertel Jungin suunnittelema 1904. Koulurakennukseen liittyy oloissamme ainutlaatuinen kasvitieteellinen puutarha. Koulupuutarha, joka on Bengt Schalinin 1910-luvulla suunnittelema, jakautuu kolmeen osaan: julkisivun edessä on ranskalainen puutarha, sen länsipuolella pieni kasvitieteellinen puutarha ja puutarhoja kehystävä, keskustan kortteleihin rajautuva englantilaistyyppinen puistoalue. Terasseilla ja kukkarabatteissa on yli 1000 kasvilajia. Suihkukaivon veistos on Matti Hauptin vuodelta 1952.
Pietarsaaren kaupunki perustettiin 1652 ja sen ensimmäinen asemakaava oli muodoltaan epäsäännöllinen. Kaupungin eteläosan tuhouduttua vuoden 1835 kaupunkipalossa se sai uuden, säännöllisen ruutuasemakaavan (A. Berger, C.L. Engel). Tällöin sai alkunsa myös etelästä kaupunkiin tulevaa tietä koristava koivukuja Parentes. Kaupungin edellinen, vuonna 1691 käyttöön vihitty puinen ristikirkko tuhoutui muun rakennuskannan tavoin isonvihan venäläismiehityksen aikana marraskuun lopussa 1714. Uusi kirkko valmistui 1731. Kirkko uudistettiin sisältä 1884 ja ulkoa 1896, jolloin myös sisäänkäyntien eteen rakennettiin uudet eteiset. Pietarsaaren ensimmäinen pedagogio rakennettiin 1654. Alalakeiskoulu perustettiin kaupunkiin 1842, kolmeluokkainen oppikoulu 1886 ja viisiluokkainen 1895. Koulupuutarhan paikalla oli 1860-luvulla apteekkari Viktor Schaumanin puutarha ja kasvihuone. Schaumanin jälkeläiset lahjoittivat puutarhan Pietarsaaren kaupungille. Puutarha uudistettiin 1915-1932 Bengt Schalinin suunnitelman mukaan Victor ja Elisen Schaumanin muistoksi.
Pietarsaaren historiallinen keskusta
Mitä niissä taloissa on, jotka ovat Töölönlahdella Kallion puolella? Kuka ne omistaa? Ja mikä on lasibetonirakennus noiden puutalojen vieressä radan ja Töölönlahden välissä? Eläintarhan Linnunlaulun huvilat ovat nykyään pääsääntöisesti asuinkäytössä. Huvilat ovat yksityisessä omistuksessa, ja kaupunki on tehnyt maanvuokrasopimukset huviloiden omistajien kanssa. Linnunlaulun kaakkoisosassa oleva huvila on kaupungin omistama. Villa Kivi on kirjailijayhdistyksen käytössä tarjoten työhuoneen neljälletoista kirjailijalle. Siellä järjestetään myös kirjallisuus- ja taidetilaisuuksia yleisölle. Sinisessä huvilassa toimii kesäisin kahvila. Juneksen huvilasta löytyy myös Arkadian Yhteisön kirpputori. Huvila-alueeseen kuuluvat myös radan itäpuoleiset puuhuvilat ja muutama pieni ”kivilinna”. Yhteensä niitä on jäljellä kahdeksan kappaletta. Radan itäpuolen maa-alue on kaupungin omistamaa puistoaluetta. Radan länsipuoli on Ratahallintokeskuksen omistamaa aluetta, joka on kaupungin hallinnassa. Lasinen rakennus on Liikenteenohjauskeskus, josta ohjataan keskitetysti Etelä-Suomen junaliikennettä. Kauppaneuvos Henrik Borgström vuokrasi Eläintarhan alueen 1800-luvun puolivälissä. Hänen suunnitelmissaan oli raivauttaa alue puistoksi ja perustaa sinne Kaivohuoneen tapainen vesiparantola Töölön kuuluisan terveyslähteen ympärille. Rautatien rakennustyöt kuivuttivat terveyslähteen, mutta Helsingin suosituin puisto ehti syntyä. Alueelle suunniteltiin myös eläintarhaa, josta alue saikin nykyisen nimensä. Eläintarhan alue palasi takaisin Helsingin kaupungin omistukseen, ja huviloita alettiin rakentaa 1800-luvun puolivälin jälkeen, kun kaupunki ryhtyi vuokraamaan aluetta huvilatonteiksi. Parissa vuosikymmenessä tonteille nousi kaikkiaan viisitoista huvilaa joista seitsemän on ehditty purkaa. Lähteet: Nenonen, Kaija: Herrasväen ja työläisten kaupunki http://www.villakivi.com/cgi-bin/iisi3.pl?cid=villakivi
Pumppuhuone B11
Pumppukuilu valmistui ilmeisesti vuonna 1932. Kuilun päällä oli aluksi tiilinen pumppuhuone, jota on sittemmin madallettu nosturiradan tieltä. Madaltaminen lienee tapahtunut 1940-luvun alussa, tarkka ajankohta ei ole tiedossa. Pumppuhuoneessa on telakan ulkoaltaan pumppukoneisto. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1939 16a Lähteet: MV SL Valokuva-arkisto VLT:n arkisto
Kentän laidassa sijaitseva huoltoasema oli vielä kiinni, mutta takaikkunasta loisti lämmin valo. Avoimesta luukusta kantautui ilmoille aamuradion iskelmä ja tulvi tuoreen pullan tuoksu. Huoltoaseman ulkovalot syttyivät.
Hannes Luotola aloitti huoltoasemayrittäjänä Ratakadulla.
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Karl Hård af Segerstadin kanssa.
"Eteisen seinällä on ylhäältä Konkolanmäeltä otettu valokuva vanhasta Pasilasta, joku kiertävä kauppias niitä myi Raakelinkadulla ja kaikki ostivat. Katson kuvaa aina kun kävelen sen ohi. Kallioinen maasto on rakennettu täyteen suuria puisia kerrostaloja, joiden välissä on pieniä villoja ja puuhuviloita." (S. 37.)
Vanha puu-Pasila elää Alman vanhempien muistoissa ja myös Alma muistelee usein lapsuuttaan Raakelinkadun puutalossa, joka sijaitsi "viistosti kirkkoa vastapäätä" (s. 36).
Joroisten kartanot (Järvikylä)
Sörnäisten rantatie
Pukevan tieltä puretun, vuonna 1928 valmistuneen asuintalon arkkitehti.
Merivartioston sauna
Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Sauna rakennettiin vuonna 1978 merivartioaseman C 25 peruskorjauksen yhteydessä. Samalla paikalla oli piharakennus ja sauna silloinkin, kun päärakennus C 25 vielä oli asuinrakennuksena. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Uusi sauna Suomenlahden merivartiosto tarvitsi tukikohdan Helsingin edustan valvontaa varten. Rakennus C 25 katsottiin tähän käyttöön sopivaksi, koska sen vieressä on hyvä satamapaikka vartioveneille ja rannasta pääsee nopeasti avomerelle. Sauna C 24 rakennettiin peruskorjauksen yhteydessä, ja sen paikalta purettiin pie­nempi raken­nus. Toteutusaika: 1978 Yhteenlaskettu huoneistoala: 40m² Kerrosala: 63m² Ra­kennutta­ja­: Suo­menlinnan hoito­kunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Os­mo Sipari Ky Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Auvo Kallio & Co LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Iikka Hu­ovinen Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Veikko Vahvaselkä Ky ­Rakennustyöt: Hel­singin läänin­vanki­lan Suomenlinnan työ­siirtola
"Minä saan juosta Flemarilta Viidennelle linjalle äitiä katsomaan, mikäli pidän huolen, että takkini on oikein napitettu, tukka kammattu ja naama kutakuinkin puhdas. - Mitä asiakkaatkin semmosesta kauppiaasta ajattelee, jonka lapsi hompsottaa pitkin ku mustalainen, äiti sanoo." (s. 210)
Minäkertojan äidin siirtomaatavaraliike sijaitsee Viidennellä linjalla.
Hartwall Areena
Teuvan umpipihaiset talonpoikaistalot (Laulaja)
Tammisaaren asemarakennus on yksi kolmesta Hanko-Hyvinkää -radan alkuperäisistä asemista ja muutoksista huolimatta parhaiten säilyneitä. Myös asemapäällikön asuintalo vuodelta 1873 on yksi harvoja tyyppinsä edustajia. Asema on Tammisaaren taajama-alueella, ja rata jakaa asema-alueen kaupungin keskustan puolelle jäävään asemapihaan ja pohjoispuolen asuinalueeseen, joka nykyisin on osa Formanshagenin pientaloaluetta. Osin kaksikerroksista, listoituksin ja sorvauksin detaljoitua asemarakennusta vastapäätä on säilynyt poikkeuksellisen hieno asemapäällikön rakennus sekä kaksi asuinrakennusta talousrakennuksineen. Asema-alueella on myös pieni tavara-asema ja jäänteitä vanhoista puukujista.
Hanko-Hyvinkää -rata rakennettiin 1871-1873 satamaradaksi yhdistämään pääkaupunki Pietari talvisinkin avoimena olevaan satamaan Itämerellä. Tammisaaren asema rakennettiin silloin vielä maaseutumaiseen ympäristöön Knut Nylanderin suunnitelmien mukaan. Rakennus kunnostettiin perusteellisesti jo 1877 ja sitä laajennettiin kolmanneksella itäpäädystä 1914. Henkilöliikenteen hiipuminen hiljensi asemaa jo 1960-luvulta lähtien, mutta tavaraliikenne on jatkunut edelleen. Ensimmäinen Tammisaareen rakennettu rautatiesilta osoittautui pian vialliseksi ja se korvattiin uudella 1910. Nykyinen silta rakennettiin 1970-luvun alussa, Pohjanlahden yli Hankoon kulkevan kantatie 53:n rakentamisen yhteydessä.
Tammisaaren rautatieasema-alue
Porosta parmesaaniin kokoaa Outi Pakkasen dekkareista tutun Anna Laineen suussasulavia reseptejä sekä top ten -listauksen suosikkiravintoloista.
Graafikko Anna Laine osallistuu usein rikosten selvittämiseen Outi Pakkasen tyylikkäissä dekkareissa. Oman elämänsä hän pitää järjestyksessä nauttimalla säännöllisesti hyvää ruokaa ja juomaa ystäviensä kanssa. Anna rakastaa ruoanlaittoa, mutta joutuu silti joskus turvautumaan ravintoloiden houkutuksiin. Hänen mieleensä ovat perinteiset, tyylinsä säilyttäneet helsinkiläisravintolat, joiden listoilta hän antaa vinkkejä myös lukijoille. Outi Pakkanen on koonnut Anna Laineen parhaat reseptit lukijoiden käyttöön. Kirjailija on ne omassa keittiössään kokeillut ja hyviksi havainnut. Periaatteena on, että herkullista ruokaa ja ikimuistoisia illallisia voi valmistaa myös ilman kohtuutonta vaivannäköä. Tätä kirjaa tarvitaan keittiössä, mutta siitä voi nauttia myös nojatuolissa. Annan ajatukset kokkaamisesta ja syömisestä tarjoavat viihdyttävän lukuhetken hyvän ruoan ystäville. "Mikään ei edistä ajatustyötä yhtä tehokkaasti kuin ruoanlaitto, paitsi tietysti varsinainen syöminen." (Kustantaja: Taskukirja Loisto Oy)
Kirjan luvussa "Kursseilla" kerrotaan Sörnäisten Kansankodista ja sen perustajasta Alli Trygg-Heleniuksesta.
Hiitolanjoen voimalat (Juvankoski)
Reimas, Olavi
Kirstinkuja 4: Tiina Heino: Kunnalliset työväenasunnot Jaana Järvinen: Rakennuksen korjaus ja entistys Tiina Heino: Museo Kirstinkujalla
Vanhan Jaalan toin laituriin, pohjaan painuu se sanottiin. Mä töitä tein ja nyt katselee niin, se Pohjoisrantaan.
Kontulan metroasema
Sotungin kylä edustaa tyypillistä uusmaalaista, keskiajalla joki- ja järvilaaksoihin syntynyttä kylää, jossa kantatilojen sijoittumisessa on tapahtunut suhteellisen vähän muutoksia isonjaon ja uusjaon jälkeen. Sotungin kylä ympäröivine viljelysmaisemineen on säilyttänyt perinteisen rakenteensa ja rakennuskantansa hyvin. Osa rakennuskannasta on vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta. Etelässä kylä liittyy Håkansbölen kartanon historialliseen maisemaan. Sotungin kylä sijaitsee kapean purolaakson keskellä olevilla kumpareilla. Kantatilojen rakennuskanta sijoittuu pääasiassa keskiaikaiselle kylätontille joen molemmin puolin kylänraitin varteen. Maatilojen talouskeskusten vanhin säilynyt rakennuskanta on peräisin 1700-luvulta valtaosan ollessa 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta. Vanhaa rakennuskantaa on Nygårdin, Nygårdsin, Uusitalon, Kullobackan ja Kuppiksen tiloilla. Monet päärakennuksista ovat rungoiltaan 1700-luvulta. Kormuniitynojan eteläpuolisilla kukkuloilla on Håkansbölen kartano. Nykyinen kartanoalue on noin kuuden hehtaarin laajuinen. Svante Olssonin suunnittelema kartanopuisto, joka periytyy osin jo 1780-luvulta, ympäröi arkkitehti Armas Lindgrenin 1905 suunnittelemaa kaksikerroksista puista päärakennusta. Päärakennuksen jugendinteriöörit ovat tilarakenteeltaan ja sisustukseltaan hyvin säilyneet ja edustavat jugendin kokonaistaideteosajattelua parhaimmillaan. Alueella on päärakennusta vanhempia asuin- ja talousrakennuksia. Puiston pohjoispuolella on kahdeksankulmainen huvimaja (nykyinen mutteritalo), jonka kartanon omistanut Johan Sederholm on rakennuttanut 1775 kuningas Kustaa III:n vierailun muistoksi. Päärakennuksen etelä- ja itäpuolella ovat talous- ja tallipihan ympäristöt ja työväen asunnot.
Helsingin pitäjän asutuksen varhainen painopiste oli Helsinginjoen (Vantaanjoen) reitin varrella. Sotungin kylä suurine viljelysmaineen oli 1550-luvulla yksi alueen suurkylistä 13 talollaan. Håkansbölen kartanon paikalla oli myös keskiaikainen kylä. Håkansbölen kartanon historia alkaa 1600-luvulta, jolloin tila sai rälssioikeudet ja säterivapauden. Sen kautta kulki tieyhteys Suurelta Rantatieltä Östersundomin kappelille. 1700-luvulla kartanon omisti varakas helsinkiläinen kauppias Johan Sederholm. Anders Lorenz Munsterhjelm istutti pihan tammikujan ja rakennutti talousrakennuksia omistaessaan kartanon 1800-luvulla, jolloin tilan maa-ala oli noin 900 hehtaaria. Munsterhjelm perusti 1860-luvulla öljynpuristamon Tikkurilaan, mistä väritehdas sai alkunsa. 1800-luvulla rakennetun kartanon päärakennuksen korjaamisen suunnittelu annettiin arkkitehti Armas Lindgrenille, joka kuitenkin vakuutti kartanon vuodesta 1905 omistaneen Arvid Sanmarkin uuden rakennuksen tarpeellisuudesta. Uusi päärakennus valmistui 1908. Talousrakennusten rakentamisen lisäksi kohennettiin puistoa. Kartanon omistus siirtyi Vantaan kaupungille 2005.
Sotungin kylä ja Håkansböle
Lehtinen, Rauno
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Töölön sokeritehdas
Keiteleen-Iisveden reitin kanavat (Kiesimä)
Pakilan Teboil
Tenalji Kyhlenbeck
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Kuivasaari)
Alfredsson, Hans
Troikka
Tykistönkatu
'Kymmenessä sekunnissa, metron saavuttua Kulosaareen, oli Saran päässä kolme vasaraniskun aiheuttamaa syvää ruhjetta ja kasvoissa sekä kaulassa viisi pisto- ja viiltohaavaa. Joku matkustajista oli jo vetänyt hätäjarrusta ja hälyttänyt kuljettajan ja joku toinen soittanut hätäpuhelun.' (s. 9)
Sara Nikkari pahoinpidellään raa'asti metrovaunussa ja hän kuolee Kulosaaren asemalla.
Candomino
Kivi-Porin vuoden 1852 palon jälkeen rakennettujen rantakorttelien kaupunkitalot ja julkiset rakennukset muodostavat yhden edustavimpia vanhoja kivikaupunginosia maassamme. Kivi-Porin alue Kokemäenjoen etelärannalla muodostaa yhtenäisen, rikaspiirteisen klassistisen ja kertaustyylisen kokonaisuuden, missä katunäkymät ovat yhtenäisiä, ja missä myös monet pihat ovat säilyttäneet perinteisen asunsa portteineen ja makasiineineen. Alue kattaa pääpiirteissään 1558 perustetun Porin kaupungin vanhimman asutetun osan, jonne sijoittuivat kaupungin ensimmäinen raatihuone, kirkko ja kuninkaankartano. Julkisia rakennuksia ovat raatihuone, Keski-Porin kirkko, hotelli, tullimakasiini ja teatteri. Muut rakennukset ovat olleet alun perin yksityisiä asuintaloja ja kauppahuoneita; ns. Junneliuksen palatsi on nykyisin kaupungintalo. Suuri osa palon jälkeisen rakennuksen päävaiheessa toteutetuista julkisista ja yksityisistä rakennuksista on kaupunginarkkitehti C.J. von Heidekenin suunnittelemia. Porin raatihuoneen edessä on puisto, joka liittää alueen Porin ruutukaavan pääakseliin. Raatihuoneen pääfasadi on suunnattu puistoon ja esplanadikaduille. Raatihuone on perusrakenteeltaan tyypillinen empirekauden julkinen rakennus: se on kaksikerroksinen aumakattoinen tiilirakennus, jonka julkisivuissa on keskirisaliitit ja jonka pohjakerroksen julkisivun pinta on rustikoitu ilmentämään kerroksen kantavaa tehtävää. Toisen kerroksen seinäpinta on rapattu sileäksi, julkisivut maalattu keltaisiksi ja yksityiskohdat valkoisiksi. Raatihuoneen funktiota symboloi katolla oleva vartio- ja kellotorni. Autonomian ajan alkupuolella rakennettu raatihuone on Porin ohella säilynyt Kokkolassa, Kajaanissa, Lappeenrannassa ja Loviisassa. Kokemäenjoen rannassa sijaitseva Keski-Porin kirkko on ensimmäisiä uusgoottilaisia tiilikirkkoja Suomessa. Päätytornillisessa pitkäkirkossa on kuoripäädyssä ulkoneva sakaristoapsidi. Tiiliseiniä jäsennöivät räystään yläpuolelle kohoavat portaittain kapenevat kontreforit ja suuret suippokaariset ikkunat. Tornin huippu ja ikkunoiden puitteet ja sauvastot ovat valurautaa ja ne on tehty Porin Konepajassa. Kirkkosali on kolmilaivainen. Kimppupilarit kannattavat tilliholveja. Kirkkopuistossa on Aimo Tukiaisen 1952 tekemä 1939-1944 sotien sankaripatsas, jossa 25 metrin pituiselta graniittijalustalta kohoaa kuusi veistosta. Lisäksi alueella on vuoden 1918 valkoisten sankaripatsas sekä heimosoturien ja Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkit. Kivi-Porin ja Kokemäen pohjoisrannan teollisuusalueen yhdistää 1926 valmistunut, Jalmari Castrénin suunnittelema ja Constructor Oy:n urakoima rautasilta. Tyypiltään se on harvinainen riippupaarteinen kaideansassilta. Kivi-Pori kuuluu pääosiltaan Porin kansalliseen kaupunkipuistoon.
Porin kaupunki perustettiin Kokemäenjoen suulle 1558, kun Ulvila oli jäänyt maankohoamisen vuoksi purjehdusreitin ulottumattomiin. Porin ensimmäiseksi asutettu alue oli ilmeisesti Pärnäistenharju, ja kaupungin ensimmäinen raatihuone sijaitsi harjulla ilmeisesti lähes samalla paikalla kuin nykyinen. Kuninkaankartano sijaitsi nykyisen Keski-Porin kirkon paikalla. Kaupunki paloi useaan otteeseen. Vuoden 1852 suurpalon jälkeen kaupungista haluttiin tehdä avarampi ja paloturvallisempi. Uuden asemakaavan suunnitteli lääninarkkitehti G.T. Chiewitz. Leveät puistokadut jakoivat kaava-alueen neljään kaupunginosaan ja tonttien välissä oli palokujat. Toreja olivat jo vuoden 1801 asemakaavaan sisältynyt nykyinen Kauppatori sekä Liisantori. Vanha tori muuttui puistokadun päättäväksi Raatihuoneen puistoksi. Porin rantakorttelit rakentuivat nopeasti palon jälkeen ja rakennusmateriaalina oli pääasiallisesti kivi. Keski-Porin kirkon muuraustyö aloitettiin 1860 kaupunginarkkitehti C.J. von Heidekenin piirustusten mukaan. Kirkkopuistikko syntyi kirkon suunnittelun yhteydessä. Kirkon kiinteän sisustuksen ja teknisesti uudenaikaisen valurautatornin suunnitteli lääninarkkitehti G.T. Chiewitz. Kirkko vihittiin käyttöön 1864. Sisämaalaus tehtiin 1898, ja sen suunnitteli arkkitehti August Krook. Kuori-ikkunoiden lasimaalaukset 1920-luvulta suunnitteli Magnus Enckell. Kirkon mittava restaurointityö valmistui jouluksi 1996 (arkkit.toimisto Laiho-Raunio-Pulkkinen). Arkkitehti C.L. Engel signeerasi raatihuoneen piirustukset 1831, mutta rakentaminen aloitettiin vasta vuosikymmenen lopulla. Raatihuone vihittiin käyttöön 1841. Rakennus vaurioitui 1852 palossa, mutta korjattiin. Arkkitehti J.E. Stenbergin suunnittelema kivinen kellotorni valmistui vasta 1891. Sisätiloissa tehtiin uudelleenjärjestelyjä 1892. Raatihuone korjattiin vuosien 1980 ja 1991 välillä. Nykyinen kaupungintalo, ns. Junneliuksen palatsi, valmistui 1895 (A. Krook). Porin teatteri rakennettiin 1883-1884 (J.E. Stenberg, sisustus C. Grabow). Muutama vuosi myöhemmin rakennusta jatkettiin Stenbergin suunnittelemalla galleriaosalla. Raatihuoneen ja joen välissä sijaitseva pakkahuone valmistui 1858 kaupunginarkkitehti C.J. von Heidekenin suunnittelema. Rakennusta laajennettiin 1896 (G. Nyström) ja peruskorjattiin 1977-1981 Porin Taidemuseon käyttöön (K. Gullichsen). Museota laajennettiin 1999 (K. Gullichsen). Jokirannassa sijaitseva puinen rantamakasiini valmistui 1896 (G. Nyström). Hotelli Otavan rakennus valmistui 1857 kaupunginarkkitehti C.J. von Heidekenin suunnitelmin kaksikerroksisena. Rakennusta korotettiin arkkitehti J.E. Stenbergin suunnitelmin 1891, jolloin se sain uusrenessanssiasunsa. Kaarlo Bergbomin perustama Suomalainen Teateri esiintyi ensimmäisen kerran Hotelli Otavan yläsalissa 1872.
Kivi-Pori
Salmisaaren oikeustalo
Suomen Nuorison Iskujoukot
"Kun Karl Henrik Viljanen kuuli yrityksestä, hän oli heti valmis mukaan ja osallistui jo yhtiön perustavaan kokoukseen Suomalaisessa Alkeisopistossa 1886. Yhtiön nimeksi tuli Työväen Osakeyhtiö Alku. Sekavien asemakaavaolojen takia kesti kuitenkin kaksi vuotta, ennen kuin päästiin rakentamaan. Viljanen tuskastui lopulta viivyttelyyn. Hän keräsi asunnontarvitsijoista ryhmän ja perusti näiden kanssa Työväen Osakeyhtiö Taimen. Tontti ostettiin Hietalahdenkatu 9:stä. Yhtiön rakennukset olivat valmiina vuotta aikaisemmin kuin Alkun talot kadun toisella puolella Eerikinkatu 39:ssä. Alku sai kuitenkin kunnian olla Helsingin ja koko Suomen ensimmäinen asunto-osakeyhtiö, koska sen perustava kokous oli ollut ensimmäisenä. ... Taimi-yhtiöön kuului kaksi yksikerroksista puurakennusta. Kummassakin asui viisi perhettä. Osakkaat olivat pienyrittäjiä, liikeväkeä ja työmiehiä, tavallisia kunnon ihmisiä." (s. 39-42)
Karl Henrik Viljanen muutti Helsinkiin 1872, perheen kasvettua kuusihenkiseksi hän lähti mukaan kun työväestön piirissä syntyi ajatus perustaa omia taloyhtiöitä 1880-luvulla.
Elokuva alkaa Linnanmäen vuoristoradasta.
Pyhämaan kirkot ja kyläasutus
Töölön jalkapallostadion
Tammisaari on Suomen ensimmäinen keskiajan jälkeen perustettu kaupunki. Tammisaaren kaupunkirakenteen vanhin osa kirkon ja Ison Kirkkokadun ympäristössä periytyy katulinjoineen ja tonttijakoineen 1550-luvulta ja edustaa tiettävästi Suomen vanhinta säilynyttä suunnitelmallisesti rakentunutta kaupunkikokonaisuutta. Tammisaari on keskiaikaisen Porvoon lisäksi ainoa kaupunki, jonka asemakaavaa ei 1600-luvulla muutettu säännölliseksi ruutukaavaksi. Kaupungin vanhin asuttu alue sijaitsee nykyisen torin etelä- ja länsipuolella ja kirkon ympärillä. Kaupungin vanhin pääkatu, kirkon eteläpuolitse kulkeva Iso Kirkkokatu, johtaa korkeammalla sijaitsevalle raatihuoneen torille. Isoa Kirkkokatua ja muita torille johtavia pääkatuja, Sepänkatua ja Kustaa Vaasan katua, risteävät kapeat poikittaiset sivukujat. Kadulta toiselle ulottuvat tontit ovat yleensä pitkiä ja kapeita. Porvaristonttien päärakennukset sijaitsevat pääkatujen varsilla, kapeat sivukadut ovat joko ulkorakennusten tai lauta-aitojen reunustamia. Raatihuoneentoria reunustavat eri-ikäiset julkiset ja kaupalliset rakennukset, joista kaupungintalo on rakennettu uusrenessanssin tyyliin. Barckenin niemen puinen rakennuskanta on peräisin 1700-luvun loppupuolelta ja 1800-luvulta. Kaupunkipalosta 1821 huolimatta kaupungin rakenne on säilynyt lähes muuttumattomana. Kirkko on uusittu palon jälkeen uusklassiseen tyyliin ja sen läntinen torni toimii vanhan kaupungin maamerkkinä. Asuinrakennuksia, ulkorakennuksia sekä pihapiirejä on vanhassa kaupungissa jo vuosikymmeniä kunnostettu ja korjattu huolella. Koko vanhan kaupungin alueelle on ominaista huoliteltu ympäristö, jonka omaleimaisuus ja paikallisuus ovat vahvasti säilyneet. Kaupungin 1550-luvun perustamisvaiheeseen liittyvästä linnan rakentamisesta ovat säilyneet perustukset, jotka ovat osa Linnanmäen puistoaluetta. Käsityöläisten ja merimiesten perinteiset tontit sijaitsevat sen ympärillä nykyisen pienvenesataman tuntumassa. Entisten rantatonttien takapihat ovat maankohoamisen ja rantojen täytön myötä muuttuneet bulevardimaiseksi ranta-alueeksi. Rantapuiston laidalle rakennettu Motelli Marine on esimerkki historialliseen kaupunkirakenteeseen ja kaupunkikuvaan erinomaisesti sovitetusta modernista arkkitehtuurista. Ranta-alueen maamerkkinä on merellinen, laiturialueen kärkeen rakennettu Knipanin ravintola.
Tammisaari sai kaupunkioikeudet 1546 Kustaa Vaasan päätöksellä. Perustamispäätökseen liittyi tavoite Suomen kaupunkilaitoksen painopisteen siirtämisestä etelärannikolle. Tarkoitus oli ulkomaankaupan johtaminen Tallinnan ohi. Tammisaarelaiset määrättiin muuttamaan 1550 perustettuun Helsinkiin. Koska Helsinki epäonnistui kaappaamaan Suomenlahden kaupan, saivat tammisaarelaiset muuttaa takaisin kaupunkiinsa. Uudelleen elpyneeseen Tammisaareen ryhdyttiin 1557 rakentamaan ns. kuninkaankartanoa ja pohjoispuolen mäelle linnaa. Linnan rakentaminen jäi kesken. Kirkkoa ja Isoa Kirkkokatua reunustavat korttelit syntyivät 1556-1557. Tammisaarta koetteli 1821 kaupunkipalo, joka tuhosi kirkon ympäristöä. Palon jälkeisestä uudesta asemakaavasta toteutui porvariston vastustuksen vuoksi vain Ison ja Pikku Kirkkokadun levittäminen nykyistä vastaaviksi. Palossa tuhoutunut 1600-luvun harmaakivikirkko jälleenrakennettiin arkkitehti Charles Bassin suunnitelmien mukaan ja sen rakentamisen myötä pääkadun varteen syntyi myös kirkkoaukio. Raatihuoneentorin varrella sijaitseva 1880-luvulla rakennettu arkkitehti Sebastian Gripenbergin suunnittelema kaupungintalo rakennettiin yksityistaloksi. Se muutettiin nykyiseen asuunsa arkkitehti Th. Höijerin piirustusten mukaan 1898. Vanhan kaupungin alue sai ensimmäisen suojelukaavan jo 1959. Suojelumääräyksiä tarkennettiin arkkitehti Tore Tallqvistin vuoden 1987 asemakaavassa.
Tammisaaren vanha kaupunki ja satama
Asuinrakennus C11
Kiinteistöosakeyhtiö Suomenlinna Uusien rakennusten rakentamista kauppiaskortteliin ehdotettiin jo vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa. Rakennuspaikat ja suunnitteluohjeet määriteltiin vuonna 1982 valmistuneessa puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Hankkeen taustalla oli tarve saada Suomenlinnassa työskenteleville kaupungin työntekijöille työsuhdeasuntoja, joten rakennuspaikat vuokrattiin kaupungin omistamalle kiinteistöyhtiölle. Rakennuttamisen hoiti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Kiinteistöyhtiö käsittää kuusi asuinrakennusta, joista yhdessä (C 22) on kolme asuntoa, yksi on paritalo (C 11) ja loput yhden perheen taloja. Lisäksi rakennettiin erillinen rakennus pesulalle ja teknisille tiloille sekä sauna ja kylmiä varastoja. Sisätiloihin saatiin ilmettä ylävalolla, parvekkeilla ja vaihtelevalla huonekorkeudella. Syvennyksiin sijoitetut korkeat ja kapeat ikkunat tavoittelevat vaikutelmaa ampuma-aukoista. Suurimmissa asunnoissa on takka. Talot ovat puurakenteisia ja lautaverhottuja. Rakennukset C 12, C 17, C 29 ja C 30 sijoittuvat kauppiaskorttelin reunoille ja rajaavat asuntojen yhteisen pihan. C 22 ja C 11 sijaitsevat korttelin ulkopuolella kujan varrella, ja niiden paikalta purettiin yksi huonokuntoinen puurakennus. Toteutus: 1990-91 Yhteenlaskettu huoneistoala on 648m² Kerrosala: 763 m² Asuntoja 9 kpl á 62,5-96m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen ja Timo Airas Rakenne-, salaoja- ja pintavesisuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Yhtyneet insinöörit Oy Pihasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Geotekninen suunnittelu: Viatek Oy Rakennuttaja:Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto Rakentaja: Quantus Oy ja WPL-System Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kahden perheen asuintalo C 11 rakennettiin vuosina 1990-1991 työsuhdeasunnoksi Helsingin kaupungin työntekijöitä varten. Samalla paikalla oli aiemmin Elannon omistuksessa, myymäläapulaisten asuntona ollut aliluutnantti Rumjantsevin aikoinaan rakentama asuinrakennus, joka purettiin vuonna 1988. Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas laati uudisrakennuksen suunnitelmat ja rakennuttajana toimi Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Paritalossa on kaksi kaksikerroksista huoneistoa. Paikalla rakennetun rungon pystytyksessä käytettiin myös määrämittaan sahattua puutavaraa. Osa ikkunoista sijoitettiin seinän sisäpintaan. Syvennyksessä oleva korkea ja kapea ikkuna antaa illuusion ampuma-aukosta. Vesiongelmien ehkäisemiseksi rakennuksen alalta louhittiin kalliota ja perustettiin rakennus hiekkapatjalle. Rakennuksen tilaratkaisut ja detaljit ovat modernit, samoin käytetyt työtavat ja materiaalit. Lautaverhotut julkisivut maalattiin pellavaöljymaalilla vaaleanvihreiksi. Asukkaat talon kahteen kaksioon muuttivat kesällä 1991. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: HKI ATT. HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Tutkimus-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Ison Mustasaaren kauppiaskorttelin ensimmäiset puutalot raken­nettiin jo ruotsalaisella kaudella linnoitustöiden alkaessa. Korttelissa asui pääasiassa leirikauppiaita eli marketentteja, jotka toimittivat tavaroita sotaväen ja varuskunnan alueella asuvien siviilien tarpeisiin, toimivat urakoitsijoina ja kapakanpitäjinä sekä vuokrasivat asuntoja siviiliasukkaille. Yksityiset eivät saaneet rakentaa kivitaloja ja heidät velvoitettiin purkamaan rakennuksensa, mikäli puolustukselliset syyt sitä vaativat. Korttelin nykyisistä rakennuksista kuusi vanhinta rakennettiin 1860-luvulla. Uudisrakennusten paikalla sijainneet kauppias Sinebrychoffin kapakka ja viinakonttori purettiin 1920-luvulla. Rakennuksen C 11 paikalla oli aiemmin Elannon omistuksessa, myymäläapulaisten asuntona ollut aliluutnantti Rumjantsevin aikoinaan rakentama asuinrakennus, joka purettiin vuonna 1988.
Gottlund, C.A.
Kannonkosken kirkko kuuluu Suomen modernismin arkkitehtuurin perusteoksiin Rajamäen ja Varkauden kirkkojen ohella. Kirkko sisältyy myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Kirkkoarkkitehtuurin varhaisinta ja puhdaslinjaisinta funktionalismia oleva kirkko sijaitsee Kiihkovuoren reunaa kulkevan paikallistien varrella Kannonkosken taajaman asutuksesta hieman erillään. Kirkolla on Syväjärven suuntaan avautuva maisemallisesti näkyvä sijainti. Tiilirunkoisen kirkon seinät on rapattu. Vaalean kirkon sisäänkäyntipäädyssä on kellotorni, johon kuuluu ulkoisena saarnatuolina toimiva parveke. Dynaamisen rakennuksen kattolinja nousee kohti kellotornia, kuten molemmissa pitkissä julkisivuissa kahdeksan ikkunaakin. Eteishallin kautta avautuva kirkkosali keskittyy intensiivisesti kohti saarnatuolia ja alttaria. Kapenevaa ja madaltuvaa tilaa kattaa kuorin takaseinäksi kaartuva, lamalaudoituksella verhoiltu betoniholvi. Seinällä on perinteisen alttaritaulun paikalla Ilmestyskirjan jae "Katso uudeksi minä teen kaikki" ja sen vieressä saarijärveläisen kuvanveistäjä Hannes Autereen puinen krusifiksi. Kirkon koillispuolella oleva sankarihauta-alue patsaineen on toteutettu taiteilija Ilmari Wirkkalan suunnitelman mukaan 1957.
Arkkitehti P. E. Blomstedt teki 1933 ensimmäiset luonnokset kahta vuotta aikaisemmin perustetun seurakunnan "halpaa ja modernia pikkukirkkoa" varten. Kirkko rakennettiin 1937-1938 arkkitehdin kuoleman jälkeen hänen vaimonsa, arkkitehti Märta Blomstedtin ja arkkitehti Matti Lampénin johdolla. Tällöin alkuperäisiin piirustuksiin kuuluneet urkulehterin yläpuolelle suunnitellut kerhohuoneet ja seurakuntasali jätettiin titeuttamatta. Kannonkosken kunta muodostettiin seurakunnan pohjalta 1934 Kivijärven pitäjän eteläisistä ja itäisistä sekä Viitasaaren pitäjän läntisistä kylistä.
Kannonkosken kirkko
Saarikivi, Orvo
Hakaniemen, Kruununhaan ja Eiran nimien alkuperä
Helsingissä esimerkiksi Hakaniemi viittaa vahvasti laidunmaahan, mutta eipä siellä enää juuri ole lehmiä - ellei lihakaupan pakasteissa. Kruununhaka puolestaan viittaa valtion laitumeen ja ehkä Suomenlinnan sotilaiden hevosten ruokapaikkaan. Eira taas on ilmiselvästi tytön nimi, ja joku rakastunut mies on laittanut sen koko kaupunginosalle. Olisikohan noista jotain tietoa jossakin? Hakuteos "Suomalainen paikannimikirja" (Karttakeskus, 2007) antaa nimille seuraavat selitykset: Hakaniemi: Alue on aikanaan ollut laidunmaata, 1700-luvun lopulta tunnetaan nimi Generalshagen, "Kenraalinhaka". Alueelle syntyi huvila-asutusta 1800-luvun puolivälistä alkaen. Vuoden 1896 asemakaavassa oli Hagnäsin tori, suomalainen väännös Hagnääsi esiintyi 1880-luvulla, nykyinen nimi Hakaniemi vuodesta 1909. Alkuaan nimi Hagnäs on tarkoittanut pientä niemeä, jonka Hakaniemen silta yhdistää Kruununhakaan. Vuonna 1862 nykyisen torin itäpuolelle rakennetulle huvilalle annettiin sama nimi, mistä se yleistyi koko alueelle. Kruununhaka: Suomenlinnan linnoituksen hevosten tarpeisiin otettu laidunmaa, ruotsalainen nimi Kronohagen esiintyy jo 1750-luvulla. Vähitellen nimi yleistyi tarkoittamaan koko kaupunginosaa. Suomalainen käännös Kruununhaka esiintyi ensi kerran vuonna 1858 sanomalehdessä. Eira: Nimi on alkuaan annettu vuonna 1905 perustetulle sairaalalle, myöhemmin sillä ruvettiin kutsumaan ympäristöäkin. Kaupunginosan nimeksi Eira virallistettiin vuonna 1959. Sairaala lainasi nimensä Tukholmasta, jossa toimi samanniminen sairaala vuodesta 1816 alkaen. Eira-nimi on saatu skandinaavisesta muinaistarustosta.
Bengtskärin graniittinen majakka asuinsiipineen ja majakkasaaren rakennukset muodostavat Saaristomeren merenkulunhistoriaan liittyvän rakennuskokonaisuuden ja ovat säilyneet kokonaisuudessaan 1900-luvun alun rakennusvaiheen hahmossa. Bengtskärin majakka on merenkulun tärkeimpiä rakennusperintökohteita ja siihen liittyy huomattavia arkkitehtonisia arvoja. Majakka on myös historiallinen taistelupaikka. Avomerellä, paljaalla kallioluodolla sijaitseva majakka on hallitseva maisemaelementti. Bengtskärin majakka sijaitsee Turunmaan saaristossa 25 kilometriä Hangosta lounaaseen. Pohjoismaiden korkein majakka kohoaa 51 metriä merenpinnan yläpuolelle. Majakkatorni ja sen asuinsiipi on historiallisessa asussaan ja hyvin säilynyt. Saarella on majakan vieressä alkuperäiseen rakennuskantaan kuuluva kivinen pesutupa ja lisäksi kaksi puista varastorakennusta, kaksi vesisäiliötä, vetotelakka, käymälät ja bunkkeri. Majakka on matkailu- ja tutkimuskäytössä (2009).
Bengtskäriä ympäröivä karikkoinen merialue koitui ennen 1900-lukua monen laivan kohtaloksi. Valomajakka ja sumumerkinantoasema rakennettiin 1906-1907 täyttämään majakkaverkon aukkoa Utön ja Hangon välillä. Rakennuksen suunnitteli yleisten rakennusten ylihallituksessa Florentin Granholm 1906. Asuntosiipi rakennettiin majakan yhteyteen. Majakan sisäseinät rakennettiin tiilestä ja sen julkisivut Bengtskärin luodolta louhitusta graniitista. Majakka vaurioitui saksalaisten sotalaivojen tulituksessa 1914. Majakkarakennuksessa asui enimmillään yli 30 henkeä ja rakennuksessa oli jopa huone koulua varten. 1992 majakka siirtyi Turun yliopiston hallintaan ja 2000 Turun yliopistosäätiön omistukseen.
Bengtskärin majakka
Suonionkatu
Oliko Vironkatu 3 vuonna 1888 sama kuin Vironkatu 3 tänään? Maantieteellisesti osoite on pysynyt samana eli silloinen Estnääsinkatu 3 sijaitsi samalla paikalla kuin nykyinen Vironkatu 3. Tähän on kuitenkin syytä lisätä muutama tarkennus. 1800-luvulla kadun nimi oli virallisesti Estnäs Gatan, mutta vuoden 1866 karttaliitteessä nimestä oli myös suomenkielinen versio eli Estnääsinkatu. Vuonna 1909 kadun nimeksi tuli virallisesti Estnäsinkatu. Vuonna 1913 kruunuhakalaiset talonomistajat ja isännöitsijät anoivat maistraatista nimen vaihtamista Vironkaduksi. Läänin kuvernööri vahvisti samana vuonna nimenvaihdon, vaikka maistraatti väittikin Estnäsiä Bessnäsin tai Bestnäsin muunnokseksi. Heidän mukaansa nimen 'est' ei siis viitannut Viroon. 1800-luvulla Vironkatu 3 näytti erilaiselta kuin nykyään. Mariankadun ja Vironkadun kulmassa nykyään sijaitseva Matti Olinin piirtämä asuintalo valmistui vasta vuonna 1928. Rakennuksen paikalla oli 1800-luvulla yksikerroksinen puinen asuinrakennus, jonka oli suunnitellut Gabrial Andsten. Rakennuksen alkuperäispiirustukset olivat peräisin vuodelta 1828. Kulmatalon vieressä nykyään sijaitseva matalampi rakennus on vuodelta 1904. Lähteet: Helsingin kadunnimet (Valtion painatuskeskus, 1992) Ollila, Kaija & Toppari, Kirsti: Puhvelista Punatulkkuun (Helsingin Sanomat, 1977) http://www.korttelit.fi/rakennus.php/id/356
Wallininkadun ja Wallininkujan kulma
Loiri, Vesa-Matti
Maaliskuun 11. päivänä 1932 ajoi siivooja Mechelininkatu 23:n A-portaassa hissillä viidenteen kerrokseen ja avasi omilla avaimillaan työpaikkansa, erään neiti Minna Craucherin dubletin oven. Hän oli täsmälleen klo 9.00 paikalla, huolelliseen ja täsmälliseen ammattikuntaan kun kuului. Eteisen vasemmalla puolella oli turkkilainen huone, mistä hän aikoi aloittaa työnsä, kun oli ensin riisunut päällysvaatteensa. Mutta nainen jähmettyi ovelle, sitten melkein parkaisi kauhusta. Hänen emäntänsä painava, lihavahko ruumis makasi maassa kirjoituspöydän ääressä kyljellään, koukistuneena, pää verilammikossa.
Murha dubletissa on kirjan luku, jossa kerrotaan Minna Craucherista, hänen kuulusta salongistaan ja murhastaan Mechelininkatu 23:ssa.
Teos kuvaa Emmi Jurkan sekä Jurkan teatterisuvun vaiheita.
Hotelli Helka
Vakuutusyhtiö Pohjan talo, Lasipalatsi ja Rautatalo (Lasipalatsi)
Tenni, Riitta
Vaja
"Töölönlahti kimmelsi auringossa. Jasmiini tuoksui. - Että keskellä kaupunkia voikin olla näin rauhallinen paikka, Kurre sanoi tyytyväisenä huokaisten, kun he istuivat puistonpenkille." (S: 124.)
Komisario Karpalo keskustelee taiteilija Fribergin kanssa Töölönlahden rannalla.
"Kun olin kymmenvuotias/ näin keisarin/ Hän ajoi ohitsemme Esplanaadilla/ Kappelin kulmauksessa,/ heilutimme pieniä lippuja/ jotka opettaja oli jakanut meille/---" (s.26)
Hotelli Vaakuna
Katajaharjuntie
Herttoniemen siirtolapuutarha
Fagervik on Suomen yhtenäisin ja edustavin esiteollisen ajan ruukkikokonaisuus. Ruotsi-Suomen suurvaltakaudella perustetun rautaruukin ympäristö yhdessä Skogbyn masuunin kanssa antaa parhaan kuvan 1700-luvun puolen välin ja lopun ruukkitoiminnasta maassamme. Ruukinalueen rakennuskantaan lukeutuu poikkeuksellisen edustavia kohteita. Fagervik, ikäjärjestyksessä maamme viides rautaruukki, sijaitsee Kvarnträsketin järvestä merenlahteen virtaavan joen koskipaikoissa. Keskiaikaisperäinen Suuri Rantatie kulkee ruukinalueen kautta. Fagervikin ruukinalue koostuu historiallisista rautateollisuuden rakennuksista, ruukinkartanosta, ruukin kirkon ja hautausmaan alueesta, ranskalaisesta puutarhasta, englantilaistyylisestä maisemapuistosta ja laajasta luonnonpuistosta sekä ruukinkadun työväen asunnoista, joen alajuoksulla olevan sahan ja myllyn tuotantorakennuksista lastauspaikkoineen sekä ruukinalueen laidoilla olevista torpista ja työväenasunnoista. Rautaruukin vanhat pajat ovat lähinnä päärakennusta puistoon rajautuvalla alueella. Vanhimpia tuotantorakennuksia ovat kankivasarapaja vuodelta 1758, nippuvasarapaja vuodelta 1765, tinauspaja 1780-luvulta sekä vanha vesisaha 1890-luvulta. Ruukin puinen ristikirkko vuodelta 1737 on kartanon ja pajojen vieressä ruukinkadun alkupäässä. Kirkon kiinteä sisustus lienee alkuperäinen. Kivimuurin ympäröimällä kirkkomaalla on alaosaltaan harmaakivinen, muutoin puinen kellotapuli ja Hisinger-suvun vaaleaksi kalkittu barokkiklassillinen hautakappeli vuodelta 1766. Ruukinkujan puiset, alunperien seppien asunnoiksi rakennetut punamullatut talot ovat 1700- ja 1800-luvulta. Ruukkikokonaisuuteen kuuluu lukuisia vanhoja talousrakennuksia sekä nykyisen päärakennuksen pohjoispuolella vanha, puinen päärakennus 1720-luvulta. Fagervikin ruukinkartanon kunniapiha muodostuu kaksikerroksisesta, mansardikattoisesta päärakennuksesta ja kahdesta yksikerroksisesta, niin ikään mansardikattoisesta sivurakennuksesta. Kokonaisuuden on suunnitellut Turun kaupungin muurarimestari C.F. Schröder ja sen arkkitehtuuri perustuu Carl Wijnbladin mallikirjojen esimerkkeihin. Päärakennuksessa on säilynyt useita erittäin arvokkaita interiöörejä rintapaneeleineen, rokokootapetteineen ja kaakeliuuneineen. Ruukinkartanon puutarhat ja puistot ovat merkittävimpiä historiallisia puutarhoja maassamme. Kartanoon liittyy laajahko, 1700-luvulta peräisin oleva muotopuutarha, joka laajenee terassoituna maisemapuistona aluetta idässä rajaavaan kalliomuodostelmaan. Muotopuutarhan korkeimmalla kohdalla on 1840-luvulla rakennettu goottilainen kasvihuone. Ruukinkartanon pohjoispuolella on useiden hehtaarien kokoinen, osin istutettu puistometsä, johon sillan välityksellä liittyy Brännäsholmin suuri englantilainen puisto. Sen länsirannalla sijaitsee maassamme ainutlaatuinen kiinalainen paviljonki, joka on rakennettu 1780-luvulla puusta eurooppalaisten esikuvien mukaan. Alkuperäinen ulkomaalaus on 1889 korvattu nykyisellä monivärisellä maalauksella. Huvimajan sisätilat, seinät, ikkunat, kiinteät penkit ja ikkunoiden edessä olevat pikku pöydät on taidokkaasti maalattu kiinalaisilla koristeaiheilla.
Fagervikin ruukki oli toiminnassa 1646-1902. Rautaruukin perusti ruukinpatruuna Carl Billsten 1646. Suuren Pohjan sodan jälkeen Fagervik siirtyi Hising-suvulle, ja ruukki rakennettiin uudelleen. Tärkeä vaihe ruukin historiassa alkoi vuonna 1730, kun se sai rautapellin ja tinatun läkkipellin valmistukseen lähes yksinoikeuden Ruotsissa. Ruukin kukoistuskautta oli 1700-luvun jälkipuolisko, jolloin Johan Hisinger omisti Fagervikin. Läkki- ja kattopellin valmistus jatkui vuoteen 1823. Vuosien 1808-1809 sota katkaisi Suomen taloudelliset ja poliittiset siteet Ruotsiin, mikä merkitsi pellinvalmistuksen loppumista Fagervikissä. Vuonna 1824 ruukinpatruunaksi tuli Fridolf Hisinger, joka laajoin maaostoin muutti Fagervikin maatalouden ja karjanhoidon varaan rakentuvaksi suurtilaksi. Hänen poikansa fil. tri. Eduard Eugèn Hisinger (1832-1904) oli Fagervikin viimeinen ruukinpatruuna. Raudanvalmistus loppui 1902. Ruukkiyhdyskunnan ensimmäinen kirkko lienee rakennettu jo 1600-luvun puolivälissä. Ruukinpatruuna huolehti papin palkkaamisesta aina vuoteen 1870 asti, jolloin velvollisuus siirtyi Inkoon seurakunnalle. Nykyinen kirkko rakennettiin 1736-1737 rakennusmestari Johan Friedrich Schultzin johdolla. C.F. Schröderin suunnittelema päärakennus oli valmiina 1773. Yksikerroksiset sivurakennukset olivat valmiina jo 1760-luvulla (1762). Puistojen uudistaminen ja laajentaminen tapahtui 1780-1820 välisenä aikana, Mikael Hisingerin ollessa ruukinpatruuna.
Fagervikin ruukinalue
Jätkäsaaren pelastusasema
Tapani Halosen artikkeli "Eräs yleishyödyllinen rakennusyritys Helsingissä vuosina 187-1876", Suruttomain ja Kampin villat
Sipari, Osmo
Minua ihmetyttää Viikinmäessä sijaitsevan Kiviteltankadun nimen alkuperä. Mistä se tulee, ja mikä on kiviteltta? Kaupunkisuunnitteluviraston nimistösuunnittelija kertoi nimen taustasta seuraavasti: Kyseinen kadunnimi on melko uusi (nimistötoimikunnan esitys syyskuussa 2000). Alueen asemakaava on vahvistunut huhtikuussa 2001. Viikinmäessä sijaitsevat kadunnimet Kiviteltankatu ja Kiviteltanporras on annettu lähistöllä sijaitsevan jääkaudella syntyneen kivimuodostuman mukaan. Nimillä on siis vankka paikallishistoriaan ja luonnonolosuhteisiin liittyvä perusta. Jos oikein muistan, nämä telttamaiset kivimuodostelmat ovat paikalla edelleenkin, eli ne on säästetty rakentamiselta. Muistan kuulleeni, että kyseinen esiintymä on harvinaislaatuinen ja hieno. Lähistöllä, Pihlajamäessä, on kaksi hyvin säästynyttä, Suomen suurimpiin ja vanhimpiin kuuluvaa hiidenkirnua, eli muinaismuistoja on seudulla enemmänkin! Pihlajamäessä (Pihlajamäen ja Lahdenväylän välinen alue) on myös runsaasti kivialkuisia ja –loppuisia nimiä kuten Ketokivenkaari, Johtokiventie ja Kivipyykintie.
Vartiovuori on maamme vanhimpia ja historiallisesti arvokkaimpia kunnallisia kaupunkipuistoja. Turun kaupunkikuvaa hallitsee Vartiovuoren korkeimmalla kohdalla arkkitehtonisesti ja oppihistoriallisesti merkittävä uusklassillinen Turun Akatemian entinen observatorio. Puiston etelärinteessä on Turun palosta 1827 säästynyt käsityöläiskortteleiden alue, josta on muodostettu 1700-luvun kaupunkirakennetta ja -rakentamista kuvastava Luostarinmäen ulkomuseo. Vartiovuorenpuisto on keskieurooppalaisen maisematyylin sovellus pienipiirteisessä pohjoismaisessa maisemassa. Sen lähimpinä esikuvina ovat samanaikaiset Tukholman ns. mäkipuistot. Mäeltä avautuvat näkymät on sisällytetty puistosommitelmaan ja pyritty pitämään avoimina, tosin puistoa ympäröivä rakentaminen on myös sulkenut niitä. Puistosta on muodostunut tärkeä kaupunkikuvallinen elementti. Suunnitteluidean muita esimerkkejä ovat Helsingin Tähtitornin puisto ja Kaivopuisto sekä Turun Puolalanmäki. Turun Akatemian observatorion ulkoarkkitehtuuri on pelkistettyä ja sisätilojen koristelu keskittyy toisen kerroksen holvattuun rotundaan. Rakennuksen alkuperäistä funktiota kuvastavat etelään suunnattu rotunda ja pyöreä portaittaisen kupolin kattama observointitorni. Vartiovuorenpuistoa reunustavat useat 1900-luvun alun rakennukset. Puiston sisäänkäyntiä Kaskenkadulla reunustavat jugendtyyliset asuinkerrostalot Pantern ja Hjorten, jotka ovat arkkitehti F. Strandellin suunnittelemat. Vartiovuorenkadun puolella ovat Åbo Akademin käytössä olevat jugendtyylinen Spoofin asuinpalatsi (A.R. Spoof ja A. Nyström 1900) ja Villa Solaris (arkk.tsto Jung & Jung 1939-1941). Hemmet on 1932-1933 ja 1936-1937 August Krookin ja Eskil Hinderssonin signeeraamien piirustusten mukaan rakennettu vanhainkoti. Mäen lounaisrinteellä on Turun kaupunkipaloa edeltävä Gadolinin laboratorion kivirakennus vuodelta 1798. Vartiovuoren etelärinteessä on 1700-luvun kaupunkirakennetta ja –rakentamista edustava käsityöläiskortteli, Luostarinmäki. Aikanaan syrjäinen alue säästyi Turun kaupunkipalossa. Luostarinmäen rakennuskanta muodostuu 1700-luvulla rakennetuista pienikokoisista käsityöläisasumuksista, joihin on sisustettu käsityöläisten asuinkulttuuria ja erilaisia käsityöläispajoja esittelevä museo. Asuinrakennukset ja pienet piharakennukset muodostavat kadunvarsiaitoineen suljettuja pihapiirejä. Käsityöläiskorttelit on avattu Luostarinmäen käsityöläismuseona yleisölle 1940.
Vartiovuoren mäelle rakennettiin 1817-1819 Turun Akatemian observatorio, jonka ensimmäiset suunnitelmat oli laatinut arkkitehti Charles Bassi. Rakentaminen toteutettiin kuitenkin arkkitehti C.L. Engelin piirustusten mukaan. Rakennus toimi alkuperäisessä käytössään vain kaksitoista vuotta, kun Turun Akatemia tähtitieteellisine laitteineen siirrettiin Turun palon 1827 jälkeen Helsinkiin. Turun palon 1827 jälkeen arkkitehti C.L. Engelin laatimassa ruutukaavassa kalliot ja mäet jätettiin rakentamattomiksi ja varattiin istutuksille. Vartiovuorenpuisto sai alkunsa Turun kaupungin asukkaiden aloitteesta ja yhteisin ponnistuksin 1840-luvulla. Puiston rakentaminen kallioiselle mäelle vaati paljon työtä ensimmäisen kymmenen vuoden aikana. Puiston yleissuunnitelman laativat 1872 Mårten Gabriel Stenius, ensimmäinen suomalainen suurten mittojen puutarhasuunnittelija sekä arkkitehti F.A. Sjöström. Puiston lopullinen toteutus syntyi suunnitelman pohjalta Turun ensimmäisen kaupunginpuutarhurin Oskar Rudolf Gauffinin johdolla 1880-luvulla. Puiston ravintola ja soittolava purettiin 1960-luvulla. Uusi kesäteatteri rakennettiin vanhan 1950-luvulla tehdyn paikalle 2000. Observatorioon muutti 1836 Turun merenkulkukoulu, joka toimi siellä vuoteen 1967 saakka. Rakennukseen tehtiin 160 vuoden aikana vain vähän muutoksia. Tähtitorni kunnostettiin merenkulkumuseon ja tähtitieteellisten kokoelmien käyttöön 1978-1985.
Vartiovuorenpuisto, Turun Akatemian observatorio ja Luostarinmäen käsityöläiskorttelit (Vartiovuorenpuisto)
Keinutie
Elokuvaa kuvattiin Wulffin huvilalla Kulosaaressa.
Aleksanteri Nevskin katedraali / Suomenlinnan kirkko
Kunnostustyöt juhlavuodeksi Hankkeen tavoitteena oli saada kirkko hyvään kuntoon ennen Suomenlinnan 250-vuotisjuhlavuotta 1998. Kirkon ja tapulin julkisivuista poistettiin vanha monilla laastityypeillä korjattu rappauspinta ja uusittiin kolmikerrosrappauksella. Sävytetty pintalaasti lyötiin seinään käsin vanhoja työtapoja noudattaen. Valmiit rappauspinnat maalattiin kalkkimaalilla kolmeen kertaan. Kirkkosaliin tehtiin samalla liturgisia muutoksia: alttaripöytä irrotettiin taustaseinästä. Kellotapuliin asennettiin sähköisesti toimiva lyöntilaittesto. Kirkkoa ympäröivän 1700-luvun tykinputkista ja ketjusta kootun aidan kunnostus aloitettiin kunnostamalla yksi pilareista. Monet perustuksena toimivista graniittipaasista olivat haljenneet. Perustusta vahvistettiin vaihtamalla putkien kiinnitystapit alkuperäistä pitempiin. Jatkossa ainakin osa halvenneista graniittipaasista jouduttaneen uusimaan. Toteutusaika: 1986-87 ja 1997 Kirkon huoneistoala: 792m2 Kirkon kerrosala: 1100m2 Rakennuttaja: Helsingin seurakuntayhtymä, Kiinteistötoimisto Arkkitehtisuunnittelu: Cadvance Oy Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Magnus Malmberg Oy Rappaus-, maalaus- ja peltitöiden suunnittelu: Asiantuntijamestarit Oy Rakennustyöt: Kenno-Rakenne Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Linnoituskirkon rakentamista Isolle Mustasaarelle tai Susisaarelle esitettiin Viaporin perustamisesta lähtien, mutta hankkeet lykkääntyivät ja sotilasseurakunnat joutuivat kokoontumaan tiloissa, joita ei ollut alun perin suunniteltu kirkollisiin tarkoituksiin. 1800-luvun alussa venäläisen varuskunnan ensimmäisiin hankkeisiin sisältyi luonnollisesti ortodoksisen kirkon rakentaminen Viaporiin. Arkkitehti Carl Ludvig Engel esitti kesällä 1820 kirkon rakentamista kreikkalaisen temppelin muotoon joonialaista järjestelmää käyttäen. Kirkko olisi ollut osa insinöörikomennuskunnan laajasta suunnitelmasta kirkko- ja kasarmiaukion rakentamiseksi Isolle Mustasaarelle. Engelin tehtäviin olisi kuulunut myös 3000 miehen kasarmin fasadisuunnittelu, mutta suunnittelu keskeytettiin jostain syystä eikä kirkko- ja kasarmisuunnitelmaa toteutettu suuriruhtinas ja keisari Nikolai I sitä kohtaan osoittamasta huomiosta huolimatta. Hankkeeseen palattiin seuraavalla vuosikymmenellä, kun Pietarin Taideakatemian arkkitehtuurin professori Konstantin Andrejevits Ton sai Viaporin kirkon suunnitellakseen vuosina 1836-37. Rakentamisen piti alkaa vuonna 1838, mutta sitä lykättiin jälleen. Pidettiinkö saman aikaisesti käynnistynyttä laajaa kasarmien ja sairaaloiden rakennushanketta tärkeämpänä linnoituksen ja koko Suomen puolustuskyvyn kannalta? Kirkonmäeksi valitulla paikalla olleet kauppiaiden puutalot määrättiin purettaviksi tai siirrettäviksi. Suojeluspyhimykseksi valittiin Aleksanteri Nevski aluksi ehdotetun Pyhän Vladimirin sijaan. Aleksanteri Nevski voitti ruotsalaiset Nevajoen taistelussa vuonna 1240. Tapahtuman 600-vuotisjuhlaa vietettiin 1840 ja kenraalikuvernööri Seyn lahjoitti tulevaa kirkkoa varten 2 suurta Nevajoen taistelua esittävää taulua. Aleksanteri Nevskin kirkko rakennustyöt tehtiin vuosina 1849-54. Ison Mustasaaren korkeimmalle kummulle toteutetun kirkon pituusakseli suunnattiin Insinööridepartementin käskyllä koillis-lounaissuuntaan tavanomaisen itä-länsisuunnan sijasta, koska kirkko haluttiin sijoittaa ruotsalaisaikaisen Kruunulinna Ehrensvärdin kanssa samaan keskiakseliin. Katedraalin rakennustyöt aloitettiin kesäkuussa 1849 arkkitehti Ivan Varnekin johdolla ja valvonnassa Konstantin Tonin alkuperäissuunnitelman mukaan. Ton ja Varnek tekivät yhdessä joitain muutoksia työpiirustuksiin. Kirkko oli viisikupolinen, tyyliltään bysanttilais-venäläinen, Tonin tuotannossa varhainen mutta yleinen. Keskikupoli oli neljän suuren pilarin kannattama. Sisäänkäynnit olivat kolmesta suunnasta. Kirkon neliömäisestä pohjakaavasta ulkonivat koillisessa apsis ja lounaassa eteinen. Viaporin kirkon lähin esikuva on 1837 valmistunut suurmarttyyri Katarinan kirkko Tsarskoje Selossa Pietarin lähellä. Aleksanteri Nevskin kirkon esineistö oli runsas ja arvokas. Arkkitehti Varnek suunnitteli Suomen oloissa ainutlaatuisen upean, kolmikerroksisen ikonostaasin ja suunnitteli kuvaohjelman 49 ikonia varten. Ikonimaalarit olivat Pietarin Taideakatemian vaikutuspiiristä, belgialaissyntyinen Vital de Gronkel ja pietarilainen Pavel Ikov. Pyhällä pöydällä pidettiin kuusikupolista, hopeista pyhäinjäännösarkkua, jossa oli Moskovan metropoliittojen Pietarin, Joonan ja Filipin reliikit. Kirkko vihittiin 30.8.1854. Korjaustöihin jouduttiiin jo heti kirkon vihkiäisten jälkeen. Krimin sodassa vuonna 1855 kirkko kärsi kuitenkin yllättävän vähän tuhoja. Suureen kupoliin tuli reikiä, jotka jouduttiin paikkaamaan. Lisäksi korjattiin savupiiput ja kunnostettiin lämmityslaitteita. 1860-luvulla korjattiin kattoa ja kellarin 4 amosovilaista lämmitysuunia. Suuren kupolin risti uusittiin ja kullattiin ja sen kiinnitystä vahvistettiin kullatuilla ketjuilla. 1870-luvulla muurattiin kellarin 4 amosovilaista uunia taas uudelleen ja kullattiin 4 pientä ristiä. Ovet ja ikkunapuitteet korjattiin. Sisäseinien rappaus uusittiin ja maalattiin öljymaalilla. Vuonna 1874 korjattiin ulkoseinien rappaus. Myös ulkoseinät maalattiin öljymaalilla ja sisälle ripustettiin kaksi komendantti Alopeuksen lahjoittamaa kattokruunua. Amosovilaiset uunit uusittiin kolmannen kerran. 1880-luvulla pestiin harmaalla öljymaalilla maalatut sisäseinät, korjattiin ikkunakehykset ja niihin kiinnitettiin värilliset lasit. Kupolien ja kirkon katto maalattiin ulkoa kuten myös ulkoseinät, ovet ja ikkunat, jotka maalattiin öljymaalilla. Amosovilaisia uuneja korjattiin neljännen kerran, pudonneet ja haurastuneet tiilet korvattiin uusilla ja savuhormit korjattiin. Ikonostaasi korjattiin ja kullattiin, eteläinen ulkoporras uusittiin, vahdin huoneen ja sen vieressä olevan huoneen lautalattia uusittiin, sisäseinille tehtiin tammikaiteet ja ristiä tukeva keskikupolin pylväs korjattiin. Ulkorappausta korjattiin ja seinät maalattiin. Katto maalattiin vihreällä. Kaikki 5 ristiä maalattiin keltaisella öljymaalilla (huom! ei kullattu). Eteläiseen sisäänkäyntiin tehtiin puinen tuulikaappi. Pyhän Synodin päätöksellä Aleksanteri Nevskin kirkko korotettiin katedraaliksi 18.5.1891. 1890-luvulla tehtiin useita fasadikorjauksia, seinät mainittiin maalatun vaaleanharmaalla öljymaalilla. Katto kupoleineen maalattiin vihreällä öljymaalilla. 1899 kohennettiin seinien sisämaalausta. 1904 uusittiin kattopellitys ja maalattiin julkisivut, interiööri ja ikonostaasi. Ikkunat korjattiin. 1910-11 uusittiin 2 amosovilaista uunia. Viaporin kapinan aikana kirkko sai osuman, kun kapinalliset pommittivat Susisaarelta komendantin asuintaloa C 52. Suomen itsenäistyttyä ortodoksinen esineistö inventoitiin ja kuljetettiin varastoon ja kirkko vihittiin luterilaiseksi varuskuntakirkoksi. Vihkimisjuhla oli 22. joulukuuta 1918 klo 12.00. Varuskunnan komentaja oli jo 19.12.1919 määrätty kirkon hoitajaksi. Samana vuonna neljän pikkutornin kupolit purettiin. Huonokuntoinen kirkko oli väliaikaisesti käyttökiellossa 10.12.1922 - 16.3.1923 ja se päätettiin kunnostaa samalla, kun ulkoasu muutettaisiin paremmin vastaamaan sen käyttöä luterilaisena kirkkona. Julkisivumuutoksesta päätettiin pitää arkkitehtikilpailu, jonka järjesti puolustusministeriön insinööriosasto. Kilpailuaika päättyi 1. helmikuuta 1923. Kilpailun voitti arkkitehti Einar Sjöström (15.4.1882 - 24.6.1923). Voittaneen ehdotuksen toteuttaminen kuitenkin siirtyi - restaurointikeskustelua muuttamisen puolesta ja vastaan käytiin kiivaasti. Aika oli kuitenkin venäläisyydelle niin kielteinen, että muutostyöhön päätettiin ryhtyä. Se toteutettiin arkkitehtikilpailun tuomaristossa olleen arkkitehti Jarl Eklundin valvonnassa. Pääkupolin sipuli poistettiin, torni rakennettiin ulkoa nelikulmaiseksi siten, että sisämuoto säilyi pyöreänä. Pikkukupolien kannat jätettiin vesikaton alle. Seinistä poistettiin kokosnikit ja muu ortodoksikirkon ornamentiikka ja ne rapattiin sileiksi. Kuumailmauunien sijaan asennettiin koksilla lämmitettävä patterilämmitys. Luterilaistetussa asussaan kirkko vihittiin varuskuntakirkoksi 28.4.1929. Kirkon torniin asennettiin AGA-merkkinen kaasuvalomajakka. 20.9.1960 kirkko luovutettiin Helsingin Evankelis-luterilaisille seurakunnille. Peruskorjaus tehtiin arkkitehti Veikko Leisténin suunnitelmien mukaan. Ikonostaasin edellisissä korjauksissa jäljelle jääneet reunalistat poistettiin ja alttarin molemmille puolille rakennettiin kalkkihiekkatiilestä huoneet, pohjoisseinälle sakaristo ja eteläseinälle porraskäytävä kellariin. Myös alttarin takaseinä muurattiin kalkkihiekkatiilestä. Saarnatuolin jalka rakennettiin lastulevystä. Lämmitysjärjestelmä vaihdettiin toimimaan koksin sijasta öljyllä. Vanha lehteri jäi käyttämättömäksi, urut ovat alttarin sivussa. Vuonna 1968 kunnostettiin kellaritiloja kerhokäyttöön. Kellarissa tehtiin perusteellinen korjaus vuosina 1986-87. Tilaa syvennettiin louhimalla. Öljypannu poistettiin kaukolämmön lämmönvaihtimen tieltä ja ilmakanavat rakennettiin täydellisesti uudelleen. Kellariin tehtiin tarjoilukeittiö ja wc:t. Kattoholvit ruiskutettiin Vetonit-tasoitteella ja Tixomat-maalilla. Keväällä 1994 majakkakupu nostettiin alas ja rakenteet vahvistettiin ja maalattiin ja nostettiin takaisin paikalleen. Koneisto lähettää nyt neljä lyhyttä vilkkua entisten neljän kiertävän valosektorin asemesta. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 1 Vuonna 1927 rakennusnumero C III 76 Lähteet: C.L.Engelin kirje F.A.Meyerille 19.7.1820. Julkaistu C.L.Engel Kirjeet. Entisaikain Helsinki XII. Helsinki-Seura 1989. Hanka, Heikki, 1994. Suomenlinnan Aleksanteri Nevskin kirkko ja akateemisen taiteen lähteet. Teoksessa Thomenius, Kristina (toim). Ortodoksinen kirkko ja akateemisen taiteen ihanteet. Kuopio. HY THL Heporauta, Arne, 1977. Suomenlinnan kirkko. Proseminaariesitelmä. Lehtonen, Timo, 1994. Viaporin Aleksamteri Nevskin katedraalin historiallisia vaiheita. Teoksessa Thomenius, Kristina (toim). Ortodoksinen kirkko ja akateemisen taiteen ihanteet. Kuopio. MV SL VIK C 779-838 1665-1667 1874. MV SL Lehtonen, Timo ja Markus, Veli. Suomenlinnan ortodoksinen kirkollinen toiminta. Päiväämätön moniste. MV SL MTT vuosikertomus 1918. MV SL Tutkimusasiakirjat Hällström, Olof af, 1987. Puhe. Pöykkö, Kalevi, 1982, s. 465, 472-473. Suomen 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alkupuolen ortodoksiset kirkot. Teoksessa Ortodoksinen kirkko Suomessa. KA Rakennushallitus. KA Sotasaalis-Keskusosasto Esineluettelo. KA Suomenlinnan sotavankileiri ja pakkotyölaitos. KA VSA 17044 17098 14604 14893 17095 15789. Kuva: MV SL VIK C 1874 vuodelta 1837. Piirustus on jäljennetty Konstantin Tonin mukaan.
Vuonna 1854 käyttöön vihityn kirkon suunnitteli silloisen Pietarin Taideakatemian arkkitehtuurin professori Konstantin Andrejevits Ton. Kirkko korotettiin Aleksanteri Nevskin katedraaliksi vuonna 1891. Kirkon suojelupyhimys Aleksanteri Nevski oli voittanut ruotsalaiset 1240-luvulla Nevajoella. Ikonostaasi oli Suomen oloissa ainutlaatuisen upea ja myös sen esineistö oli runsas ja arvokas. Suomen itsenäistyttyä kirkon ortodoksinen esineistö poistettiin ja kirkko vihittiin luterilaiseksi varuskuntakirkoksi. Kun kirkko joutui käyttökieltoon huonokuntoisuuden vuoksi, päätettiin muuttaa myös sen ulkoasua. Arkkitehtikilpailun voittaneen Einar Sjöströmin suunnitelman pohjalta kirkon pääkupolin sipulit poistettiin, torni muutettiin ulkopuolelta nelikulmaiseksi ja jo poistettujen pikkukupolien kannat peitettiin vesikaton alle. Julkisivut rapattiin sileiksi ja torniin asennettiin kaasuvalomajakka. Myös tapulin koristelua yksinkertaistettiin ja sipuli korvattiin matalalla telttakatolla. Kirkko vihittiin käyttöön uudessa asussaan vuonna 1929. Vuonna 1960 kirkko luovutettiin Helsingin evankelis-luterilaisille seurakunnille. Kunnostus- ja muutostöitä tehtiin arkkitehti Veikko Leisténin suunnitelmien mukaan lähinnä alttarin luona. Vuonna 1968 kunnostettiin kellaritiloja kerhokäyttöön. Vuosina 1986-1987 kirkon LVI-tekniikka uusittiin ja kryptan kerhotiloja parannettiin louhimalla lattiatasoa alemmaksi. Kirkko liitettiin kaukolämpöverkkoon ja sosiaalitiloja ajanmukaistettiin.
kirjoittaja
Kuortaneen pohjalaistalot (Ruismäki)
Näen pyörällä Seija Sartin tuolla ajvan Svenskanin ohi.
Pitkonen, laura
Turun, Suomen vanhimman keskiaikaisen kaupungin, tuomiokirkko ja historiallinen ydinalue heijastavat Turun asemaa maamme hallinnollisen, uskonnollisen, akateemisen ja kulttuurielämän keskuksena ja Suomen pääkaupunkina vuoteen 1812. Unikankareen mäellä vuodesta 1300 seisonut Turun tuomiokirkko on Suomen kansallispyhäkkö. Tuomiokirkon ja Vanhan Suurtorin alueen asemakaavallinen ratkaisu perustuu osin vanhaan korttelijakoon ja osin Engelin 1828 laatimaan asemakaavaan. Turun 1300-luvun alun tienoilla alkunsa saanut kaupunkialue sijaitsee Aurajoen ja nykyisen Hämeenkadun välisellä alueella ja ulottuu Tuomiokirkolta Kaskenkadun tienoille, Pyhän Olavin dominikaanikonventin paikalle. Keskiaikainen kaupunki on ulottunut myös Aurajoen länsirannalle. Alue on tullut kaupunkiasutuksen piiriin lyhyessä ajassa. Keskiajalta periytyvä epäsäännöllinen katuverkko on edelleen nähtävissä tuomiokirkolta suurtorin ja Rettigin palatsin tienoille ja keskiaikainen suurtori Vanhalla Suurtorilla. Torilta alkavat keskiaikaisperäiset Suuri Rantatie sekä Hämeen Härkätie. Turun tuomiokirkkoa on laajennettu lukuisia kertoja ja sen nykyinen ulkohahmo C.L. Engelin suunnittelemine länsitornin huippuineen on peräisin Turun palon jälkeiseltä ajalta. Länsitornillisen tiilibasilikan itäpäähän liittyy kahdeksankulmainen kuoriosa ja runkohuonetta reunustaa keskiajan kuluessa rakennettujen kappelien yhtenäinen rivistö. Kolmilaivaisen kirkkosalin leveässä keskilaivassa on tähtiholvit. Pilarit ovat kirkon vanhimmassa länsiosassa neliskulmaiset, piispa Hemmingin aikana rakennetussa, saarnastuolin itäpuolella olevassa osassa kahdeksankulmaiset. Sivulaivaan avautuvat, eri pyhimysten alttareille omistetut kappelit ovat muuttuneet 1600-luvulla mahtimiesten hautakappeleiksi. Kirkon kiinteä sisustus on tulipaloista johtuen pääosin 1800-luvulta. Turun akatemiatalo on kustavilaisen uusklassismin kauden profaaniarkkitehtuurin hienoimpia saavutuksia ja yksi suurimmista siihenastisista rakennushankkeista Suomessa. Akatemiatalon juhlasali ja konsistorien istuntosalit porrashuoneineen ovat maamme arvokkaimpia julkisia tiloja. 1800-luvun alussa rakennettu, arkkitehti C. Chr. Gjörwellin suunnittelema Akatemia ryhmittyy kahden neliömäisen pihan ympärille. Pihojen välissä on rakennuksen päätila, juhlasali, jota koristaa kuvanveistäjä Erik Cainbergin reliefisarja. Rakennukseen liittyvä edusaukio on Hämeenkadun puolella. Vanhan Suurtorin alue on ollut ennen vuoden 1827 kaupunkipaloa Turun vanha kaupunkikeskusta. Suurtorin tuntumassa on jäänteitä kaupungin keskiaikaisesta katuverkosta ja rakennuksiin sisältyy keskiaikaisia kerrostumia. Suurtorin historiallisia rakennuksia ovat vanhan raatihuoneen lisäksi Hjeltin ja Brinkkalan talot sekä Classicumin koulurakennus. Miljööseen liittyvät myös Cajanderin ja Trappin talot. Tuomiokirkkoa ympäröi lukuisten klassististen rakennusten kokonaisuus. Tuomiokirkon kivettyä aukiota eteläpuolella rajaavassa puistikossa oleva kuvanveistäjä C.E. Sjöstrandin tekemä Henrik Gabriel Porthanin patsas vuodelta 1864 on ensimmäinen julkinen henkilöpatsas Suomessa. Suurtorin ympäristö sekä 1700-1800-luvun asuin- ja julkisen rakentamisen korttelit Aurajokivarressa eli ns. siltojen väli Tuomiokirkkosillalta Aurasillalle, muodostaa monikerroksisen miljöön. Se on määritelty kivikaupungiksi Engelin 1828 laatimassa maan ensimmäisessä empireasemakaavassa, joka on ollut esimerkkinä Suomen kaupunkien kaavoituksessa aina 1850-luvulle. Jokivarren lehmukset ja laiturikiveykset ovat vanhimpia palon jälkeen toteutettuja kaupunkiuudistuksen rakenteita. Monista eri aikoina rakennetuista osista koostuvassa ns. Ingmanin talossa on ollut 1700-luvun jälkipuolella ns. Seipelin sali, Turun huomattavin ravintola- ja juhlahuoneisto. Turun kaupunginkirjasto on rakennettu 1901-1903, uudisrakennus Linnankadulle 2007. Läntinen Rantakatu 1-17 on edustava, pääosin 1800-luvun alkupuolella rakentunut kokonaisuus. Osa rakennusrivistöstä on rakennettu jo 1700-luvulla, mutta rakennuksia on muutettu 1800-luvun alussa. Klassististen kaupunkitalojen lisäksi siihen kuuluvat nelikerroksinen liike- ja asuintalo Verdandi vuodelta 1898, seurahuoneeksi 1811 valmistunut rakennus, joka on muutettu 1879-1883 kaupungintaloksi sekä kaupunginkanslian 1908-1909 rakennettu nelikerroksinen jugendkivirakennus. Turun paloa edeltäviin puurakennuksiin kuuluu apteekkimuseona toimiva Qwenselin talo. Hämeenkatu ja nykyinen Runeberginpuisto perustuvat osin Engelin asemakaavaan. Puisto on yksi Engelin asemakaavan seitsemästä aukiosta. Sen varrella on empiretyylinen Talousseurantalo. Korttelin kokoinen Rettigin palatsi puiston vieressä on rakennettu 1928 ja entinen tupakkatehdas useassa vaiheessa 1800-luvulta 1920-luvulle. Rettigin alue kuuluu keskiaikaisen kaupungin kokonaisuuteen ja katuverkon lisäksi osaan rakennuksista sisältyy keskiajalta periytyviä osia.
Turkua edelsi Aurajoen varren keskuspaikkana Koroinen, joka maankohoamisen vuoksi oli menettänyt asemansa. Turun kaupungin perustamiseen vaikuttivat Ruotsin kruunu, Turun hiippakunta ja dominikaanijärjestö. Pyhälle Olaville pyhitetty dominikaanikonventti perustettiin Suomeen 1249 ja se sijoittui Turkuun ilmeisesti saman vuosisadan kuluessa. Turun tuomiokirkon rakennushistoria alkoi sen vihkimisestä, mikä tapahtui ilmeisesti 1200-1300-luvun taitteessa. Turusta muodostui hallintokeskus ja Suomen pääkaupunkina Turku toimi vuoteen 1812 asti. Turun tuomiokirkon ulkohahmo muuttui oleellisesti, kun hallikirkko Petrus Muratorin, Pietari Kemiöläisen, johdolla holvattiin 1460-luvulla basilikaksi keskilaivan seinämuureja korottamalla. Nykyinen pääkuori, alkuaan Kaikkien pyhien kappeli rakennettiin 1480-luvulla. 1600-luvulla pääkuorin viereen rakennettiin Kankaisten kappeli. 1920-luvulla kirkossa tehtiin kauan suunniteltu suuri korjaus, jota edelsi perusteellinen rakennusarkeologinen tutkimus ja dokumentointi. Kirkkoa kunnostettiin arkkitehti Pekka Pitkäsen laatiman suunnitelman mukaan 1978-1979. Turun vanhin kaupunkiasutus asettui aivan kirkon ympärille ja laajeni 1400-luvun kuluessa sen eteläpuoliselle, suurtoria ympäröivälle alueelle. Vanhan suurtorin seutu oli kaupungin keskusta raatihuoneineen sekä kauppiaitten ja käsityöläisten taloineen. Torille johtivat tiet Hämeestä ja Viipurista sekä Aninkaisten puolelta Satakunnasta, millä kohdalla oli joenylityspaikka ja 1400-luvun alkupuolelta lähtien silta. Turun hallinnollista merkitystä lisäsi maan ensimmäinen hovioikeus, joka perustettiin kaupunkiin 1623. Turun akatemia perustettiin 1640 ja se toimi tuomiokirkkomuurissa olevissa rakennuksissa, joita korjattiin ja laajennettiin useaan otteeseen 1700-luvun kuluessa. Uuden akatemiatalon piirustukset tilattiin arkkitehti Carl Christoffer Gjörwelliltä 1800 ja rakennustyöt käynnistettiin 1801. Rakennustyöt valmistuivat 1815 ja rakennus vihittiin käyttöönsä 1817. Erik Cainbergin reliefit valmistuivat akatemiatalon juhlasaliin 1816. Akatemiatalo vaurioitui pahoin Turun kaupunkipalossa 1827, minkä jälkeen yliopisto siirrettiin Helsinkiin. Akatemiatalo korjattiin hovioikeuden ja lääninhallituksen käyttöön arkkitehti C.L. Engelin suunnitelmien mukaan. Päätös tehdä Helsingistä pääkaupunki merkitsi virastojen muuttoa uuteen pääkaupunkiin, mikä tapahtui viimeistään Turun tuhoisan kaupunkipalon 1827 jälkeen. Palon jälkeen kenraalikuvernööri A. Zakrevski määräsi kaupungin uuden asemakaavan laatijaksi intendentinkonttorin johtajan, arkkitehti C.L. Engelin. Engel laati asemakaavan, jonka tarkoituksena oli ensisijaisesti parantaa kaupungin paloturvallisuutta. Kaavan sisältöön vaikuttivat Suomen kenraalikuvernöörin, Turun porvariston ja Turun läänin maaherran mielipiteet. Jälleenrakennusta varten perustettiin valvontaelin ja uusi rakennusjärjestys ohjasi rakentamista kaavan periaatteiden mukaisesti. Engelin asemakaavassa 1828 kaupungin päätori, hallinnollinen keskus, osoitettiin nykyiselle Kauppatorille. Tuomiokirkon ja Vanhan Suurtorin välinen alue oli Engelin kaavassa suuri Uudenmaankadun kahteen osaan jakama aukio Nikolaintori. Aukio laajeni vielä toteutuksen yhteydessä etelään keskiaikaisen Hämeentien linjalle ja alue jaettiin toriksi ja istutetuiksi alueiksi. Vanha Seurahuone uudistettiin kaupungintaloksi 1885. Engelin asemakaavaan liittyi siltojen rakentaminen Aurajoen yli, ensin Tuomiokirkkosilta ja 1900-luvun alussa Aurasilta. Rantatöyräät jätettiin rantakaduiksi istutuksineen ja 1800-luvun mittaan useita Engelin kaavassa aukioiksi jätettyjä alueita istutettiin puistoiksi. Kaavan mukaan pääkatujen ja aukioiden varsille tuli rakentaa vain kivitaloja.
Turun tuomiokirkko ja Turun historiallinen ydinalue
Päähenkilön perheen koti sijaitsee Rehbinderintiellä.
Kyläsaari
Sairion pientaloalue on edustava esimerkki laajasta ja yhtenäisestä jälleenrakennuskauden asuinalueesta. Sairio on säilyttänyt hyvin alkuperäisen mittakaavansa ja harmonisen ilmeensä. Sairion pientaloalue sijaitsee noin 2,5 kilometrin päässä Hämeenlinnan kaupungin keskustasta, Aulangontien ja Aulangon luonnonsuojelualueen välissä. Rakennuskanta muodostuu pääasiassa harjakattoisista, puolitoistakerroksisista puutaloista. Erityisesti Ruutikellarintien, Pekolankadun ja Salomaakadun näkymät ovat avaria ja ilmavia pitkine pientaloriveineen. Kaupunginosa on puistomaisen vehreä ja luonnonläheinen.
Historiallisesti Sairion pientaloalue kuului Hätilän kylään, joka otettiin Linnan karjakartanon yhteyteen 1550-luvulla. Nimensä alue sai Sairion torpasta, joka erotettiin 1639 Hätilän kylästä Hämeenlinnan kaupungin porvareiden viljelymaaksi. Myöhemmin alue kuului Saaristen virkatalon omistukseen. Hämeenlinnan kaupunki siirrettiin 1770- ja 1780-luvulla Saaristen virkatalon maille. Sairion asemakaavoitus sai alkunsa vuonna 1912, kun arkkitehtitoimisto Jung & Bomansson laati suunnitelman rantavyöhykkeen kortteleiden rakentamiseksi. Kaavassa oli 124 asuin- ja 11 tehdastonttia. Arkkitehti Elias Kaalamon laatima, edellistä laajemman alueen käsittävä asemakaava vahvistettiin 1936. Eduskunnassa hyväksyttiin ns. pika-asutuslaki 28.6.1940 luovutetun alueen väestön asuttamiseksi talvisodan jälkeen ja maanhankintalaki 5.5.1945 siirtoväen ja rintamasotilaiden asuttamiseksi. Maata asutukseen joutuivat ensisijaisesti luovuttamaan valtio, seurakunnat, kunnat ja yhteisöt. Lain tarkoittamat tilat ja asuntotontit oli kussakin kunnassa muodostettava siten, että niistä koostui yhtenäisiä alueita. Jälleenrakennuskaudella käytettiin yleensä valmiita tyyppipiirustuksia, jolloin laina-anomus ja rakennuslupa voitiin panna nopeasti vireille. Aulangontien pohjoispuolisen alueen rakennuskanta on pääosin 1940-1950 –luvuilta.
Sairion pientaloalue
Vesterinen, Ilmari
Stoa
Kronohagens lågstadieskola
Kyllikki Forssell Kansallisteatterin näyttelijä vuodesta 1948.
"Kadulla, jonka nimi/ on Lastenkodinkatu,/ piilee kaiken takana/ ehkä seikkailu?/ Kaikki ovet ja ikkunat ovat auki tulevaisuuteen./ Vai ränsistyneitä?/ Tulevaisuus on kulumaton!/ Se repii tönön/ ja rakentaa uuden elämän!" (s. 33)
Nieminen, Sami
Erstan kartanon arkkitehtonisesti merkittävä päärakennus ja tiivis, useita rakennuksia ja puiston sisältävä pihapiiri muodostavat voimakkaasti uudistuneessa maisemassa 1800-luvun kartanorakentamista edustavan kerrostuman vanhan valtamaantien varrella. Kymijärven eteläpuolella, Salpausselkää seuraavan vanhan maantien varrella olevan Erstan kartanon empiretyylinen päärakennus ja toinen siipirakennuksista ovat 1830-luvulta. Aumakattoisen, yksikerroksisen päärakennuksen fasadia koristavat pilasterit ja kookas pylväin varustettu kuistirakennus. Empiren tyylipiirteet ovat säilyneet, 1890-luvun muutostyö näkyy lähinnä ikkunoissa. Pää- ja sivurakennuksia ympäröi kuusiaidan rajaama puisto. Kartanon talouspihan rakennukset ovat vanhan Viipurintien molemmin puolin. Tiilirakenteisten navetan, tallin ja viljamakasiinin (1828) lisäksi talouspihassa on joukko väentupia 1800-luvun jälkipuolelta. Rakennusryhmään liittyy puisto ja puutarha. Ympäristön uudet liikenneväylät sekä asuin- ja teollisuusalueet ovat muuttaneet merkittävästi kartanon historiallista kulttuurimaisemaa. Pihapiirin läpi kulkeva maantie on osa vanhaa, Salpausselkää seurannutta keskiaikaista maantietä.
Villähteen kylän Erstan kartano muodostui neljästä everstiluutnantti Mårten von der Trenckille 1650-luvulla lahjoitetusta tilasta. Suuressa reduktiossa 1680-luvulla säterivapaus peruutettiin ja kartanosta muodostettiin säteriratsutila. Nykyiselle paikalle tilakeskus siirrettiin Vanhankartanonmäeltä 1800-luvun alkupuolella. Empiretyylinen päärakennus valmistui 1830 ja sitä uudistettiin 1892. Uno Baskinin isännöidessä kartanoa 1930-luvulla hänen metsästysvieraanaan oli mm. presidentti P.E. Svinhufvud. Nykyisin kartanossa toimii taide- ja toimintakeskus.
Erstan kartano
Eläintarhan puisto
Hakala-Zilliacus, Liisa-Maria
Castrén, Heikki
Antonia kävelyttää koiraansa Topaasia kotikulmillaan Ullanlinnassa, Tähtitorninmäellä ja Kaivopuistossa.
Mä Räkä-Malmin tänään näin, sen smaili oli väärin päin, Se joi mun kaljaa salaa kun mä käänsin pääni seinää päin, mä tulin humalaan
Kristiina Andersson aiheuttaa hämminkiä Stockmannilla.
Toinen linja 9
Sarvilinna Hessenstein
Vuosina 1775-89 rakennettu sar­vilinna on Viaporin linnoi­tus­teknisesti edustavimpia varustuksia, jonka suunnitte­lussa on maastoa käy­tetty tai­tavasti hyväksi. ­­­Puoli­bas­tionit Sparre ja Spreng­tporten on lähes kokonaan rakennettu louhimalla kallioon.­­­­­ Majoitus­- ja varas­to­kase­ma­tit tekivät itse­näi­sen puolus­ tuksen mahdol­liseksi. Iso kurtiini oli alunperin miehistösuoja ja pieni kurtiini vartiotupa. Venäläisellä kaudella isossa kurtiinissa sijaitsi leipomo ja pienessä pesula. Muurinharjojen am­pu­ma-aukot muurattiin umpeen 1850-luvul­la. Toisen maailmansodan aikana ka­sematteja vahvistettiin be­tonil­la vä­estön­suojiksi ja linnoitus vaurioitui pahoin pommi­tuksissa. Vielä 1970-luvun alussa oli iso­ssa kurtii­nissa asun­to ja nuo­risotiloja. kurtiini = muuri tai rakennus, joka yhdistää kaksi bas­tio­nia kasematti = holvattu, pomminkestä­vä tila
Peruskorjaus Korjauksen tavoitteena oli lin­noituksen käyttö kerho- ja työ­huoneina ja toisaalta nähtävyy­tenä. Pieni kurtiini oli tuhoutunut viime so­dissa ja rakennettiin nyt ko­ko­naan uudel­leen alku­pe­räisten suunni­telmien mu­kaan. Ison kur­tiinin tilat on ole­massa­olevan huonera­kenteen pe­rusteella tehty itsenäi­siksi huoneistoiksi­, joilla on yhteiset keit­tiö- ja wc-tilat. Bastio­neihin sijoitettiin varastoja, joten ne va­rustettiin ovilla ja ikkunoil­la. Huomattavimmat ennallistavat toimen­piteet olivat bas­tioni Spre­ngtpor­tenin porrashuoneen­ rakentaminen ja ison kurtii­nin muurinharjan ampu­ma-aukkojen avaaminen. Paikkaustöihin riitti alkuperäisten kokoisia ja värisiä purkutiiliä muis­ta koh­teista mutta isommat raken­teet muurattiin uusista tii­listä. Toteutusaika: 1979-84 Huoneistoala yhteensä 332m² Kerrosala: 959m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Kirsti Kasnio- Merja Härö Ark­ki­tehdit Ky Rakennesuunnit­telu: Insi­nööri­toimisto Mauri Pelkki­kan­gas LVI-suun­nittelu: Insinööritoi­misto Taisto Tuomi Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Joel Majurinen Ky Maisemasuunnittelu: Oy Arkkiteh­tuuri & Maisema Ab Maalaustöiden suunnittelu: Asia­ntuntijames­tarit Oy ­Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Sarvilinna Hessenstein on linnoitusteknisesti Ison Mustasaaren kiinnostavimpia linnoituslaitteita. Se on melko säännöllisen muotoinen ja sille on tyypillistä maaston taitava hyväksikäyttö. Sarvilinnan itään suuntautuva perusosa eli puolibastionit ja iso kurtiini rakennettiin vuosina 1775-1777, harvinaista kyllä, täysin suunnitelmien mukaisena. Sarvilinnan tarkoituksena oli vahvistaa Ison Mustasaaren eteläkärjen lähipuolustusta toisaalta Susisaaren ja kuivatelakan suuntaan, mutta pääasiassa itään, saaren sisäosia kohti. Augustin Ehrensvärd piirsi sarvilinnan viivamaisen hahmon tälle paikalle jo 1750-luvun alussa, mutta varsinaisena suunnittelijana on kuitenkin pidettävä J. M. Sprengtportenia, jonka yleissuunnitelman 1774 mukaan sarvilinna rakennettiin. Sarvilinna sijoittuu kahdelle kalliokumpareelle. Eteläisen puolibastioni Sprengtportenin ja pohjoisen puolibastioni Sparren väliin jää iso kurtiini. Ne kaikki rakennettin nopeasti vuosina 1775-1777. Puolibastionit toteutettiin matalana graniittimuurina yhdellä listakivellä varustettuina. Osan puolustusmuurista muodosti eskarpoitu eli louhimalla jyrkennetty kallio. Hessensteinin puolustusmuureissa ei ole listakiven alapuolisia kivääriaukkoja. Puolibastioni Sparren oikea siipi ja kylki sekä osa vasemman siiven ampumatasosta on perustettu suoraan kalliolle. Maasto laskee siten, että vasemman siiven Tykistölahden puoleiseen päähän saatiin rakennetuksi seitsemän kasemattia, joista yhdessä on porrashuone ja ovi linnakkeeseen. Kasematit katettiin ampumatasanteiksi. Puolibastionien ampumatasoja porrastettiin hieman maaston mukaan Tykistölahtea kohti. Puolibastioni Sprengtportenin vasemman siiven ja kyljen sekä oikean siiven kärkiosan ampumatasanteet ovat myös kalliolla, mutta oikean siiven toisella puoliskolla maasto laskee niin paljon, että siihen saatiin viisi kasemattia, joista yhdessä oli porttiaukko ja portaat alhaalta rannasta. Iso kurtiini muurattiin tiilestä lukuun ottamatta tietysti puolustusmuuria ja rintamuuria, jotka tehtiin graniitista. Kurtiinissa oli kuusi suljettua kasemattia ja keskellä porttiholvi mahtavine linnoitusportteineen. Kasemattien päällä oli ampumataso ja graniittisessa rintavarustuksessa tykkiaukot. Kasemateissa oli uunilämmitys niin, että kurtiinia voitiin käyttää miehistösuojana. Ison kurtiinin eteläisin kasematti on pyöreä, sitä on ilmeisesti käytetty ruutikellarina. Pieni kurtiini ja kavaljeerit rakennettiin vuonna 1789 täydentämään sarvilinnan Tykistölahden puoleista rintamaa. Tiilirakenteisessa kurtiinissa oli satulakatto ja porttiholvi ylös linnoituspihalle. Pientä kurtiinia käytettiin vartiotupana. Venäläisenä aikana sarvilinnaa käytettiin hyötytarkoituksiin. Isossa kurtiinissa oli leipomo ja pienessä linnoitusyksikön pesula. Vuonna 1824 tehtiin isossa kurtiinissa lahonneiden lautalattioiden tilalle kalanruotokuvioiset tiililattiat ja kamiinojen tilalle muurattiin leivinuunit. Kurtiiniportin vasemman puoleisissa holveissa leivottiin meriviraston leivät ja oikean puoleisissa tykistövaruskunnan leivät! Vuonna 1844 laskettiin vuotavien kasemattien päälle koeluontoinen sementtikerros. Sprengtportenin kasematit olivat insinöörikomennuskunnan käytössä ja Sparre muonavarastona ja I kavaljeerissa oli sataman hiilivarasto. Vuonna 1839 Ison kurtiinin ampumatasanteelle rakennettiin puinen harjakattoinen asuinrakennus, jonka ikkunat saatiin rintamuurin ampuma-aukoista. Asumus lienee purettu sodan ajaksi. Puolustusmuureja korjattiin jatkuvasti, mm. 1840-luvun alussa. Juuri ennen Krimin sotaa, vuosina 1851-52, sarvilinna Hessensteinia varustettiin sotaan ja kaikki puolibastionien ja ison kurtiinin rintavarustusten tykkiaukot muurattiin umpeen. Krimin sodan pommituksissa sarvilinna vaurioitui jonkin verran, mutta vauriot korjattiin saman tien (1856). Tuolloin linnakkeessa oli vankikomppanian keittiö ja varustevarastoja. 1865 Ison kurtiinin ampumatasannetta kunnostettiin siten, että rintamuurin turvetuksen ja maatäytön alla oleva osa rapattiin portlandsementillä. Ison kurtiinin kasematteja oli käytetty pitkään leipomona. Vuonna 1882 se muutettiin asumuksiksi: lattiat, ovet, ikkunat ja piiput korjattiin, puolustusmuuri oli jo aiemmin revetoitu sisältä tiilellä, ulko-oville rakennettiin tuulikaapit. Harjakatto tehtiin yli rintamuurin. Vuonna 1907 isossa kurtiinissa asui linnoitustykistön alipäällystöä. 1944 vuoden pommituksissa pieni kurtiini vaurioitui lähes raunioksi. Se rekonstruoitiin 1980-luvulla peruskorjauksen yhteydessä. Tiloja on käytetty taiteilija-ateljeena ja Helsingin kaupungin nuorisoasiainkeskuksen kerhotiloina. Vuosien 1979-84 peruskorjauksessa purettiin ison kurtiinin pulpettikatto ja rekonstruoitiin ruotsalaisaikaiset tykkiaukot, jotka oli Krimin sodan aikaisissa korjauksissa muurattu umpeen. Samoin pieni kurtiini ja puolustusmuurien yläosat sekä nykyinen puolibastioni Sprengtportenin porrashuone, joka johtaa alhaalta rannasta bastionipihalle, ovat rekonstruktiota vuosilta 1979-1984. Peruskorjauksen suunnitteli Kirsti Kasnio - Merja Härö Arkkitehdit Ky. Sarvilinna on monumentaalinen nähtävyys, nutta kurtiineissa on myös käyttötiloja. 1980-luvulla Isossa kurtiinissa oli ompelijan työhuone ja partiolaisten kerhotilat keittiöineen ja vessoineen. Vuodesta 1992 lähtien on Suomenlinnna työsiirtola käyttänyt kurtiinia verstaina ja varastohuoneina. (Seija Linnanmäki 1994) Sarvilinnan eri osien rakennustunnukset Iso kurtiini C 93a Pieni kurtiini C 93b Puolibastioni Sparre C 93c Puolibastioni Sprengtporten C 93d Aikaisemmat rakennustunnukset: 1774 puolibastioni Sprengtportenin nimi oli Björnberg. 1850-luvulla Kruunulinna Hessenstein Lähteet: KrA Ö 12 34 36 37 57 SÖS 22-24 28 29 43-45 52 53 59 66 141a 141b 144. MV SL VIK C 62-63 194-219. KA VSA 14555 14905. Kuvat: MV SL VIK C SLHK Valokuva.
Teerijärven kirkko tapuleineen ja kirkkotarhoineen on Pohjanmaan sisämaahan jo 1600-luvulla perustetun kappeliseurakunnan hyvin säilynyt kirkkoympäristö. Teerijärven nykyinen kirkko on yksi pohjalaisen kirkonrakentajan Matti Hongan johdolla 1700-luvun lopulla rakennetuista ja 1800-luvun lopulla pohjalaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun johdolla korjatuista puisista ristikirkoista. Kirkkoympäristöön kuuluu 1700- ja 1800-luvun vaihteessa rakennetun pappilan hyvin säilynyt pihapiiri. Arkkitehtonisesti monimuotoisen Teerijärven puukirkon runkona on Matti Hongan johdolla 1774 rakennettu Pohjanmaan ensimmäinen sisäviisteinen ristikirkko, jota on uudistettu 1877. Kirkon hahmoa hallitsee suuri kahdeksankulmainen kupoli. Kirkkotarhan kiviaita vuodelta 1873 on ladottu 15 talvihaudan suurista laakeista kivistä. Kellotapuli on alkuaan rakennettu 1701 ja siirretty nykyiselle paikalleen Matti Hongan johdolla 1774. Tapulin korotettu nykyasu on pääpiirteissään vuodelta 1852. Kirkon pohjoispuolella on kaksi liuhaseinäistä makasiinia ja niiden takana myöhemmin kunnalliskotina toiminut valtiopäivämies Hästbackan asuinrakennus ja komea kivinavetta. Teerijärven pappila sijaitsee Hemsjö-järven pohjoispäässä kohoavalla kirkonmäellä. Se on harvoja mansardikattoisia pappilarakennuksia maassamme. Pihapiirin rajana on toisiinsa kiinni rakennettujen talous- ja aittarakennusten rivistö.
Kruunupyyhyn kuulunut Teerijärvi muodostettiin kappeliseurakunnaksi 1667, jolloin myös sen ensimmäinen kirkko rakennettiin. Seurakunta itsenäistyi 1868. Kuntaliitosten seurauksena se on liitetty Kruunupyyn seurakuntayhtymään. Teerijärven kirkko rakennettiin Matti Hongan johdolla 1774 ja uudistettiin 1877 rakennusmestari Jaakko Kuorikosken johdolla. Tällöin mm. sen seiniä korotettiin kahdella metrillä ja keskiosaan tehtiin välikattokupoli. Kirkko restauroitiin 1937 arkkitehti Rafael Blomstedtin tekemän suunnitelman mukaan ja korjattiin 1976 konservaattori Thorvald Lindqvistin johdolla. Pappila rakennettiin Teerijärven kappalaisen Sven Abraham Fontellin toimesta 1798-1800.
Teerijärven kirkko ja pappila
Helsingin poliisilaitoksen historia 1826-2001
Kirjan sivuilla 472 - 482: Henkilökuvia - kaskuja ja juttuja Tarinoita eri poliisipiireistä ja poliiseista.
kioski
kiosk
Kolosovin talo
Huvilan rakensi itselleen asuintaloksi puhtaanapitourakoitsija ja kauppias Vasili Kolosov vuonna 1898. Hänen tyttärensä Natalia Petrov peri talon. Everstinleski Natalia Petrovilla ei kuitenkaan ollut asumisoikeutta Suomenlinnassa vaan hän asui itse Riihimäellä ja vuokrasi Suomenlinnan talonsa "paikallisviranomaisten" hyväksymille henkilöille. Suomenlinnan sotavankileirin aikaan talo oli siviilikomendantin virkailijoiden ja työmiesten asuntona. Vuonna 1930 kiinteistöä asui 6 eri ruokakuntaa. Eräs talon asukkaista, nuohoojamestari T. Heikkilä osti myöhemmin talon Petrovilta. 1980-luvulla talon omistivat taiteilija Timo Tanttu ja Anu Seppälä. Tantut aloittivat peruskorjauksen ja samalle tontille päärakennuksen kanssa rakennettiin pieni sauna B 60. Tarja Tervon ja Jussi Heikkilän perhe on asunut talossa vuodesta 1990. Päädyssä on lisäksi yksi vuokrahuoneisto. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumeroissa horjuvuutta: Tiitta, 1983, s.66, po B 13 = B 61 ja B 14 = B 60. Lähteet: HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL VIK B 1296-1297. Tiitta, Allan, 1983. Suomenlinnan sotavankileiri 1918-1919. Kuva: MV SL VIK B 1296 vuodelta 1898.
Wilhon Pub
"Jatkosodan alkupuolella kommunistien kiihkein salainen toiminta tapahtui ympyrässä, jonka säde oli ehkä 500-700 metriä ja jonka keskipiste oli "Kurvin mutkassa" Kallion ja Sörnäisten välimailla." (Rislakki 1985, 15)
Kasvitieteen puutarhan kasvatteja-artikkeli
Puu-Raksila on rakentunut 1920-luvulta lähtien ja alueen suunnitteluperiaatteena on ollut yhtenäinen kaupunkikuva. Kuusi suurta ruutukaavakorttelia muodostava Raksila on puutaloalue, josta säännöllinen rakennustapa luo yhtenäisen esikaupungin. Rakentaminen ajoittuu pääosin 1930-1940 -luvuille. Asuinrakennukset edustavat aikansa suhteikasta klassistishenkistä puutaloarkkitehtuuria. Joissakin kerrostaloissa on funktionalismin piirteitä. Rakennuksissa on useita asuntoja, joita on ajan myötä osin yhdistetty suuremmiksi. Aluetta leimaa yksinkertainen mutta eloisa yhtenäisyys ja säntillinen katukuva. Pihat ovat lehteviä ja pihan perällä on aina pienehkö ulkorakennus. Tontit ovat kaupungin vuokratontteja. Keskeistä Puistikkokatua, jonka varrella on vanhoja liikerakennuksia ja kaksinkertaiset puuistutukset, hallitsee kadun päätesommitelmana 1950 valmistunut Teuvo Pakkalan koulu.
Oulun rautatien itäpuolelle syntyi asutusta jo 1900-luvun alussa, mutta rautatientaustan eli Raksilan alueen rakentaminen pääsi kunnolla vauhtiin alueen asemakaavaehdotuksen hyväksymisen jälkeen 1924. Asemakaava käsitti 26 kappaletta 1102 m2 kaupungin vuokratonttia. Viimeiset asemakaavan mukaiset talot rakennettiin 1950-luvulla. Teuvo Pakkalan koulu rakennettiin 1950 erityisesti Raksilan viereisen, sotien jälkeen rakentuneen Karjasillan asuinalueen käyttöön.
Raksilan puutaloalue
"Mäkkäri oli tyypillinen... mäkkäri. Hampurilaisravintola olil rakennettu Esson bensa-aseman viereen." (s. 177)
Hagi odottaa parkkipaikalla Inkkaria, toista romaanin pahiksista.
Stenfors, Harry
Pajukallio, Arto
Rakennusryhmän arkkitehti yhdessä Reino Koivulan kanssa
Valkeakosken tehtaat ja yhdyskunta (Haka-alue)
Vanajanlinnan punatiilinen päärakennus valeperspektiiviin sijoitettuine siipirakennuksineen on uudemman suomalaisen arkkitehtuurin merkkiteoksia sekä taiteelliselta kvaliteetiltaan että materiaaliselta toteutukseltaan. Arkkitehtitoimisto Gripenberg-Frosteruksen suunnitelman mukaan rakennettu Vanajanlinna sijaitsee Katumajärven rannalla. Punatiilestä ja graniitista rakennettu päärakennus, kaksikerroksinen tiililinna, on arkkitehti Sigurd Frosteruksen taiteellinen luomus. Koristeveistotyöt ovat kuvanveistäjä Gunnar Finnen ja maalaukset Carl Slotten käsialaa. Päärakennuksen ja järven välinen rinne on rakennettu terassoiduksi puistoksi puutarha-arkkitehti Bengt Schalinin kokonaissuunnitelman mukaan. Kartanokokonaisuuteen kuuluu metsän rajaan sijoitettu, neliön muodostava punatiilinen talouskeskus, joka sekin on Frosteruksen suunnittelutyötä, sekä rivi punatiilisiä työväen asuinrakennuksia. Talouskeskuksen ja päärakennuksen yhdistää puistokuja.
Vanajanlinnan kantatilana oli Äikäälän keskiaikainen rälssitila, joka liittyy Vanajan piispankartanon historiaan. Nykyisen Vanajanlinnan historia alkaa 1918, jolloin Äikäälän tilan osti Rosenlew-yhtymän pääosakas, tohtori Carl Wilhelm Rosenlew. Suunnitelmana oli rakentaa Katumajärven rantaan metsätyslinna, johon kutsuttaisiin valtion poliittista ja taloudellista eliittiä. Metsästyksen vaatiman 500 hehtaarin tilakoon vuoksi tilaan hankittiin maata läheisistä Kidun ja Kappolan tiloista. Vanajanlinnan rakennettiin 1919-1924, talousrakennusten osalta työ jatkui 1920-luvun loppuun saakka. Tiilet tehtiin Janakkalan Leppäkosken tiilitehtaalla ja graniitti tuotiin Leppävaarasta. Rosenlew myi kartanon 1940-luvun alussa saksalaiselle tehtailijalle Willy Daugsille. Aselevon jälkeen Vanajanlinna kuten muukin saksalainen omaisuus Suomessa siirtyi Neuvostoliitolle. Kartano vuokrattiin 1947 Yrjö Sirolan Säätiölle Suomen kommunistisen puolueen sivistystoimintaa varten. Laajoista pelloista luovutettiin yli puolet rintamamiesten pientila- ja asutuskäyttöön ja loppuosa siirtyi Vanajan kunnalle. 1990-luvun puolivälissä kartano siirtyi Hämeenlinnan kaupungin omistukseen. Kartano toimii yksityisenä hotelli- ja ravintolapalveluita tarjoavana yhtiönä. Alueelle on rakennettu uusi golfkenttä sekä klubirakennus vanhaan navettaan ja uudelleen rakennettuun pihattoon.
Vanajanlinna
Pesä, asunto-osakeyhtiö
Jugendtalo Puistola - herrasväen ja pikkuporvareiden koti
Helsinki kylpyläkaupunkina 1830 - 50 -luvuilla
Villa Hällebo
Niuvanniemi on Suomen toiseksi vanhin mielisairaalaksi suunniteltu sairaala. Sairaalan pihapiirit, ympäröivät pellot, niityt ja rantavyöhyke ovat kiinteä osa sairaalan potilashoidon historiaa ja ne muodostavat edelleen laajan ja merkittävän sairaalan talouteen liittyneen kulttuurimaiseman. Niuvanniemi sijaitsee Kallaveden rannassa, viljelysten ja metsien ympäröimänä. Sairaala on toteutettu paviljonkijärjestelmän mukaan eli osastot on sijoitettu yhden suuren rakennuksen sijasta useisiin pienempiin yksiköihin, jotka muodostavat U-muotoisen pihapiirin. Pihaa reunustavat potilasosastot kävelypihoineen, keskiakselissa ovat talousrakennukset ja hallintorakennus. Vanhimmat rakennukset ovat uusrenessanssityylisiä. Hallintorakennuksen toisessa kerroksessa ollut kirkkosali on muutettu toimistotiloiksi 1970-luvulla. Vanhojen laitosrakennusten itäpuolella on terapia- ja liikuntarakennus vuodelta 1985. Sairaala on ollut alkuaan lähes kaikessa omavarainen. Sairaalan maatilan keskus sijaitsee sairaalan tulotien varrella, noin puoli kilometriä sairaalapihasta. Sen asuinpihassa on tilanhoitajan, nykyisin taloudenhoitajan asuinrakennus. Samassa pihapiirissä on nykyisin toimistotiloina käytetty entinen tuparakennus. Tupaa vastapäätä on aittarivi vuodelta 1881. Pihapiirin ulkopuolella, rantaan viettävällä peltoaukealla on vanha tuulimylly.
Niuvanniemen sairaalan perustamisen alkuna voidaan pitää mielisairaanhoitoa ja hoitolaitosten rakentamista selvittäneen, hallituksen 1873 asettaman komitean esitystä kahden uuden mielisairaalan perustamisesta Tampereelle ja Kuopioon. Aiemmin toimintansa oli aloittanut Lapinlahden sairaala Helsingissä (1841). Keisari vahvisti esityksen Kuopioon perustettavasta mielisairaalasta valtiopäivillä 1877-1878. Paikaksi valittiin 1500-luvulta tunnettu Fagernäsin tila Kallaveden rannalla Kuopion kaupungin läheisyydessä. Niuvanniemen rakentaminen alkoi 1881 ja se otettiin käyttöön 1885. Sairaala suunniteltiin Yleisten rakennusten ylihallituksessa, missä työstä vastasivat arkkitehdit Hampus Dahlström ja Georg Wilenius. Suunnitteluun osallistui lisäksi ylilääkäri C. A. Hård. Rakennuksia laajennettiin 1893. Sairaalan naispotilaille valmistui 1908 arkkitehti Magnus Schjerfbeckin suunnittelema rakennus. Sairaalan muutkin rakennukset perustuvat pääosin Yleisten rakennusten ylihallituksessa laadittuihin piirustuksiin. Sairaanhoidolliset näkökohdat puolsivat mielisairaalan sijoittamista maaseudulle, jossa potilaita varten voitiin järjestää enemmän tilaa. Oleskelun rauhallisessa ympäristössä ja sopivan työskentelyn ulkoilmassa katsottiin vaikuttavan tervehdyttävästi mielitautien kulkuun. Muita näkökulmia paikan valintaan olivat hyvät liikenneyhteydet sekä mahdollisuus maanviljelyyn: Potilaat työskentelivät viljelyksillä ja puutarhassa. Arkkitehti Wilenius suunnitteli myös sairaalan maatilan päärakennuksen 1881. Maatalouden lisäksi Niuvanniemen työväkeen kuului mm. puuseppä, seppä ja pesulan työntekijät. Kriminaalipotilaiden määrä Niuvanniemessä nousi vähitellen 1900-luvun alkuvuosikymmeninä ja 1983 sairaalasta tuli Kuopion yliopiston oikeuspsykiatrian klinikka. Terapia- ja liikuntarakennus, joka rakennettiin arkkitehtitoimisto Helander & Leiviskän suunnitelmien mukaan, valmistui sairaalan 100-vuotisjuhliin 1985.
Niuvanniemen sairaala
Lämmin kuvaus helsinkiläisten kerrostaloasukkaiden monimuotoisesta elämästä – tavallisen ihmisen ikävästä ja onnesta, alistumisesta ja kamppailusta.
Kalastusmaja
Kalastusmajan on rakentanut kalastaja Ensio Mäkinen vuonna 1975. Rakennusmateriaalina on käytetty levyjä, jotka ovat peräisin Helsingin ETY-kokoukseen liittyneistä tilapäisrakennelmista. Rakennus on ulkopuolelta pellitetty ja siinä on peltikatto. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Mäkinen, Ensio, 21.8.1992, suullinen tiedonanto.
Haapajärven kirkkoranta puukirkkoineen ja pappiloineen ilmentää 1600-luvulla perustetun ja 1800-luvun puolivälissä itsenäistyneen seurakunnan keskuksen kehitystä. Ronkaalan pappilan pihapiirillä on lisäksi alkuperäiselle paikalle palautettuine 1780-luvun pappilarakennuksineen henkilöhistoriallista merkitystä maamme ensimmäisen presidentin K.J. Ståhlbergin lapsuuden kasvuympäristönä. Haapajärven kirkko ja pappilat ovat Haapajärvestä kaakkoon antavan salmen itärannalla, salmen ja Rantakadun välisellä vyöhykkeellä. Kirkko on 1802 valmistunut tasavartisen ristikirkko, joka on ulkoasultaan perusteellisesti muutettu 1880-luvulla. Tapuli on rakennettu 1813 ja uudistettu 1851. Suuressa puistossa sijaitsevan kirkon vieressä on Ronkaalan pappilan alue, jossa on kaksi eri-ikäistä pappilarakennusta. Mansardikattoinen, 1780-luvulta peräisin oleva vanha pappila, presidentti K.J. Ståhlbergin lapsuudenkoti, on ollut välillä siirrettynä muualle ja toiminut kunnantupana. Toinen, vuonna 1884 rakennettu rakennus on entinen kappalaisen pappila. Ronkaalan pappilan lähellä on 1939 rakennettu aumakattoinen suojeluskuntatalo, jossa on toiminut mm. käräjäsali, virastoja, ravintola ja matkahuolto sekä museo. Laurikkalan pappilan pihapiirissä Uitonsalmen rannalla on kaksi 1800-luvun puolivälissä rakennettua pappilarakennusta, kirkkoherran pappila vuodelta 1862 sekä vanhempi, kirkkoherran väliaikaiseksi asunnoksi paikalle siirretty rakennus. Kirkon ja Laurikkalan pappilan välissä sijaitsee Katteluksen talo virran rantaan laskeutuvine puistoineen. Uusi tie- ja siltayhteys Uitonsalmen yli kulkee Katteluksen ja Laurikkalan pappilan välistä, aikaisemmin se on kulkenut kirkon eteläpuolelta.
Haapajärvestä tuli Kalajoen rukoushuonekunta 1647 ja kappeliseurakunta 1693. Itsenäiseksi seurakunnaksi se erotettiin 1838. Ensimmäinen kirkko Haapajärvelle rakennettiin 1649. Kirkon lähelle rakennettiin Ronkaalan pappila 1784. Ronkaala kuului Haapajärven vanhimpiin 1500-luvulla asutettuihin paikkoihin ja taloihin. Pappilarakennus siirrettiin 1898 kunnan keskustaan, jossa se toimi pitkään kunnantupana. Rakennus siirrettiin 1966 takaisin alkuperäiselle paikalleen ja avattiin 1969 yleisölle presidentti K.J. Ståhlbergin elämän varhaisvaiheista kertovana pappilamuseona. Pappila oli 1869-1879 presidentti K.J. Ståhlbergin (1865-1952) lapsuudenkotina. Haapajärven nykyinen kirkko rakennettiin vanhalle paikalle 1802 Yli-intendentinviraston 1800 laatimin piirustuksin. Tapuli rakennettiin 1812. Kirkko sai alkuperäisestä täysin muutetun, ajanmukaisen asunsa 1880 Oulun lääninarkkitehti F.F.W. Lüchowin suunnittelemassa korjauksessa. Laurikkalan kirkkoherranpappila valmistui 1862. Pappilan pihapiirissä oleva pikkupappila oli valmistunut kirkkoherran ensimmäiseksi väliaikaiseksi virka-asunnoksi 1842, pian seurakunnan itsenäistyttyä. Se toimi varsinaisen pappilarakennuksen valmistuttua pitäjän ensimmäisenä kansakouluna vuodesta 1881, Haapajärven Säästöpankin ensimmäisenä toimitilana sekä pappilan tilustenhoitajan asuntona. Pappilan kivirakenteinen arkistosiipi rakennettiin 1953. Ronkaalan pappilan ja kirkon väliin rakennettiin 1968 arkkitehti Touko Saaren suunnittelema seurakuntatalo.
Haapajärven kirkkoranta
Utriainen, Raimo
Hakaniemen tori kävi jonkinmoisesta torikahvipaikan korvikkeesta, etenkin aamuisin kun lounastajat eivät olleet vielä liikkeellä. Ja kun oli sattunut niin harvinaisesti, että koko jaos oli ollut kerrankin yhtä aikaa koossa - tutkinnanjohtaja Laiho, Onerva, Pekka ja Harjunpää, ja palojaoksesta lainattu Piippis - he olivat päättäneet yksimielisesti pitää jaospalaverinsa Hakaniemessä. Etenkin kun sinne pääsi Pasilasta lutvikkaasti ja kun kahvikojuja oli useita niin ettei missään ollut suoranaista tungosta, joten he pystyivät juttelemaan työasioista vain hieman ääntä madaltaen. (s. 172 - 173)
Poliisien palaveri Hakaniemen torin kahvilassa keskeytyy uuden vihjeen vuoksi.
Ravintola
Ikaalinen on maamme ensimmäinen kauppala. Ikaalisten vanhan kauppalan 1800-luvun puolivälin asemakaavarakenne puistokäytävineen ja -kujineen on edelleen nähtävissä. Kyrösjärveen pistävän niemen luoteiskärjessä sijaitsevan Ikaalisten entisen kauppalan alueen asemakaavassa korostuvat empireajan kaupunkien kaavoille tyypilliset paloturvallisuusnäkökohdat. Ne toteutettiin puistoilla ja runsailla puuistutuksilla katujen varsilla. Alueen tärkeimmät puistokadut ovat nykyiset Poppeli- ja Valtakadut. Valtakadun länsipää avautuu rannassa tori- ja satama-alueeksi. Kauppalan alueen nykyinen rakennuskanta ulottuu vanhimmilta osiltaan 1800-luvun puoliväliin, asemakaavan luomisen aikaan. Fredrika Sofian kirkko on vuodelta 1801 ja arkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnittelema kellotapuli on rakennettu 1861. Vanhimpaan säilyneeseen rakennuskantaan kuuluvat myös kokoontumistilana toimiva kirkkoherranpappila, toimisto- ja kulttuuritilana toimiva kappalaisenpappila, vanha kansakoulu 1850-luvulta, vanha apteekkitalo, tuomaritalo ja asessori Selinin talo. Kauppalan rakennuksiin kuuluu myös arkkitehti Yrjö Sadeniemen suunnittelema yhteiskoulu vuodelta 1906 ja 1914 rakennettu kulkutautisairaala. Merkittävimpiä 1900-luvun alkuvuosikymmenten yksittäisiä rakennuksia ovat arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelema, Ikaalisten Maataloustuottajien 1919-1924 rakennuttama Oma-Tupa sekä nykyisin kaupungin virastotalona toimiva Uusi Apteekkitalo. Myös vanhimmat kauppa- ja liikerakennukset ovat peräisin 1800-luvun puolelta. Kauppalan itäpuolella, Ikaalisten kunnan puolella sijaitsevat mm. kirkko ja kesti- ja käräjätalona toiminut Rahkolan tilakeskus.
Ikaalinen erosi Hämeenkyrön kanssa 1300-luvulla laajasta Sastamalan pitäjästä. Kyrön kappeliseurakuntana toiminut Ikaalinen itsenäistyi 1641. Kirkonkylän länsiosaan, Kyrösjärven ympäröimälle niemelle, perustettiin 1858 Keisari Aleksanteri II:n julistuksella Suomen ensimmäisen kauppala, Ikaalinen. Kauppala perustettiin vanhan Pohjanmaalle johtaneen Hämeenkankaan tien tuntumaan valtion Turkin talon maista lunastamalle alueelle. Asemakaavan uudelle kauppalalle laati Turun ja Porin lääninarkkitehti G. Th. Chiewitz. Kauppalan asemakaavoitettu alue käsitti alkuaan vain kahdeksan korttelia ja 33 tonttia. Kauppalan kasvu oli hidasta ja rakennustoiminta vilkastui vasta 1930-luvulla. Viimeiset kaavoitetut tontit saatiin rakennettua talvisodan kynnyksellä. Asemakaava-aluetta laajennettiin 1942 Bertel Strömmerin suunnitelman mukaisesti. Pieneksi jäänyt Ikaalisten kauppala ja sitä ympäröinyt Ikaalisten kunta yhdistettiin vuonna 1972 Ikaalisten kauppalaksi. Kauppalat muuttuivat kaupungiksi valtioneuvoston päätöksellä 1977.
Ikaalisten vanhan kauppalan alue ja Ikaalisten kirkonseutu
Marian sairaala
Pispalanrinne
Kinaporinkatu
Vallisaari
Talvisodan taistelupaikat (Paikanselkä)
Salpalinja (Syyspohja)
Vilkkumaa, Maija
"Kiersin naiset ja lapset vähin äänin ja käännyin kulman ympäri Albertinkadulle. Siinä se oli. Kaksikerroksisen puutalon oven yläpuolella luki haalistunein kultakirjaimin kolmella kielellä Anniskelu ja kyltissä Gehenna." (S. 45.)
Albertinkadulla sijaitsee suosittu pelipaikka ja bordelli Gehenna, jonne osa romaanin tapahtumista sijoittuu.
An' way down past the Senate Square you will find a maiden fair
Lasipalatsin kellotorni
'Kaartinkaupungissa avautuu harvinaisen kauniita näkymiä satamaan ja saaristoon, ja siellä on monta suunnittelun mestariteosta 30 - 50-luvulta.' (s.65)
Vuorineuvos Göstä Serlachiuksen metsäpalstalle rakennuttaman Huhkojärven tilan kaikki rakennukset ovat luonnonmateriaaleista työstettyjä, erilaisten yksityiskohtien koristamia pieniä taidekäsityönä tehtyjä taideteoksia, jotka muodostavat perinteisestä maatilarakentamisesta poikkeavan arkkitehtonisesti ja rakennusteknisesti mielenkiintoisen kokonaisympäristön, eräänlaisen erämaa-ateljeen. Pihapiirit ovat rakennushistoriallisesti huomattavia ja muodostavat ympäröivän puiston kanssa suuren maisema-alueen. Maatila muodostuu kahdesta pihapiiristä. Varsinaisen asuinpihan rakennuksia ovat hirsinen asuintalo, luonnonkivinen sauna, turvekattoinen mankelirakennus, kaksikerroksinen luhtiaitta, käymälä ja hirsinen kanala, kaikki 1930-luvulta. Rakennuskannassa on nähtävissä kansallisromanttisia ja muinaisskandinaavisia piirteitä. Maatilatoimintojen pihapiirissä on Kangaspään tilan entinen päärakennus 1850-luvulta ja suuri luonnonkivinavetta (1933), jonka ulkoseinät on koristeltu maatila-aiheisilla pienoisveistoksilla. Pihapiirissä on lisäksi kaksi vilja-aittaa 1800-luvulta, luonnonkivinen Keski-Suomessa muutoin harvinainen viljamakasiini vuodelta 1937 ja tilanhoitajan asunto piharakennuksineen. Huhkojärven tilalle johtaa vaikuttava kuusiaidan rajaama tie, jossa kivestä ja hirrestä rakennettu portti on merkkinä piha-alueelle saapumisesta. Asuintaloon johtaa yksirivinen lehmuskujanne. Alueen suuri puisto omenatarhoineen on maisema-arkkitehti Paul Olssonin 1948 suunnittelema. Puisto ja hoidettu niitty rajautuvat laakson kuusimetsään.
Vuorineuvos Göstä Serlachius rakennutti 1920- ja 1930-luvuilla Jämsänkosken Huhkojärven maatilan metsäpalstalle, joka muodostettiin vanhoja torppia vähitellen yhdistelemällä. Näin syntynyt metsätila nimettiin läheisen Huhkojärven mukaan. Keskeinen henkilö aluetta rakennettaessa oli Serlachiuksen lisäksi saarijärveläinen taiteilija, kuvanveistäjä Hannes Autere, joka suunnitteli, rakensi ja myös sisusti rakennuksia vuorineuvoksen kanssa. Talouskeskuksen rakentamisessa käytettiin hyväksi vanhoja 1800-luvun alun ja 1850-luvun torpparakennuksia ja kokonaisuutta täydennettiin 1920-ja 1930-luvun maatilarakentamista kuvastavalla puurakentamisella varta vasten miljööseen sovittaen. Mäntän patruuna, vuorineuvos Gösta Serlachius oli metsäteollisuudessa toimivan sukuyhtiön G.A. Serlachius Ab:n toimitusjohtajana 1913-1942. Serlachiuksella oli suuri vaikutus Mäntän teollisuustaajaman rakentamisessa. Huhkojärvellä vierailivat 1880-luvulla mm. kuvataiteilijat Louis Sparre ja Akseli Gallen-Kallella, jotka kuvasivat maalauksissaan Huhkojärven maisemia.
Huhkojärven tila
Simpeleen kirkko on mielenkiintoinen esimerkki teollisuusyhdyskuntien määrätietoisesta kristillis-sosiaalisesta toiminnasta. Teollisuuslaitosten sitoutuminen ja osallistuminen kirkon rakentamiseen on tuottanut taiteelliselta tasoltaan korkeatasoista kirkkoarkkitehtuuria, josta Simpeleen kirkko on Kuusankosken, Mäntän, Noormarkun, Rajamäen ja Säynätsalon ohella edustava esimerkki. Vaaleaksi rapatussa kirkossa on pelkistetty päätytorni, jonka kautta sisäänkäynti tapahtuu. Kuoriosa ulkonee alttaripäädystä porrastuen runkohuonetta matalampana ja kapeampana. Pohjakaavaltaan suorakaiteen muotoinen kirkkosali jakaantuu korkeaan keskilaivaan ja kahteen käytävänä toimivaan matalampaan sivulaivaan. Alvar Cawénin alttaritaulu "Rukous työn ääressä viljapellolla" on vuodelta 1933. Kirkon pieniruutuiset ikkunat ovat 1960-luvulta. Yhtiön lahjoittamat lasimaalaukset kuvaavat seurakuntalaisia arkisen työnsä ääressä paperitehtaassa. Kirkon pohjoispuolella oleva sankarihauta-alue muodostuu korkeasta kiviseinästä, johon sankarivainajien nimilaatat on sijoitettu, ja kuvanveistäjä Eila Hiltusen tekemästä pronssireliefistä vuodelta 1953. Kirkon eteläpuolella on 1930-luvulla rakennettu pappila lukuisine talousrakennuksineen.
Parikkalaan kuulunut Simpele erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1920. Arkkitehtien Elsi Borg ja Elsa Arokallio suunnittelema kirkko rakennettiin 1932-1933. Kirkon pieniruutuiset ikkunat uusittiin 1960-luvulla ja niihin sijoitettiin Yhtyneitten Paperitehtaiden lahjoittamat, Mikko Vuorisen tekemät lasimaalaukset. Kirkon kuoriosa muutettiin 1974 arkkitehti Elsa Arokallion suunnittelemassa korjauksessa. Kirkon aikaansaamiseen vaikutti voimakkaasti paikkakunnalla toiminut Yhtyneet Paperitehtaat Osakeyhtiö.
Simpeleen kirkko
Ähtävän kirkko ja pappilat (kirkko)
Eniten siviiliuhreja Helsingin pommituksissa.
"Koska on tiistai, menen Koskelan sairaalasta suoraan bussilla Mäkelänkadulle iltavuoroon." (S. 92.)
Alma on tarjoilija Mäkelänkadulla olevassa ravintolassa.
Albert Edelfeltin patsas
Pesonen, Leo A.
Heinävaara on suomalaisessa kylätyypistössä asutuksen rakenteelta vaarakylää erinomaisesti edustava kylä. Tämän tyypillisen vaarakylän tilakeskukset sijaitsevat vanhan Tohmajärven ja Liperin välisen maantien molemmin puolin. Rakennusten tiheys ja ryhmitys vaihtelee kyläjonon pohjois- ja eteläpään välillä. Perinteistä maatilojen rakennuskantaa on säilynyt mm. Koljolan ja Piippolan pihapiireissä. Vanhimmat kylän rakennuksista periytyvät 1700-luvulta. Heinävaaran koulun vanha osa on vuodelta 1908 ja sitä vastapäätä kyläraitin koillispuolella on kauppa vuodelta 1919. Uusi rakentaminen häiritsee paikoin kokonaisuutta. Kylän runkona oleva Tohmajärven vanha maantie on peräisin 1600-luvulta. Se johtaa kylästä pohjoiseen harjuselkiä pitkin läpi Kontiolahden Selkien ja Mönnin kylien. Tien varsilta avautuu mahtavia näkymiä aina Kangasvedelle saakka. Heinävaara on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta Heinävaara-Selkie. Pohjois-Karjalan vaarakylät ovat yksi kansallismaisemistamme.
Heinävaaran kylä mainitaan maakirjoissa ensimmäisen kerran 1618, jolloin siinä oli kaksi taloa. 1631 kylässä oli jo seitsemän tai kahdeksan taloa ja asukkaat olivat ortodokseja. 1600-luvun puolivälissä ortodoksit pakenivat Venäjälle ja tilalle tuli luterilaisia Savosta. Isonvihan jälkeen kylässä oli yli kymmenen taloa. Kylän vanhin osa näyttää sijainneen vaaran ylimmällä laella ja asutus alkoi levitä vaaran huipulta etelään sodan jälkeen 1720-luvulta alkaen.
Heinävaaran vaara-asutus
Maan päälle saapunut enkeli herra Engel ihmettelee Helsinkiä ja helsinkiläisiä. Sarjakuva vilisee kuuluisia suomalaisia. Sarjat on julkaistu Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä 1997-2002. Sarjakuvan ovat kirjoittaneet Kemppainen, Kero, Koivisto ja Vienonen.
Ivan Belovin surmapaikka on lähellä Lauttasaarentien ja Gyldenintien - silloisen Pohjoisniementien - risteystä.
Pohjanmaan vanhimpiin lukeutuvalle satama- ja kauppapaikalle rakennettu Korsholman linna ja sen viereen syntynyt Vanha Vaasan kaupunki on toiminut Pohjanmaan hallinnollisena keskuksena 1300-luvulta vuoden 1852 kaupunkipaloon. Hallinnollisesta asemasta kertovat keskiaikaisen linnan paikka muistomerkkeineen, keskiaikaisen Pyhän Marian kirkon rauniot, entinen hovioikeuden talo sekä entinen läänin lasaretti. Mustasaaren kirkoksi muutettu Vaasan hovioikeuden talo on Suomenlinnan ohella maamme merkittävin 1700-luvun julkinen rakennushanke. Vanhan Vaasan alueen katu- ja korttelirakenne periytyy 1600-luvun puolivälissä laaditusta ruutukaavasta. Alueen asuinrakennukset ovat pääosin 1930-1950 -luvuilta. Ainoa 1852 palosta säästynyt kivinen kauppiastalo on Vanhan Vaasan pääkadun eli Kauppiaskadun varrella sijainnut kaksikerroksinen Falanderin eli Wasastjernan talo vuodelta 1782. Kauppiaskadun varrella olleen raatihuoneen torin laidalla ovat keskiaikaisen Mustasaaren Pyhän Marian kirkon ja tapulin sekä Vaasan triviaalikoulun rauniot. Kirkon keskiaikainen osa käsittää runkohuoneen läntisen ristivarren. Kirkon vieressä on 1671 rakennetun kellotapulin harmaakivinen makasiinina toiminut pohjakerros. Kirkon rauniota on kunnostettu lukuisia kertoja 1910-luvulta lähtien. Tapulin raunio on katettu 1992. Vanhan Vaasan ruutukaava-alueen eteläpuolella on entinen hovioikeuden talo, joka on kaupunkipalon 1852 jälkeen muutettu Mustasaaren kirkoksi. Varhaiskustavilaisessa mansardikattoisessa rakennuksessa on kolossaalipilasterein varustettu keskirisalliitti. Hovioikeuden puisto periytyy rakennuksen valmistumisajalta. Hovioikeuden talon itäpuolella on hovioikeuden presidentin puutarha lammikoineen ja kivimuureineen. Puistossa eteläisen tulliportin luona on myös pieni klassisistinen päävartiorakennus, joka alkuaan sijaitsi torin reunalla. Hovioikeuden talolta lähtevä puukujanne johtaa Korsholman linnan paikalla olevalle kumpareelle, jossa on 1700-luvulla sijainnut maaherran residenssi. Vanhan Vaasan lehmuskuja on Suomen vanhin julkisessa käytössä oleva puistokatu. Vanhan Vaasan satama on alkujaan sijainnut kaupungin länsipuolella. Nyt jo maatuneen Hästholmenin sataman paikkaa ja Vanhaa Vaasaa yhdistää kanaali. Kanaalin suulla on jäännöksiä Krimin sodan aikaisista pattereista. Vanhan Vaasan pappila eli Hagan pappila sijaitsee 1600-luvun loppupuolelta periytyvällä paikallaan kaupungin pohjoispuolella. Kaupunkipalolta säästynyt päärakennus on rakennettu 1782 ja sitä on jatkettu 1804. Vanhan Vaasan historiallisiin rakennuksiin kuuluu myös vanha läänin lasaretti, nykyinen Mustasaaren sairaala, kaupunkialueen länsipuolella. Alueella on empirekauden lääninsairaala ja sen pihapiirin konttori- ja talousrakennus sekä 1890-luvun sielullisesti sairaiden vastaanottolaitos. Yhtenäinen sairaalan rakennusryhmä on osa autonomian ajan alussa organisoitua lääninsairaalaverkkoa.
Mustasaaren kaupunki perustettiin 1606 Korsholman linnan ja kirkon väliselle alueelle. Kaupungin nimi muutettiin Vaasaksi 1612. Korsholman linna oli rakennettu 1300-luvun lopulla, Mustasaaren Neitsyt Marialle pyhitetty harmaakivikirkko puolestaan todennäköisesti 1500-luvun alussa. Kirkko oli yksi merkittävimmistä Pohjanmaan keskiajan kirkoista ja seurakunta käsitti koko Etelä-Pohjanmaan. Vaasan kaupunkialueesta on olemassa kaksi 1600-luvun puolivälin kaupunkimittausta. Tuolloin kaupunki sai ensimmäiset ruutukaavaan perustuvat asemakaavat. 1700-luvun luotettavat, kaupunkimittauksiin perustuvat kartat ovat vuosilta 1750 ja 1782–1783. 1700-luvun alkuun mennessä kaupunkirakenne oli muotoutunut lähes kaavan mukaiseksi. Keskiaikaisen kirkon eteläpuolella oli tori, jonka itäpuolelle muodostui kaupungin hallinnollinen keskus. Triviaalikoulu valmistui 1691 raatihuoneen torin laitaan. Korsholman linnan alueella sijaitsi 1700-luvulla maaherran residenssi. Linnan keskiaikaiset rakenteet tuhoutuivat 1500- ja 1600-luvun rakennustöissä sekä 1851, jolloin maastoa madallettiin uutta maaherran virkataloa rakennettaessa. Kiviristi pystytettiin linnan paikalle 1894. Kustaa III:n hallintokaudella 1776 perustettiin Vaasan hovioikeus, jonka rakennuksen suunnitteli yli-intendentti Carl Fredrik Adelcrantz. Rakennus valmistui 1785. Sen rakentamista valvomaan Tukholmasta saapunut rakennusmestari John Elfström suunnitteli Vaasassa ollessaan myös useita ympäristön kirkkoja. Hovioikeudenpuistikon suunnitteli C.F. Adlercrantz 1776 ja puiden istuttaminen aloitettiin 1781. Alkuperäiset haavat korvattiin lehmuksilla 1836–1842. Satama sijaitsi vajaan kahden kilometrin päässä kaupungista länteen, Hästholmenin saaren länsirannalla. Maannousun myötä mataloituneeseen satamaan kaivettiin kanaali 1838-1845. Ulkosatama siirrettiin Palosaareen 1790-luvulla. Vaasa tuhoutui täydellisesti tulipalossa 1852, minkä jälkeen se päätettiin siirtää uudelle paikalle meren rannalle. Mustasaaren keskiaikainen kirkko, jota oli laajennettu 1600-luvulla ja 1700-luvun aikana, vaurioitui palossa ja jäi raunioitumaan. Hovioikeuden talo säilyi palossa ja muutettiin kirkoksi lääninarkkitehti C.A. Setterbergin suunnitelmien mukaan 1862-1863 rakennusmestari Erik Kuorikosken johdolla. Pääjulkisivun eteen rakennettiin samalla korkea kellotorni. Myös lehmuskuja säästyi palolta. Vaasan lääninsairaalan piirustukset laati C.L. Engel ja 130 vuodepaikan sairaala oli valmis 1844. Th. Granstedt suunnitteli 1882 tehdyt lisäykset. Lääninsairaala siirrettiin 1931 Seinäjoelle ja Mustasaaressa aloitti toimintansa psykiatrinen hoito- ja tutkimuslaitos 1939.
Vanha Vaasa ja Mustasaaren kirkko (Vanha Vaasa)
Muusikko
Onko mitään saittia, mistä näkyis kartalta kaikki stadin baarit? Kaikki stadin baarit kartalta näyttävää verkkosivua ei taida löytyä, mutta tutustumisen arvoinen on esimerkiksi Helsingin Sanomien NYT -liitteen Ravintolakone (http://www.nyt.fi/menot/ravintolat ). Valitse ravintolalajiksi "Iltamenopaikat", tarkennukseksi "Baarit ja pubit", paikkakunnaksi "Helsinki" ja valitse "hae". Yksittäiset paikat voit hakea kartalta YTV:n reittioppaasta: http://aikataulut.ytv.fi/reittiopas/fi/ Eniron sivuilla voi myös hakea esimerkiksi ravintoloita tietyn osoitteen läheisyydessä ja katsoa hakutulosten sijainnin kartalta: http://yritykset.eniro.fi/query?what=proximity
Uusitalo, Kari
Jämsänkosken teollisuusyhdyskunnalla on monipuolinen ja pitkä historia vesivoiman hyödyntämisessä Jämsänjoen yläjuoksulla olevan kapean koskipaikan tuntumassa. Alisen kosken partaalla ja Isännöitsijän sillan risteyskohdassa ovat muistomerkkiluontoisina säilytetyt selluloosateollisuuden rakennusten jäännökset, 1960-luvun happotorni ja rikkisäiliö, Patalankosken voimalaitos sekä tehtaan klubirakennus ja klassistinen seurantalo Ilveslinna vuodelta 1937. Padot ja kanavat antavat leimansa teolliselle ympäristölle. Seurantalon ympäristö on puistomainen lehmuksineen, kosken ympäristö on luonnontilainen, lukuunottamatta kosken keskellä olevaa kivistä talvi- ja jatkosodan muistomerkkiä. Koskikeskuksen yläpuolisessa Rekolankoskessa on vielä vanha mylly sekä 1922 rakennettu voimalaitos. Uusiutuneen paperitehtaan toiminnan alkuajoilta peräisin olevia osia on säilynyt. Teollisuuden ja tehdasyhdyskuntien luottoarkkitehdin W.G. Palmqvistin kädenjälki leimaa monia Jämsänkosken tehtaan rakennuksia.
Jämsänkoskessa oli 1500-luvulta lähtien kotitarvemyllyjä. Hovilanhaaraan perustettiin 1792 vesisaha ja 1888 sulfiittiselluloosatehdas sekä myöhemmin vielä paperitehdas. Tehtaan ympärille syntyneet Jämsänkosken seurakunta ja kunta itsenäistyivät Jämsästä 1920-luvulla, mutta vuoden 2009 alusta Jämsänkoski liitettiin Jämsään. Sellutehtaan vanhimmat tiiliosat ja korjauspaja rakennettiin 1890-luvulla ja paperitehdas 1902 B. Blomin suunnitelmin. Sellutehtaan laajennus, seurantalo Ilveslinna ja Rekolankosken voimala rakennettiin 1920- ja 1930-luvuilla W.G. Palmqvistin suunnitelmin. Tehtaita laajennettiin myöhemmin. Selluloosan valmistus päättyi 1981, paperinvalmistus jatkuu edelleen.
Jämsänkosken teollisuusympäristö
Kirjan päähenkilöt syntyvät Saksassa siamilaisina kaksosina. Elämä heittää heidät kauppatavaraksi, kiertäviksi kummajaisiksi ja esiintyviksi taiteilijoiksi sirkuksiin, cabareihin ja bordelleihin. 1920-luvun lopun Helsinki näyttäytyy teoksessa kieltolakeineen ja vapaudenjanoisine ihmisineen.
Kirjoituksissaan Topelius tavan takaa arvosteli sitä, että pääkaupungin arvokkaimpiin kuuluvalla alueella oli hökkelikylä.
Nokeloiden koti on ollut Liisankadulla 1960-luvun lopulta alkaen.
Voimalaitosrakentamista ja näkymiä tulevaisuuteen
"Ravintola Kolmen Liisan tupatäydet perjantai-illat olivat jo historiaa. Kun vielä kymmenen vuotta sitten Helsingissä toimi vain muutama sata ravintolaa, oli kapakoita nyt jo melkein tuhat."
Tornion kirkko ja raatihuone ympäristöineen sekä Rantakadun ja Keskikadun puutalokorttelit
Länsi-Pakila
Mantila, Auli
Hopeasalmentie 4
Kustaa III
Aino Ackté asui osan elämästään huvilassa Tullisaaressa.
Vanha kirkkopuisto
On siis kevät. Kuljen Hakaniemen rantaan, tuuli ei tuule, mutta sade kyllä jaksaa. Kevät - pystynkö mitään enää antaan. - Sinä tarjosit salmiakkia, minä olin hölmö, panin peliin koko elämän, vaikka tarjosit vain salmiakkia, minä olin hölmö, panin peliin koko elämän.
Adriana Mansnerus asi hienostoväen Merikadulla kireän ja ylitöitä paiskivan isänsä Göranin, ketjussa polttavan, yliherkän äitinsä Catherinen ja kolmetoista vuotta nuoremman siskonsa Evan kanssa, ja hän oli sodassa muutakin kuin vain rippipukuja vastaan. Hän oli myös kyllästynyt vahtimaan Evaa iltapäivisin, hän inhosi Göran Mansneruksen nailonpaitoja, Aqua Veran tuoksua ja Tärkeitä Liikeasioita, ja vielä enemmän hän inhosi Catherinea. Äidistä tuli iltapäivisin tuntellinen ja sönköttävä sitä mukaa kuin aurinko liikkui ulapan yli kohti Lauttasaarta ja Cinzano-pullon pinta ruokakomerossa laski. Adriana alkoi sen vuoksi kiertää Punavuoren kautta kotiin Brobergin koulusta. Hän hakeutui Rööperiin yksin tai ystävättärensä Regina Hertellin kanssa. Regina oli melkein yhtä seikkailunhaluinen kuin hän, ja tytöt pukeutuivat puseroihin ja jumppereihin, jotka olivat heidän äitiensä mielestä aivan liian niukkoja. Pian he istuivan monena iltapäivänä viikossa Pursimiehenkadun ja Merimiehenkadun loppupään räkälöissä. Ne baarit olivat olevinaan lounasruokaloita, eikä niissä virallisesti tarjottu muita juomia kuin pilsneriä, vadelmalimonadia ja kahvia. Silti kaikki tiesivät että siellä sai terästää omasta pullosta kenenkään puuttumatta asiaan, ja varastettu ja salakuljetettu tavara vaihtoi samalla omistajaa takahuoneissa. Adriana ja Regia eivät juoneet viinaa, eivät edes silloin kun heille tuputettiin, mutta heitä kiehtoivat vaarallisen oloiset nuoret miehet joita istuskeli tupakan kyllästämissä kuppiloissa, Napolissa, Caprissa ja Kolmessa Lyhdyssä ja mitä niiden nimiä nyt olikaan.' (s. 44 - 45)
Punavuori näyttäytyy tarinassa sekä paheellisena että sallivana kaupunginosana, johon kuuluvat kiinteästi monet anniskelupaikat sekä musiikki.
Ne Luumäet
Angelniemen kirkko on suuren emäseurakunnan reuna-alueen pieni ja suhteellisen vaatimaton kappelikirkko. Kemiön saaren pohjoispään kalliorannassa seisovan kirkon on rakentanut merkittävä varsinaissuomalainen kirkonrakentaja Matti Åkerblom 1772-1774 ja hyvin säilyneellä kirkolla on huomattava asema merenrannan pienimuotoisessa maatalousmaisemassa. Angelniemen pitkäkirkon runkohuoneen länsipäähän liittyy solarakenteen välityksellä kaksijakoinen, barokkisipuliin päättyvä kellotapuli. Sisäänkäynnit ovat tapulin sekä eteläsivulla olevan asehuoneen kautta. Pohjoissivulla on sakasti. Kirkon ulkoseinien pysty ulkovuoraus on punaiseksi maalattu. Jyrkkälappeinen vesikatto on ladottu kourutiilistä lukuun ottamatta sipulikupolia, jossa on peltikate. Loivan tynnyriholvin kattaman kirkkosalin seinät on peitetty raavekankaalla ja maalattu vaaleanpunaisiksi. Vihertävän sinisen saarnastuolin peilien kullanhohteiset evankelistamaalaukset on tehnyt turkulainen kirkkomaalari Gabriel Sweidel. Kirkkoa ympäröi vanha hautausmaa. Kirkkotarhan vanhassa osassa kirkon etelä- ja itäpuolella on säilynyt runsaasti vanhoja hyvässä kunnossa olevia hautamuistomerkkejä. Sankarihauta-alueen kirkon eteläpuolella on suunnitellut arkkitehti Ilmari Wirkkala.
Halikon emäseurakuntaan 1659 perustetun Angelniemen kappelin kirkko rakennettiin edeltäneen kirkon pohjoispuolelle Matti Åkerblomin johdolla 1772-1774. Kappeliseurakunnan alueesta osa kuului seurakunnallisesti Kemiöön. Angelniemellä sijaitsi useita suurtiloja. Kirkon ja hautausmaan alue oli vuoteen 1933 läheisen Sapalahden kartanon omistuksessa. Kappelia kutsuttiin 1720-luvulle asti Korveksi ja joskus Pärnäspään kappeliksi. Halikon Joensuun kartano käytti kappelin papinvaalissa nimitysoikeuttaan 1700-luvun loppupuolelta 1870-luvulle. Angelniemen kirkon siirtämistä mantereelle Halikon Kokkilan kylälle suunniteltiin useaan otteeseen 1800-luvulla, mutta suunnitelmista luovuttiin. Kirkon ulkoasu muuttui 1935 arkkitehtien Totti Sora ja Gunnar Wahlroos laatiman suunnitelman mukaan. Sen yhteydessä saatiin lahjoituksena alttariseinän ikkunoihin sijoitetut kristillisiä vertauksia esittävät lasimaalaukset. Kirkon tiilikatto uusittiin 1999. Angelniemen kappeli itsenäistyi 1916 ja se muodosti oman seurakuntansa vuoteen 1966 asti, jolloin se liitettiin uudelleen Halikkoon. Salon seurakuntaan Halikko yhdistyi kuntauudistuksen yhteydessä 2009.
Angelniemen kirkkoniemi
Linnanneidonkuja 1
Tuorlan maaseutuoppilaitos on 1880-luvulta periytyvä maanviljelyä ja puutarhanhoitoa edistävä oppilaitos, joka on perustettu Tuorlan keskeisiltä osiltaan 1810-luvulla rakennetun kartanon maille. Arkkitehtonisesti ja maisemallisesti arvokkaan tilan historia juontaa keskiajalta. Tuorlan kartano sijaitsee Piikkiönlahden pohjoisrannalla Suuren Rantatien varrella. Kartanon päärakennus on sijoitettu maaston korkeimmalle kohdalle ja sen vanhinta kaksikerroksista osaa reunustavat yksikerroksiset 1810-luvulla rakennetut siivet. Päärakennusta on uudistettu arkkitehti Erik Bryggmanin johdolla 1929. Maisemaa dominoivat yhtenäiseen arkkitehtoniseen asuun 1800-luvun alussa rakennetut talouspihan rakennukset, jotka muodostavat muurimaisen seinämän vanhan maantielinjan, keskiaikaisperäisen Suuren Rantatien, etelälaitaan. Puistossa sijaitsee samoin 1800-luvun alkupuolella valmistunut viljamakasiini. Tuorlan talouspihan takaisella mäellä on tähtitieteellinen tutkimuslaitos, jonka vanhimmat rakennelmat liittyvät akateemikko Väisälän kehittämiin tutkimusmenetelmiin. Tuorla toimii maaseutuoppilaitoksena ja vanhan rakennusryhmän eteläpuolelle on rakennettu 1980-luvulla uusi koulurakennus, asuntoloita ja talousrakennuksia. Tuorlan Kuninkaanniitty on komeita tammia ja pähkinäpensastoa kasvava etelärinne.
Piikkiön Hulkkis-Tuorla oli keskiajalla piispantuolille kuuluva tila, joka joutui kirkkoreduktiossa kruunulle. Läänitetty tila palautettiin kruunulle isossa reduktiossa 1683 jonka jälkeen Tuorlasta tuli kruunun ratsutila. Se ostettiin perinnöksi 1774 ja siihen liitettiin 1770-luvulla viereisestä Kaarinan Hulkkion kylästä Neitsentalon rälssisäteri ja 1880-1890-luvulla edelleen neljä tilaa samasta kylästä. Tuorlan kartanon keskeisin rakennuskanta rakennettiin maaherratar Wendla von Willebrandin ajalla 1810-luvulla. Tilalla alkoi toimia 1885 metsänhoitaja Alfred von Haartmanin perustama kaksivuotinen maanviljelyskoulu, jollaisia Suomeen oli perustettu jo 1840-1850-luvulla antamaan alkeisopetusta ja käytännön harjoitusta. Samaan aikaan tilalla toimi myös tyttöjen puutarhakoulu ja Suomen ensimmäiset karjakkokurssit. Koulun toiminta lakkasi 1908. Vuodesta 1924 Tuorlan omisti kunnallisneuvos Akseli Haikio, joka oli perustamassa Turun suomalaista yliopistoa. Haikio lahjoitti kartanon 1944 Turun yliopistolle, jonka toimesta perustettiin uusi maatalouskoulu. Tila siirtyi valtiolle 1974, jolloin Tuorlassa aloitti kolmas maanviljelyskoulu. Puutarhakoulun toiminta alkoi 1977. Tuorlan maatalous- ja puutarhaoppilaitos ja Paimion metsäoppilaitos yhdistettiin 1993 Varsinais-Suomen maaseutuoppilaitokseksi, joka toimii kuntainliiton omistuksessa.
Tuorlan maatalousoppilaitos
Laaksonen, Salme
Viinikainen, Iida
Antti Korpin tie
Humoristinen kuvaus poliiseista, päähenkilö Kyösti Pöysti. Sarjakuva-albumi sisältää kaksi tarinaa, jotka molemmat on nähty alunperin televisiossa Pasila-animaatiosarjan jaksoina.
"Jyri asui Helsinginkadulla. Talon ikkunat olivat surullinenkuuluisaan viinakauppaan päin, kadulla kolisivat ratikat ja rähjäiset pummit." (S. 84.)
Yksi epäillyistä asuu Helsinginkadulla, jossa Maria Kallio käy häntä kuulustelemassa.
"Olli kääntyi Huopalahdentien päässä valoista oikealle, pysäköi vanhaa kerrostaloaluetta halkovan puistokadun varteen ja lukitsi autonsa. Kaikkialla aisti sunnuntaiaamun rauhallisen tunnelman. Olli käveli hitaasti muutaman askelen hyvin hoidetun harmaan kerrostalon alaovelle ja painoi summeria." (S. 9.)
Anu Salo pitää opiskelulutovereilleen perinteiset juhlat tätinsä asunnossa Munkkiniemen puistotiellä. Aamulla Anu löytyy kuolleena. Rikoskomisario Olli Berg tutkii tapausta.
Mechelininkadun ja Pohjoisen Hesperiankadun risteys
Sotilaskeittiö C49
Kunnostustyöt Postitoiminnan loputtua rakennus siirtyi Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan ja se päätettiin kunnostaa asunnoiksi. Avaamalla uudelleen alkuperäinen ulko-ovi voitiin muodostaa kolme huoneen ja keittiön asuntoa, joiden koot ovat 53 m², 73 m² ja 64 m². Keittiöt ja kylpyhuoneet sijoitettiin lähekkäin, jotta LVI-asennusten vaatimat purkutyöt jäivät mahdollisimman pieniksi. Kaukolämpö- ja vesijohdot sekä viemärit ja antennikaapelit kulkevat viereisen rakennuksen C 52 kautta. Kaikkiin asuntoihin jätettiin toimiva uuni. Seinät maalattiin pellavaöljymaalilla ja katot liimamaalilla. Sisä- ja ulko-ovet ovat puisia peiliovia, joita täydennettiin uusilla ja varastoiduilla vanhoilla ovilla. Vanha vaja purettiin, ja rakennettiin uusi, johon sijoitettiin sähköpääkeskus ja kylmää varastotilaa. Pihalle tehtiin kasvimaat ja istutettiin marjapensaita ja omenapuita. Toteutusaika: 1995 Huoneistoala: 190m² (asuinrakennus) Kerrosala: 258m² + vaja 42m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P&T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen Sähkösuunnittelu: Konsulttitoimisto J. W. Majurinen Oy/ Timo Meskanen LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Matti Hallasaari Oy/ Risto Ikonen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 49 rakennettiin vuonna 1841 sotilaskeittiöksi. Säännöllisissä julkisivuissa oli kahdet ikkuna-akselit ja keskirisaliitissa ovi ja sivuikkunat. Sisäänkäynti oli itäjulkisivussa, sen yläpuolella oli attika. Rakennuksessa oli kolme huonetta, joista keskimmäisessä oli 2 rapattua ja valkaistua liettä. Pienemmissä sivuhuoneissa oli rapatut venäläiset uunit. Lattioiden mainitaan olleen kivetyt. Vuonna 1859 uusittiin lattiat ja korjattiin ikkunoita ja ovia. Keittiöön tehtiin "vedenpoistoputket". 1868 rakennus annettiin käyttöön yksityiselle leipurimestarille Karl Henriksonille. Sitä edelsi korjaustyö, josta monet nykyisistä huoneratkaisuista ovat peräisin. Vuoden 1881 peruskorjauksessa vaihdettiin lattia- ja välipohjapalkkeja, katto katettiin uudelleen ja rakennus rapattiin. Uuneja, ikkunoita ja ovia kunnostettiin. Leipomossa oli rapatut, keltaiseksi maalatut seinät, öljymaalilla maalattu katto ja kalanruotokuvioinen tiililattia. Vuonna 1889 rakennus kunnostettiin santarmikomennuskunnan päällikön asunnoksi. Sitä varten päätyhuoneen lattian alus täytettiin rakennusjätteellä ja pinta laudoitettiin. Käytävään tehtiin savilattia ja päällystettiin sokkeli sisäpuolelta tiilellä. Lautalattioihin käytettiin osittain vanhaa lautaa. Ne maalattiin öljymaalilla keltaisiksi. 1893 tehtiin pieni puutarha, joka ympäröitiin säleaidalla. 1897 laajennuksen jälkeen rakennuksessa oli olohuone, ruokasali, keittiö, makuuhuone, lastenhuone, työhuone ja eteinen. 1903 muutettiin huonejärjestystä: vanha keittiö otettiin asuinhuoneeksi, ilmeisesti silloin, kun lennättimen päällikkö muutti huoneistoon. Rakennusta laajennettiin itään päin, jotta saatiin uusi keittiö. Sisäänkäyntiä varten tehtiin länsipuolelle kivirakenteinen jugendhenkinen eteinen, jonka jyrkällä katonharjalla oli metallinen aitamainen kattoratsastaja. Lisäksi venäläisenä aikana tehtiin koko joukko pienempiä korjaustöitä. 1906 rakennus vaurioitui Viaporin kapinassa. 1918-19 talossa toimi vankileirin keskuskanslia. 1920-luvulla posti- ja lennätinhallitus siirsi Suomenlinnan postitoimiston Kruunulinnasta C 49:ään. 1972 tehtiin postissa peruskorjaus. Toukokuussa 1991 postitoimipaikka Helsinki 19 lopetettiin ja rakennus jäi postin lajitteluhenkilökunnan työhuoneiksi vuoteen 1992 asti. Peruskorjaus rakennuksen ottamiseksi asuinkäyttöön kolmelle ruokakunnalle tehtiin 1995. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero N 73 Vuoden 1927 rakennusnumero C III 73 Lähteet: MV SL VIK C 1041-1075. VA VSA 17044 15822 17057 15798. Kuva: MV SL Valokuva 1920-luvun postikortista. MV SL VIK C 1071.
C 49 rakennettiin vuonna 1841 sotilaskeittiöksi. Pitkillä julkisivuilla oli yhteensä kuusi ikkunaa symmetrisesti sijoitettuna. Ulko-ovi sijaitsi itäjulkisivun keskellä. Vuonna 1868 talo annettiin käyttöön yksityiselle leipurimestarille Karl Henriksonille. Rakennus kunnostettiin santarmikomennuskunnan päällikön asunnoksi vuonna 1889. Vuonna 1893 tehtiin pieni puutarha, joka ympäröitiin säleaidalla. Huonejärjestystä muutettiin vuonna 1903: vanha keittiö otettiin asuinhuoneeksi, koska lennättimen päällikkö muutti huoneistoon. Itäpuolelle tehtiin laajennusosa, jotta saatiin uusi keittiö. Sisäänkäyntiä varten tehtiin länsipuolelle kivirakenteinen jugendhenkinen eteinen, jonka jyrkällä katonharjalla oli metallinen aitamainen kattoratsastaja. Vuosina 1918 -19 talossa toimi vankileirin keskuskanslia. 1920-luvulla posti- ja lennätinhallitus siirsi Suomenlinnan postitoimiston Kruunulinnasta C 49:ään. Vuonna 1972 postissa tehtiin peruskorjaus. Julkisivut korjattiin vuonna 1982. Toukokuussa 1991 postitoimipaikka Helsinki 19 lopetettiin ja rakennus jäi postin lajitteluhenkilökunnan työhuoneiksi vuoteen 1992 asti.
Kansallisteatteri
Teoksessa "Missä kuljimme kerran" kerrotaan tanssipaikasta nimeltä Palladium. Missä tälläinen paikka oli Helsingissä? Helsingin Sanomien julkaisema korttelisarja tietää kertoa että ravintolana paremminkin tunnettu Palladium sijaitsi Bulevardilla numerossa 2-4, niin sanotussa Raken talossa: http://www.hs.fi/kaupunki/artikkeli/Erottaja+ja+Kolmikulma+reunustavat+Kotkan+korttelia/HS20080217SI1KA02qen
Tjusterbyn kartanon kaksikerroksinen, tiilestä muurattu tornillinen päärakennus on ainoita ns. englantilaisen uusgotiikan jäljittelijöitä Suomessa. Tjusterby on osa Pernajanlahden keskiajalta periytyvää kartanokeskittymää. Päärakennuksen suunnitteli 1859 ruotsalaisia esikuvia soveltaen ruotsalainen arkkitehti C.J. von Heidecken, josta tuli myöhemmin Turun lääninarkkitehti. Rakennuksessa on epäsymmetrisesti sijoitettu katkaistu torni varhaisten suurhuviloiden tapaan. Laaja puisto muistotemppeleineen on perustettu päärakennuksen rakentamisaikoihin. Kartanon pihassa on säilynyt 1500-luvulla pystytetyn kivikartanon kellarikerros muistona niistä muutamista ylhäisaateiston asuinkartanoista, jotka oli rakennettu kivestä. Sjögårdin, Tervikin ja Tjusterbyn kartanoiden rakennuskanta, puistot, puukujanteet ja viljelyalueet muodostavat keskeisen osan Pernajanlahden valtakunnallisesti arvokkaasta maisema-alueesta.
Tjusterby rälssisäteri perustettiin keskiajalla. 1800-luvulla siihen liitettiin kaksi Gammelgårdin ja kahdeksan Gersbyn rälssitilaa. Linnanpäällikkö Wildeman rakennutti kartanoon kivisen asuinrakennuksen 1500-luvun puolivälissä, joka oli Itä-Uudenmaan kartanoiden ainoa kivinen päärakennus 1500-luvulla. Linna tuhottiin 1571, mutta kunnostettiin saman vuosikymmenen lopulla. Lopullisesti vanha asuinrakennus tuhoutui ison vihan aikana. 1700-luvun lopulta 1800-luvun puoliväliin kartano oli Tervikin kartano de Geerien omistuksessa. Tiilinen päärakennus rakennettiin prokuraattori Frans Richard de la Chapellen aikana 1860-luvulla.
Tjusterbyn kartano
Bistro Piratti
Pallokenttä
Untamala on Vakka-Suomen vauraalla ydinalueella sijaitseva esihistorialliselta ajalta asti yhtäjaksoisesti asutettuna ollut kylä. Untamalan raittikylä on sijoittunut laajalta entiseltä järveltä kohoavalle pitkittäisharjulle. Harjun lounaispuolella levittäytyvät järvienkuivatuksesta syntyneet peltoaukeat. Kylän alueelta tunnetaan useita kiinteitä muinaisjäännöksiä: kumpukalmisto, ruumiskalmisto, asuinpaikka-alueita, kuppikiviä, viljelysten kupeessa olevia kiviröykkiöitä ja teiden varsilla pystykiviä. Vanhaa kyläasutusta on säilynyt erityisesti kirkon lähiympäristössä. Vuonna 1785 rakennettu kyläkirkko on vanhalla kalmistopaikalla. Kiviaidan ympäröimällä hautausmaalla on varhaiskeskiaikainen hautakivi, ns. Kalevanpojan viikatteentikku. Untamala sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella Untamala-Kodjala.
Laitilan suurimmat kylät syntyivät entisen Valkojärven ympärille jo rautakaudella. Untamala oli nykyisen Laitilan tärkein keskus keskiajan lopulle asti, jolloin sen asema heikkeni. Keskiaikaisen Vehmaan kihlakunnan pohjoisosan pitäjät olivat kehittyneempiä kuin muut Varsinais-Suomen pitäjät siinä suhteessa, että niissä viljeltiin noin 1/3 koko Turun linnaläänin kylvöstä. Kylissä oli runsaasti taloja. Sirppujoen allasalueella Laitilan kirkonkylän ympäristössä ja joen keskijuoksulla maatalous oli vaurasta ja alueella sijaitsivat Turun linnaläänin suurimmat keskiaikaiset kylät. Vakka-Suomen pohjoisosassa kylät sijaitsivat joen tai järven rannalla. Ne olivat tiiviitä ja kookkaita elinympäristökokonaisuuksia, joihin kuuluivat kylän lisäksi pellot, niityt, laitumet ja metsät.
Untamalan raittikylä
Vaja C85
Nykyinen vaja C 85 rakennettiin syksyllä 1890 perustuksille, joilta elokuussa samana vuonna oli edellinen vaja palanut. Vajassa on käytetty vuoraamatonta pyöröhirsirakennetta, joka on ainoa laatuaan Suomenlinnassa, vaikka rakenne onkin venäläisittäin hyvin yleinen. Vajan hirsirakenteisessa pohjoispäässä oli seitsemän tykistön varastohuonetta. Todennäköisesti vajassa säilytettiin läheisessä tykistölaboratoriossa C 91 tehtyjä valmisteita. Valmistevarastoissa oli lautalattiat. Eteläpäässä oli seitsemän samaisen tykistökomppanian ulkoakuljettavaa, maalattiaista halkovarastoa. Valmiste- ja halkovarastojen välillä oli palomuurit. Piha oli aidattu. Vuonna 1910 rakennuksessa oli Viaporin insinöörihallinnon talousvarastot, poliisipiirin ja neljännen tykistökomppanian teehuoneet. 1913 Viaporin vajojen asteittaisten kunnostustöiden yhteydessä eteläpääty ulkovuorattiin. Itsenäistymisen aikaan talo oli varastoina. Vajaa on kunnostettu Suomenlinnan hoitokunnan aikana käytettäväksi edelleen irtaimistovarastona. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 130 Vuonna 1927 rakennusnumero C I 17a Lähteet: MV SL Tutkimusasiakirjat. MV SL VIK C 1337-1345. VA VSA 17044. Kuvat: MV SL Valokuva. MV SL VIK C 1342 vuodelta 1890.
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Fort Elisabeth)
Lapinlahti
Romanien keskinäisen välienselvittelyn toinen osapuoli asuu Pukinmäessä.
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Österskär)
Eronen, Aki
Irving, John
Alvettulan, Hyömäen, Matkantaan ja Tuittulan ryhmäkylät (Alvettula)
H Band
"- Onko Helsingissä jo paljon automobiilejä? kysyi Aurora. - Onneksi ei ole, vain rovasti Lampénilla ja muutamalla muulla. Toivottavasti ei tulekaan." (s. 39)
Tapahtumat liikkuvat historiallisessa keskustassa, Helsingissä, jossa oli tuolloin noin 100 000 asukasta.
wooden buildings
träbyggnader
puurakennukset
Kononen saa kannoilleen palkkatappajan Keskuspuiston uumenissa.
"Toivolan koulukodissa vuosina 1928-35"- ja "Toivolan koulukodin työntekijöitä"-kirjoitukset.
Atelier Riitta Immosen osoite vuosina 1957-64.
Mononen, Unto
Andersson, Bo
Suuri Rantatie (Summan kartano)
Lönnrotinkatu
John Stenberg, konepajayritys
Kilpisjärven matkailuhotellissa ovat säilyneet Lapissa 1930-1960-luvuilla toteutetun matkailurakentamisen tunnusomaiset piirteet. Sen korkealaatuinen, maisemaan ja luonnonympäristöön sovitettu arkkitehtuuri on 1940- ja 1950-lukujen vaihteesta. Matkailuhotellin alue on edustavimpia kokonaisuuksia ajatellen kotimaisen massamatkailun alkuvaihetta ja varsinkin sen luontoyhteyteen perustuvia kansallisia erityispiirteitä. Saanatunturin läheisyys ja tunturikoivikkoinen ranta muodostavat hotellin rakennusryhmän vaikuttavat maisemalliset puitteet. Keskeiset hotelli- ja ravintolatoiminnat sijoittuvat 1949-1962 vaiheittain valmistuneeseen päärakennukseen. Kokonaissommitelmassa eri toiminnallisten osien kerrosluku, muoto ja materiaalit vaihtelevat perustuen Jouko Ylihannun arkkitehtisuunnitteluun. Huoltorakennusten lisäksi pihapiiriin kuuluu ainoa säilynyt majoitussikermä vuodelta 1948. Yksityisen hotelliketjun omistuksessa toimiva matkailuhotelli on nykyisellään (2009) perinteikkäin osa matkailun ja vapaa-ajan asumisen kasvuun panostavaa Kilpisjärven tienoota.
Lapin luonnon vetovoima ja parantuneet mahdollisuudet sen saavuttamiseen käynnistivät 1930-luvulla kulttuuri-ilmiön ja elinkeinon, jonka vaikutus maakunnassa on ollut huomattava. Valtio osallistui tunturihotellien ja matkailumajojen verkoston luomiseen sekä sen sodanjälkeiseen jälleenrakentamiseen ja täydentämiseen. Rakennushallitus toimi rakennuttajana Kilpisjärvellä, kuten useassa muussa Lapin matkailuhankkeessa, ja täälläkin luottaen arkkitehti Ylihannun matkailurakentamista uudistaviin näkemyksiin. 1970- ja 1980-luvun vaihteen peruskorjauksessa sama rakennuttajataho vaihtoi sisätilojen tunturihenkisyyden yleispätevämpään asuun.
Kilpisjärven matkailuhotelli
Kristalli-orkesteri
Jan Strang kertoo kirjasssa oman kauppansa tarinan alkaen Vellamonkadulta vuonna 1977, ja päätyen Kalevankadun, Yrjönkadun ja Niittaajankadun kautta Jatasalmentielle. Pisimpään Strangin antikvariaatti oli Kalevankatu 25:ssä (1980-1991).
Lauttasaaren ostoskeskus
Rasmusbackenin talot ja kivinavetta muodostavat merkittävän talonpoikaisen rakennusryhmän. Rasmuksen navetta 1700-luvun puolivälistä muistuttaa kylän karjanhoitohistoriasta ja hyödyn ajan taloudellisista uudistuksista. Navetta on maamme ensimmäinen ajoitettavissa oleva, yksityisen talollisen rakentama kivinavetta. Rasmusbackenilla on myös Pohjanmaan ensimmäinen yksityinen kivitalo 1770-luvulta. Sokojan kylään kuuluva mäki on saanut nimensä Rasmuksen tilan mukaan. Maasto on kumpuilevaa. Pellot on raivattu kivisille rinteille ja kivistä on ladottu leveitä kiviaitoja peltoalojen rajoiksi. Talot on rakennettu mäkien kivisimmille kumpareille. Rasmuksen suuri navetta on muurattu kivestä harjaan saakka. Pitkillä seinustoilla kivirungon päällä on neljä hirsikertaa. Navetan nykyinen muoto on vuodelta 1754, jolloin navettaa laajennettiin siten, että sisätilat muodostavat neljä osastoa, yhden kullekin ruokakunnalle. Rasmusbackenin kivitalo on Simon Rasmuksen 1779 tiilestä muuraama sivukamarillinen asuinrakennus. Simon Rasmus lienee ensimmäinen suomalainen talonpoika, joka sai kamarikollegion myöntämän 20 vuoden verovapauden ja kunnialaatan kivitalon rakentamisesta. Talon rakentamiseen lienee vaikuttanut Kaarlelan tuolloinen kirkkoherra Anders Chydenius.
Kaarlelan Sokojan kylän Rasmuksen tila oli jo 1600-luvulla seudun karjarikkain. Pitäjän toiseksi suurimman maanomistajan pitäjänlukkari Johanssonin rakennuttama navetta rakennettiin 1748 ja 1754, ennen kuin kiven suosimisesta rakennusaineena annettiin kuninkaallinen asetus 1757. Navetta oli neljän talon yhteinen ja mitoitettu 60:lle naudalle. Sittemmin kivinavetat yleistyivät Keski-Pohjanmaalla nopeasti. Rasmuksen talo rakennettiin tiilestä, sillä kivirakentamista tuettiin 1700-luvun puolivälissä verohelpotuksin. Taustalla oli valtiovallan pyrkimys maan puuvarantojen säästämiseen. Asuinrakennus muutettiin navetaksi 1912.
Rasmusbackenin tienvarsiasutus ja kivinavetat
Helsingin Esplanadi on keidas keskellä kaupunkia
Esplanadin puisto rakennettiin vanhan vasikkahaan paikalle. Nykyiseen muotoonsa puistoalue alkoi hahmottua 1800-luvun alussa arkkitehti Carl Ludvig Engelin työpöydällä.
Patteri 1 E20-E25
Patteri on rakennettu vaiheittain alkaen vuodesta 1863. Ensimmäinen rakennusvaihe kesti vuodesta 1863 vuoteen 1868. Tällöin patterin ampumataso ja rintasuojan alaosa olivat harmaakivestä ja rintasuojan yläosan peitti turpeeseen sitomaton maakerros. Patterin toinen rakennusvaihe alkoi v.1872. Tuolloin patterin pohjoispäähän rakennettiin kaksi mörssäriasemaa. Samassa yhteydessä asemien välille rakennettiin kivinen yhdyskäytävä (E 20). Rintasuojan yläosa muodostui turpeella sidotusta maakerroksesta. Pohjoisin tuliasema on yhä edelleen pääosin tässä asussa, joskin rappeutunut. Patterin kaikki muutkin tuliasemat uudistettiin 1870-luvun korjauksissa, tykkiasemille rakennettiin viuhkanmuotoiset graniittiset perustat, joille johtivat portaat kolmelta suunnalta, ja asemien eteen rakennettiin holvatut suojakäytävät. Uusia tykinperustoja korotettiin vielä 1870-luvun lopulla ja tykkiasemien välille rakennettiin miehistösuojat (E 21-25). Maavalliin tykkiasemien edessä avattiin ampumasektorit samalla, kun vallia muuten korotettiin. Venäläisen kauden lopussa patterin aseistuksena oli kaksi 11", neljä 8" ja kaksi 57 mm rannikkotykkiä. Tykeistä on jäljellä enää kaksi. Patteriin kuuluu kaksi ruutikellaria ( E 18 ja E 19), joista on edellä erillinen selostus. Helena Rosén 1995Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: KA VSA 17044 MV SL VIK E 30-36, E 104a-134 Heiskanen, Seppo: Länsi-Mustasaaren venäläis- aikaiset patterit. 1978. Rosén, Helena :Suomenlinnan linnoitusmaisema 1985. Talvio, Paavo: Viaporin linnoitus ja sentykistö vuosisadan vaihteesta vallankumoukseen. Sotahist.aikakausk.1982.
Hirn, Yrjö
Kuvataan Kumpulaa omakotiasujan näkökulmasta
Toijolan, Pettilän ja Tiirolan kylissä on joukko kohteita, jotka poikkeuksellisella tavalla kuvastavat seudun historiaa aina esihistorialliselta kaudelta lähtien agraariyhteisön ja 1800-luvun vaiheisiin saakka. Pien-Toijolan talonpoikaistalo on yksi mielenkiintoisimmista ja parhaiten alkuperäisen asunsa, rakennustekniikkansa ja -materiaalinsa säilyttäneistä ulkomuseona toimivista talonpoikaistaloista. Alueen itäpäässä olevat Tiirolan kylän talot, Laukka ja Heinikkala, rakennuksineen ja lahdenpohjukkaan laskeutuvine peltoineen edustavat hyvin agraaritraditiota. Yöveden rantakallioiden tunnetut Astuvansalmen kallionmaalaukset ovat seudun vanhinta kulttuurikerrostumaa. 1800-luvun loppupuolen liikenne- ja huvilakultuuria edustavat Varkaantaipaleen ja Kirkkotaipaleen avokanavat sekä Kallioniemen huvila. Pien-Toijolan yhteensä 28 rakennusta ovat ryhmittyneet asuinkentälle itäsuomalaiseen tapaan varsin vapaamuotoisesti kuitenkin niin, että 1803 valmistuneen asuinrakennuksen edustalle muodostuu suljettu pihatanner monista aitoista, vanhasta savutuvasta ja kivinavetasta. Kaikki rakennukset ovat alkuperäisillä paikoillaan, mikä lisää kokonaisuuden arvoa. Tuvissa ja aitoissa on runsas omaisvaraistaloudesta kertova aito esineistö. Vanhimmat aitat ja pihapiirin ulkolaidalla oleva savutupa ovat 1700-luvulta. Pihan rakennusryhmän ulkopuolella on riihi, sauna sekä erillisiä aittoja. Päärakennus on lautavuorattu mutta kaikki muut rakennukset ovat hirsipintaisia. Aitoissa on paikallisen rakentamistavan mukaiset malkakatot. Rakennusryhmä sijaitsee luonnonkauniilla paikalla Laarojärven rannalla ja pienialaiset pellot ympäröivät taloryhmää. Pien-Toijolasta johtaa polku Yöveden rannalle, missä Astuvansalmen kalliomaalaukset ovat nähtävissä. Toijolan kylän historialliset kohteet sijaitsevat valtakunnallisesti arvokkaan Ristiina - Hurissalo maisematien ympäristössä. Maantien varrella on 1900-luvun alkupuolella rakennettu kansakoulu.
Toijolan kylässä oli 1560-luvun maakirjojen mukaan kaksi tilaa. Seuraavalla vuosisadalla kylässä olivat Suuritalo, Toivola, Kyyrö, Haapiala ja Pientalo. Tiirolan kylä on perustettu ilmeisesti 1600-luvulla jolloin siellä oli kaksi taloa, Laukka ja Heinikkala. Pien-Toijola on ollut 1670-luvulta alkaen Toijosen suvun maatila, jonka vanhoissa rakennuksissa asuttiin aina talvisotaan saakka. Museonähtävyytenä Pien-Toijola on ollut 1960-luvulta lähtien. Pien-Toijola on saanut talonpoikaiskulttuurisäätiön kunniakilven 1970. Tila on edelleen toimiva maatila, jonka uusi talouskeskus on museoalueen vieressä. Kirkkotaipaleen ja Varkaantaipaleen avokanavat mahdollistivat laivaliikenteen Saimaalta Mikkeliin, josta oli tehty maaherranviraston sijoituspaikka 1832. Kanavat rakennettiin seudun kehittyvän teollisuuden tarvitsemien kuljetusten edistämiseksi, joskin vedottiin myös Mikkelin asemaan Savon vanhimpina asutus- ja kulttuuriseutuna. Kanavat valmistuivat 1877. Professori, kielentutkija E. N. Setälä rakennutti Someenjärven rantakalliolle Kallioniemi -nimisen kansallisromanttisen huvilan 1896-1897 arkkitehti Yrjö Sadeniemen suunnitelmien mukaan. Vanhin osuus maantietä Ristiinasta Varkaantaipaleeseen valmistui 1800-luvun lopulla, ja itäpuolella olevaa tietä rakennettiin aina 1960-luvulle saakka.
Toijolan kylän historialliset kohteet (Toijola)
Luen juuri kirjaa "Boken om Helsingsfors", jonka on julkaissut Helsingforssamfundet. Siinä mainitaan, että Runeberg asui nuoruudessaan Iso Roobertinkadun varrella. Missähän numerossa? Teos "Puhvelista Punatulkkuun, Helsingin vanhoja kortteleita 1" kertoo Runebergin asuneen Iso Roobertinkadun numerossa 17, piharakennuksessa, vuosina 1828-1830. Asunto käsitti salin ja kaksi kamaria. Toisessa kamarissa asusti Fredrik Cygnaeus ja lyhyen ajan myös J.W. Snellman. Varsinainen kulttuurikeskus aikanaan!
Hirvonen, Tahvo
Varasto C37
Kunnostustyöt Varvilahden varikon aluetta on 1990-luvulta alkaen kunnostettu Varikon yleissuunnitelman mukaisesti verstas- ja varastokäyttöön. Polttoainesäiliöt, jotka aiemmin sijaitsivat hajallaan eri puolilla Suomenlinnaa, keskitettiin rakennus C 37:ään, johon oli jo aiemmin rakennettu huone polttoaineen varastointiin. Rakennuksen ilmanvaihtoa parannettiin ja sen edustalle sijoitettiin polttoainejakelupumput asianmukaisine viemäröinteineen. Alun perin samaan yhteyteen suunniteltiin myös veneiden polttoainejakeluasemaa, mutta ajatuksesta luovuttiin. Nyt asema palvelee hoitokunnan ja työsiirtolan ajoneuvoliikennettä. Toinen puoli rakennuksesta on rakennustarvikkeiden varastona. Toteutusaika: 1999 Huoneistoala: 103m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakentaja: Suomenlinnan työsiirtola LVIS-työt: Are Oy Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Petri Mikonsaari ja Reetta Amper Varikon yleissuunnitelma: Arkkitehtitoimisto Harris-Kjisik Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Magnus Malmberg Oy LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Matti Hallasaari Oy Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Jikkon Oy Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 37 rakennettiin Varvilahden nostotelakan varastoksi. Se kuuluu samaan vaiheeseen nostotelakan tiilityylisten rakennusten C 35 ja C 39 kanssa. Venäläiset ehtivät kuitenkin saada valmiiksi vain nostotelakan vedenalaiset työt ennen kuin I maailmansota keskeytti työt. Suomenlinnan Teknillinen Hallitus isännöi nostotelakkaa 1918-1920. Kaksi kolmasosaa talosta purettiin 1940-luvulla pommin osuttua taloon venäläisten yritettyä pommittaa kuivatelakkaa helmikuussa 1944. 1970-luvun alussa varasto siirtyi Suomenlinnan Työsiirtolan hallintaan. Hieman syrjäisen sijaintinsa vuoksi talossa on enimmäkseen varastoitu palavia nesteitä. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 102 Lähteet: MV SL Tutkimusarkisto. OM VAHO SLTS. PLM Suomenlinnan kasarmihoitoalue. Kuva: MV SL VIK C 1844.
Entinen Varvilahden nostotelakan varasto kuuluu samaan 1900-luvun alun rakennusvaiheeseen viereisten rakennusten C 35 ja C 39 kanssa. Kaksi kolmasosaa talosta purettiin pommin osuman jälkeen Neuvostoliiton yritettyä pommittaa Varvilahden toisella puolella sijaitsevaa kuivatelakkaa helmikuussa 1944.
"Maksoimme ja lähdimme ulos lämpimään iltaan, kävelimme Aleksanterinkatua keskellä ihmisiä, jotka menivät sisään ja ulos kauppojen ovista. Sininen taivas oli vaalenemassa kun aurinko laski. Ensimmäistä kertaa paluuni jälkeen olin oikeasti onnellinen siitä, että olin taas Helsingissä tuttujen paikkojen ja ihmisten keskellä." (s. 384)
Halonen, Tarja
Aurejärven kirkko kellotapuleineen ja porttirakennuksineen on esimerkki vanhan puukirkkoarkkitehtuurin muotoainesten soveltamisesta uudisrakennukseen. 1920-luvulla tehdyn kirkon ulkohahmo ja kirkkosalin sisäseinien tukipilariarkut sidehirsineen viittaavat 1600-luvun tukipilarikirkkoon. Kirkkosalin kolmiapilaholvaus sekä kirkkotarhan pukkitapuli ovat puolestaan saaneet vaikutteita ruotsalaisten kirkkojen vanhaan rakennusperintöön tukeutuvasta 1920-luvun historismista. Kirkko on suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko. Seinät ovat matalat ja päistään aumattu paanukatto jyrkkälappeinen. Runkohuoneen pohjoisseinän itäpäässä oleva matala sakaristo ja sisäänkäyntien pienet eteishuoneet toistavat vesikaton muotoa. Sisätilaa rytmittävät tukipilarimaiset hirsiarkut sidehirsineen ja katon apilanlehtiholvaus. Kaikki rakennusosat ovineen ja ikkunoineen on toteutettu pelkistetyn detaljoidusti, samoin saarnastuoli ja sisämaalaus. Koristeaiheet, ornamentit ja raamatunlauseet, keskittyvät poikittaisiin sidehirsiin. Alttaritaulun aiheena on Jeesus siunaamassa lapsia. Kirkko on myös rakennusteknisesti mielenkiintoinen. Sen seinäkonstruktio perustuu insinööri Väinö Rankan patenttirakenteeseen. Kellotapuli kirkon vieressä on alaosastaan avoin pukkitapuli, jonka korkea nelilappeinen huippu kellotasoineen on paanutettu. Kokonaisuuteen kuuluva kirkkotarhan aidan jykevä kivestä muurattu porttirakennus on myös paanukattoinen.
Kurun seurakunnan myönnettyä 1920 varoja kirkon ja hautausmaan perustamiseen ja virallisen apulaisen palkkaamiseen Aurejärvelle tilattiin kirkon piirustukset arkkitehti Oiva Kalliolta Helsingistä. Kirkko rakennettiin 1924 vaatimattomaksi rukoushuoneeksi kaukana emäkirkosta olevalle seurakunnan alueelle. Rakennustyö alkoi keväällä 1922 ja kirkko vihittiin käyttöön 1924.
Aurejärven kirkko
Tuurin rautatieasema on edustava esimerkki pienestä maaseutuasemasta. Tuurin asemarakennus on ainoa säilynyt asemarakennustyyppinsä edustaja. Seinäjoen ja Haapamäen välillä sijaitseva Tuurin asema on Tuurin kylään. Asema-alueella on 1908 rakennetun jugend-asemarakennuksen lisäksi kaksi asuinrakennusta ja niihin kuuluvat talousrakennukset.
Tampere–Vaasa-rautatien rakentaminen aloitettiin 1879. Rata valmistui 1882 ja viralliset avajaiset pidettiin seuraavan vuoden syyskuussa. Alavuden Tuuriin tuli rakennusvaiheessa vain vaihde. Tuurin vaihde oli aluksi Alavuden aseman alainen, mutta korotettiin asemaksi 1908 vilkkaan henkilöliikenteen vuoksi. Tuurista kehittyi 1920-luvulla merkittävä tavara-asema, josta kuljetettiin tavaroita Lehtimäen suuntaan. Tuurin kylä liitettiin Alavudesta Töysään 1927, jolloin Tuurin asemasta tuli Töysän kunnan pääasema. Tuurin V luokan asemarakennus rakennettiin 1908 samoilla piirustuksilla kuin Mustasaaren asema. Asemarakennuksen piirustukset laati todennäköisesti Valtion rautateiden arkkitehti Bruno Granholm. Mustasaaren aseman tuhouduttua tulipalossa tuli Tuurista ainoa säilynyt tämän asemarakennustyypin edustaja. Tuurin asema lakkautettiin 1987.
Tuurin rautatieasema
transformer
muuntamo
Kyllikki Forssellin lapsuudenkoti oli Albertinkadulla, Uudenmaankadun ja Iso Roobertinkadun välissä.
"Tallbergin puistotien/ harmaat hanget// savun vihreät/ metsät// Vain hauraiden sanojen/ lävitse voin kuunnella" (s. 45)
Joensuu, Matti Yrjänä
Sievin Korhoskylä on hyvin säilynyt sekä kylärakenteensa, sitä ympäröivän maiseman että rakennuskantansa osalta. Korhoskylän eli Asemakylän rungon muodostaa vanha maantie ja sen vaikutuspiiriin sijoittunut rakennuskanta. Kylän vanhinta kerrostumaa edustaa Korhosen pihapiiri, joka muodostuu Ylitalon ja Järvirannan rekisteritiloista. Tien toisella puolen on Kiviluodon pihapiiri. Oulu-Seinäjoki-radan rautatieasema ympäristöineen 1880-luvulta on puolestaan antanut kylälle toisen nimen ja vaikuttanut erilaisten palveluiden rakentumiseen kylätien varteen. Ylitalon ja Järvirannan rakennukset muodostavat umpipihan, jossa on kaksi asuinrakennusta, pitkä aittarivi, talli ja kaksi liiteriä navetan ollessa pijapiirin ulkopuolella. Pihapiirin pohjoissivulla sijaitsevan Järvirannan asuinrakennuksen vanhimmat osat ovat mahdollisesti 1600-luvulta. Kivirannan pihassa on kaksi asuinrakennusta, joissa on toiminut mm. kauppa ja majatalo. Lisäksi pihassa on kellari ja liiteri sekä tien suuntainen navetta. Sievin rautatieasema on rakennettu pysäkin tyyppipiirustusten mukaan 1884-1886 ja laajennettu poikkipäädyllä 1908 (B. Granholm). Asemapäällikkö Mäkeläisen 1921 rakennuttama kaksikerroksinen asuinrakennus noudattaa asemarakennuksen arkkitehtuuria. Korhosen koulu on vuodelta 1896. Kylän vanhoista kauppataloista on kylätien varrella vielä mm. Sairasen uusrenessanssityylinen kauppahuone. Kylän koulu on Sievin vanhin koulurakennus.
Korhoskylän ensimmäiset tilalliset 1660-luvulla olivat Korhosia. Vanha Korhosen tila jaettiin Ylitaloksi ja Järvirannaksi. 1800-luvun lopulla Ylitalosta erotettiin vuokratila, Kiviluoto. Oulu-Seinäjoki-radan (1886) ja rautatieaseman tulo vilkastutti Korhoskylää, jota ruvettiin kutsumaan Asemakyläksi. Rautatien vaikutuksesta asemakylästä muotoutui vilkas kylä, missä kuljetettiin puutavaraa ja rahtia. Kylälle syntyi mm. kauppahuoneita ja majoitusliikkeitä.
Korhoskylä
"On taas syksy Vuosaaressa/ja sateen jälkeen monet värit kaaressa/maa aivan täysin märkä/sitä ihmettelee härkä" (runosta Vuosaaren syksy, s.65)
Hakaniemen metroasema
Saari, Valto
Pyramidikattoiset kesänavetat (Salmela)
Merenrannalla oli aikoinaan vanhojen lehmusten muodostama kehä, johon liittyy parikin tarinaa. Toisen mukaan se istutettiin muistoksi Anjalan liiton miesten salaisista tapaamisista Herttoniemessä. Toinen tieto kertoo, että kehän tarkoituksena oli symbolisoida kahtatoista lautamiestä ja keskellä ollut puu olisi esittänyt tuomaria. Kehän lehmuksista on enää muutama jäljellä ja keskellä seisova puu näyttää selvästi niitä nuoremmalta.
Kirjassa luku "Herttoniemi - vara-amiraalin ranskalaistyylinen puisto".
Töölön raitiovaunuhallit
konepajat
engine shops
mekaniska verkstäder
Helsingin höyrylaivareittien kesähuvila-asutus (Tullisaari)
Helsingin Jalkapalloklubin otteluiden pelipaikka 1970-luvulla
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Ala-Malmi, Ormusmäki)
Liisankatu 9
Heikkinen, Kalle
Larmola, Yrjö
Maukka & Nahkatakit
Elokuva
Helsinki-albumi 1877, kokoelma kaupunkinäkymiä
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Nuojua)
Leo Salonen oli Katajanokan Kasinon ravintoloitsija 1970-1979.
Kuusi, Matti
"Hei, heppu Helsingistä, Helsingistä heppu hei, Helsinki on kaupungeista Suomen pää ja Helsingistä heppu onpi tää."
Mennander, Ari
Mustion ruukkia, joka on osa teollisuushistoriallisesti merkittävää Länsi-Uudenmaan ruukkien ketjua, pidetään Suomen ensimmäisenä varsinaisena rautaruukkina. Mustion ruukinkartanon päärakennus puistoineen kuvastaa erinomaisesti ruukinpatruunan asumiskulttuuria ja päärakennus kiinteine sisustuksineen on myöhäiskustavilaisen arkkitehtuurin huomattavimpia kartanoita Suomessa. Ruukinalue muodostuu tehdasalueesta, ruukinkartanosta ja sen suuresta puistosta, ruukinkaduista sekä kirkkoympäristöstä ja vanhan maantien varren kulttuurimaisemasta, jonka maisemapiirteet, tiestö ja rakennuspaikat periytyvät 1600-luvun lopulta. Mustion historiallinen ruukinalue on Mustionjoen kosken ja suvannon rannalla, maisemassa vuorottelevat pellot ja metsäkumpareet. Ruukinkatu on kahden ylimmän kosken pohjoisrannalla, vastapäätä tehdasaluetta. Ruukkitoiminnan aikaisia tuotantorakennuksia on säilynyt vain mahdollisina jäänteinä, nykyiset tuotantorakennukset ovat 1900-luvulta. Mustion ruukinkartanon päärakennus sijaitsee Mustionjoen patosuvantoon ulottuvan suuren vapaamuotoisen puiston korkeimmalla kohdalla, 1600-luvulta periytyvällä paikalla. Kaksikerroksinen, puinen kartanorakennus on arkkitehti Erik Palmstedtin suunnittelema. Kartanon kiinteä sisustus on poikkeuksellisen hieno. Lähes kaikissa huoneissa on alkuperäiset pellavalle maalatut tapetit ja ylähallissa paperipinnalle roisketekniikalla tehdyt ruukinkartanon elinkeinoja ja työtä symboloivat trofé-sommitelmat. Ensimmäisen kerroksen kulmasalongissa on oloissamme poikkeukselliset antiikin raunioita ja suomalaismaisemia esittävät, Pehr Sundbergin 1790 tekemät seinämaalaukset. Toisen kerroksen suuren salin grisaille-seinämaalaukset perustuvat Palmstedtin tekemään suunnitelmaan. Puistossa, joka jatkuu puistometsänä joen eteläpuolelle, on kaksi uusgoottilaista A.F. Granstedtin suunnittelemaa, alkuaan tornillista tiilirakennusta: vaunuvaja ja ratsuhevosten talli. Kartanon tuloportti on sekin Granstedtin piirtämä. Puistoon on 1900-luvun alussa pystytetty mm. Ranskassa ja Espanjassa toimineen Rene Freminin 1717 veistämän Diana-patsaan hiekkakivinen jäljennös. Ruukin puinen ristikirkko vuodelta 1761 on saanut nykyasunsa 1800-luvun lopulla. Kirkkomaalla on lounaissuomalainen tapuli vuodelta 1778 ja ruukinpatruuna Magnus Linderin lesken Fredrika Sofia Baerin rakennuttama hautakappeli vuodelta 1803.
Mustioon perustettiin 1560-luvulla vasarapaja ja sulatushytti, joka käytti raaka-aineenaan Lohjan Ojamon kaivoksesta louhittua rautamalmia. Vain parin toimintavuoden jälkeen hytti kuitenkin jätettiin autioksi. Kruunu vuokrasi Mustion 1624 saksalaissyntyiselle Simon Landsbergerille ja 1632 vuokraajaksi tuli turkulaiskauppias Jacob Wolle, joka omisti myös Antskogin ruukin. Merkittäviä omistajia 1600-luvulla olivat turkulaiset Peter Thorwöste vanhempi ja nuorempi, joiden aikana laitosta uudistettiin. Ruukin tuotanto vaihteli ja masuuni lakkautettiin lopullisesti 1700-alussa. Henrik Johan Kreij rakensi ison vihan jälkeen ruukin uudelleen ja paransi kulkuyhteyksiä. Maamme ensimmäiset kanavasulut Karjaanjoessa ovat hänen ajaltaan. Mustiossa alkoi 1766 Linder-suvun pitkä omistuskausi, joka jatkui vuoteen 1920. Linderin suvun kaudella 1760-luvulta lähtien tuotantorakennuksia, mm. vasarapajat, saha ja mylly uusittiin ja korjattiin ja ruukkiin rakennettiin uusia työväenasuntoja. Ruukkitoiminta hiipui 1880-luvulla ja loppui 1901. Sen jälkeen vanhan kankivasarapajan uusituissa tiloissa aloitti puuhiomo, jonka toiminta loppui 1966, minkä jälkeen alueelle on rakennettu tehdashalleja. Mustion ruukin nykyisen päärakennuksen rakennutti Magnus Linder nuorempi 1783-1792. Ensimmäiset suunnitelmat teki Turun kaupungin muurarimestari C. F. Schröder. Rakennuttaja tilasi kuitenkin uudet piirustukset Tukholmasta arkkitehti Erik Palmstedtilta, joka tunnetaan eräänä kustavilaisen uusklassismin keskeisistä suunnittelijoista ja tyylin uudistajista. Hirsirunkoinen, kaksikerroksinen, mansardikattoinen rakennus oli ensimmäisen kerroksen osalta asuttavassa kunnossa 1785, toisen kerroksen sisustustyöt jatkuivat aina vuoteen 1792. Rakennus vuorattiin 1791 kivimateriaalin vaikutelmaan pyrkien leveällä pystylaudalla ja maalattiin vaaleankeltaiseksi, listat, pilasterit ja portaali helmenharmaalla. Aumattu mansardikatto muutettiin 1840-luvulla suoraksi ja toiseen päätyyn sisustettiin muutama asuinhuone. Mustion ruukinpatruuna rakennutti ensimmäisen kirkon ruukkiseurakunnan itsenäistyessä Karjaan emäseurakunnasta 1673. Nykyinen kirkko rakennettiin Johan Tammen johdolla 1757-1761, ja sitä uudistettiin 1897-1901 sekä 1970-luvulla. Mustion päärakennus puistoineen sekä suuri osa työväenasunnoista siirtyivät jälleen Linder-suvun omistukseen 1985. Pääosa rakennuksista restauroitiin ja peruskorjattiin majoitus-, kokous- ja ravintolakäyttöön.
Mustion ruukinalue
Aleksanterinkadulla on jalkakäytävillä metallipalkkeja joissa on ainakin kasvien nimiä. Mitä kaikkea niissä on mainittu, ja ovatko ne muisto Kluuvinlahdesta vai miksi ne on sinne kirjattu? Kuparinauha on muisto ajasta, jolloin Kluuvi oli merenpohjaa. Aleksanterinkadun jalkakäytävän kiveyksen kuparinauhaan on kaiverrettu ruovikkoisen merenlahden eliöiden latinankielisiä nimiä. Katukiveyksen kupariset tekstiviivat on sijoitettu kohdalle, jossa vielä 1800-luvun alussa oli Kluuvinlahden rantaviiva. Helsingin kaupungin rakennusviraston katuosasto ja Helsingin kaupungin taidemuseo järjestivät kunnostettavan Aleksanterinkadun ympäristöteoksesta ideakilpailun, josta toteutettavaksi valittiin Tuula Närhisen ehdotus Kluuvinlahden fossiilit. Kluuvi (Gloet) tulee ruotsin sanasta glo. Se tarkoittaa puoliksi umpeutunutta merenlahtea. Keskiajalla, ennen Helsingin perustamista, oli Töölönlahdelta vesiyhteys nykyisen Kauppatorin tienoille kapeaa salmea pitkin. Salmi soistui vähitellen umpeen, ja kun Helsingin kaupunki vuonna 1640 siirrettiin Vironniemelle, oli paikalla jo kapea Halsen-niminen kannas nykyisen Esplanadikappelin kohdalla. Töölönlahden eteläpuolisen matalan pitkulaisen lahden nimi oli Kluuvinlahti, ruotsiksi Gloviken tai vain Gloet. Kun Helsinki alkoi 1800-luvun jälkipuoliskolla nopeasti kasvaa, tarvittiin uutta rakennusmaata kipeästi lisää. Tällöin tehtiin erilaisia suunnitelmia Kluuvinlahden täyttämiseksi, joka sitten toteutettiinkin 1800-luvun jälkipuoliskolla. Laajat osat Helsingin nykyisestä ydinkeskustasta ovat siis entistä merenpohjaa. Nykyisin Kluuvi on täytetylle alueelle muodostuneen kaupunginosan nimi. Sen pohjalle on sittemmin muodostettu useita uusia nimiä, sellaisia kuin Kluuvikatu, Kauppakeskus Kluuvi jne., jotka ovat vakiinnuttaneet entisen soistuneen merenlahden nimen alkuperäisestä suuresti poikkeaviin yhteyksiin.
Jääkärinkatu 7
Halkovaja / Sauna ja pesutupa B38
Vaja rakennettiin vuonna 1882 halkovajaksi yliupseerirakennuksen B 39 eli Sinisen talon asukkaita varten. Vajassa oli myös ulkohuone. Puuvaja muutettiin saunaksi ja pesutuvaksi Arkkitehtitoimisto Nordinien suunnitelmien mukaan 1980-luvulla. Myös lähellä sijaitsevia asuinrakennuksia B 37 ja B 39 palveleva lämmönjakohuone on tässä talossa. Saunan sisustusta uusittiin viimeksi 1993. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 104 Vuonna 1929 rakennusnumero B III 60 Lähteet: MV SL VIK B 1249-1253 1801 1859. SLHK suunnitelma-asiakirjat. VA VSA 17044. Kuva: MV SL Valokuva.
Hoyer, Frans
Vaasan viisi keskuspuistikkoa ovat kaupungin halki kulkevia risteäviä esplanadeja, joiden välisillä aukioilla on julkisia arvorakennuksia puistoympäristössä ja kadunpääterakennuksina. Kaupungin kortteleita halkovat kapeat palokadut. Keskuspuistikot ja palokadut periytyvät lääninarkkitehti C.A. Setterbergin 1855 Vaasan asemakaavasta, joka on taitekohta maamme 1800-luvun puukaupunkien suunnittelussa ja hyvin säilynyt runko nykyiselle Vaasalle. Vaasan leveillä esplanadeilla eli puistikoilla puurivit ovat katujen välissä. Kauppa- ja Kirkkopuistikko kulkevat pohjois-eteläsuunnassa ja Hovioikeuden-, Vaasan- ja Korsholmanpuistikko leikkaavat ne itä-länsisuunnassa. Hovioikeuden- ja Vaasanpuistikkojen välisiä julkisia 1800-luvun puolivälin jälkeen rakennettuja arvorakennuksia ovat punatiilinen uusgotiikkaa edustava luterilainen kirkko, kaupungintalo ja uusrenessanssipiirteinen entinen raatihuone. Palokadut ovat osa Setterbergin asemakaavan palontorjuntakeinoja yhdessä puistikoiden ja muiden viheralueiden kanssa. Palokadut jakavat kortteleita etelä-pohjoissuunnassa samansuuntaisesti. Ne ovat säilyneet monin paikoin toimivana osana kaupunkirakennetta.
Vaasan kaupunki siirrettiin nykyiselle paikalleen sisempänä mantereella sijainneen vanhan Vaasan tuhouduttua tulipalossa 1852. Asemakaava uutta kaupunkia varten hyväksyttiin 1855. Sen piirsi Vaasan lääninarkkitehti Carl Axel Setterberg. Ruotsalaissyntyisen arkkitehdin keskeinen elämäntyö liittyi Vaasan jälleenrakentamiseen. Uusi Vaasa, tuolloin Nikolainkaupunki, oli Setterbergin luomus samaan tapaan kuin pääkaupunki Helsinki oli C.L. Engelin. Setterbergin kaava irtautui Turun 1828 asemakaavassa luoduista yleisesti käytössä olleista periaatteista, jotka vielä 1856 kirjattiin kaupunkien yleiseen rakennusjärjestykseen. Setterberg halusi tiivistää empiren asemakaavojen väljyyttä, joka aiheutui suurista kortteleista ja tonteista, leveistä kaduista, matalasta rakentamisesta ja leveähköistä palokujista. Setterberg laati Vaasalle tiiviimmän kaupunkirakenteen, jossa pääkatujen varsille tuli kaksikerroksisia kivitaloja, kapeammille sivukaduille kaksikerroksisia puutaloja. Kortteleita halkovat palokujat tehtiin kapeiksi. Risteävistä esplanadeista kahden (Hovioikeuden- ja Vaasanpuistikon) väliin hän loi aukioiden sarjan ja sijoitti sinne vapaasti puistoympäristössä seisovat julkiset rakennukset. Ranta-alueelle tuli vapaamuotoinen puisto, jonne sijoitettiin monumentaaliset kahden esplanadin pääterakennukset. Nämä piirteet olivat Suomessa tiiviin ja modernin kaupungin elementtejä. Esplanadeille istutettiin lehtipuita, ensimmäiset koivut Kirkkopuistikolle ja Kauppapuistikolle 1859. Myös lehmuksia, vaahteroita ja jalavia istutettiin. Puurivistöjen väliin tuli jättää aukko palokujia varten 1856 vahvistetun kaupungin rakennusjärjestyksen mukaan. Puistokatujen jäsentämiä 1850-luvun kaavoja piirsi myös arkkitehti G.Th. Chiewitz Uusikaupunkiin ja Maarianhaminaan. Kirkkopuistoon rakennettiin Vaasan kaupunkiseurakunnan punatiilinen kirkko. Tyyliltään uusgotiikkaa edustava pitkäkirkko rakennettiin vaiheittain 1859 ja 1862-1867 Setterbergin johdolla. Viereinen raatihuone rakennettiin Intendentinkonttorissa laadituin suunnitelmin 1860-1864. Se muutettiin myöhemmin lyseoksi ja korotettiin kolmikerroksiseksi. Kirkon toisella puolella oleva kaupungintalo rakennettiin 1878-83 suunnittelijana M. Isaeus.
Vaasan keskuspuistikot ja palokadut
Oksasenkatu
Virta, Olavi
Silitysrautatalo
Kaisaniemenkatu5/Vuorikatu 9 on purettu. Sen asunnot siirtyivät vähitellen yhden omistajan haltuun, jonka pohjakerroksesta alkanut liiketoiminta laajeni ja nielaisi lopulta koko talon viimeisten asukkaiden vastustuksesta huolimatta. Välikankaan hienostunut asuintalo hävitettiin ja tilalle tuli tehokkaasti liikevoittoa tavoitteleva ilmeetön tavaratalo räikeine mainoksineen.
Aleksanteri II patsas
"Koukkaan liittymästä ylös, kurvaan Teboilin pihaan, taitan aurinkolasit nokalta koteloon."
Läntinen, Tommi
Tapanilan urheilukeskus
Katajanokka on Helsingin Eteläsataman, merellisen kansallismaiseman, omaleimainen itäsivu. Satama-alueen laiturirakennelmat ja rakennukset sekä niiden käytössä tapahtuneet muutokset heijastavat satamatoiminnan historiaa yli sadan vuoden ajalta. Katajanokan tiivis jugend-tyylisten asuinkerrostalojen korttelit ovat Euroopankin mittakaavassa poikkeuksellisen yhtenäinen kokonaisuus. Katajanokan kaupunkikuvan kiinnekohta on Uspenskin katedraali. Katajanokan nykyinen rakennuskanta heijastaa alueen rakentumista valtion laitosten, satamatoiminnon ja asumisen tarpeisiin. Kaupunginlahdelle Eteläsatamaan avautuvassa kaupunkikuvassa etualalla on matalien, yleisilmeeltään punatiilisten makasiinien laiturialue, niiden takana kohoavien korkeampien rakennusten rintama ja ylimpänä on katedraali. Katajanokan pohjoisrannalla on mm. yhtenäinen rivi yksityisten kauppiaiden ja yhtiöiden rakennuttamia makasiineja, upseerikasino taustanaan tiiviit jugend-korttelit sekä saaren itäosassa monumentaalinen Merikasarmi. Katajanokan itäosaa hallitseva 1800-luvun alun kasarmikompleksi on kunnostettu ja lisärakennettu ulkoasiainministeriön virastokäyttöön 1980-luvulla. Kasarmin ohella vankila on vanhastaan kuulunut Katajanokkaa luonnehtiviin elementteihin. Vankilatoiminta on päättynyt 2000-luvun alussa ja entinen vankila on nykyisin hotelli. Venäläis-bysanttilaista kirkkoarkkitehtuuria edustava Uspenskin katedraali, Helsingin ortodoksisen seurakunnan pääkirkko on suurimpia läntisessä Euroopassa toimivista ortodoksisista katedraaleista. Aikanaan rahtiliikenteelle vaiheittain vuoden 1895 asemakaavan suoraviivaisen koordinaatiston mukaan rakentunut ”Suomen modernein satama” on 1970-luvulta alkaen otettu matkustajaliikenteen ja muuhun uuteen käyttöön. Punatiilisten matalien rannan puoleisten satamakortteleiden varhaisimmat makasiinit ovat 1800-luvulta, uusimmat 1900-luvulta. Niiden takana ovat jykevät korkeammat makasiinit (nyk. hotelli Grand Marina) ja tulli- ja pakkahuone. Kaupan 1920-1930-lukujen rakennusrintamaan kuuluvista rakennuksista mainittakoon OTK:n ja Keskon toimitilat. Entinen rahapajarakennus 1860-luvulta on saanut rinnalleen Enso Gutzeitille ja ulkoasiainministeriölle rakennetut modernit toimistotalot. Katajanokan länsiosassa on pääosin 1900-luvun ensivuosina valmistunut tiivis jugend-tyylinen asuntoalue. Alueen kaupunkirakenne toteuttaa rakennuksia vanhempaa suoraviivaista asemakaavallista suunnitteluperiaatetta. Monista arkkitehtonisesti ja kaupunkikuvallisesti merkittävistä asuinrakennuksista mainittakoon kauppias Julius Tallbergin Luotsikatu 1:een rakennuttama, 1898 valmistunut arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarisen suunnittelema kerrostalo, jota pidetään yhtenä varhaisimmista art nouveau -kauden rakennuksista maassamme.
Katajanokan itäkärjen 1770-luvulla aloitetun tykistövarikon paikalle nousi 1800-luvun alussa arkkitehti C.L. Engelin suunnittelema kasarmikompleksi, joka oli ensin venäläisen varuskunnan ja muun muassa suomalaisen meriekipaasin käytössä. Vaihtelevien vaiheiden jälkeen kasarmikokonaisuus muutettiin ja täydennettiin 1980-luvulla arkkitehti Erik Kråkströmin suunnitelmin ulkoasiainministeriön tiloiksi, Merikasarmiksi. Katajanokan itäosa oli Venäjän Itämeren laivaston yhtenä tukikohtana, sittemmin Suomen laivaston ja Valmetin telakan käytössä, jolloin alueen ilmettä hallitsivat verstas- ja huoltorakennukset. 1970-luvun jälkeen saaren itäosa rakennettiin asuinalueeksi umpikortteleineen. Asuntoalueen rakentaminen toteutettiin asemakaavakilpailun voittaneen ehdotuksen (1971-1972, V. Helander, P. Pakkala, M. Sundman) pohjalta 1970- ja 1980-luvuilla. Kasarmialueen viereisen vankila-alueen rakentumisen alkuvaiheet sijoittuivat 1700-luvun alkupuolelle. Nykyisellään historiallinen vankilakompleksi rakennuksineen ja kehämuureineen koostuu arkkitehti Engelin johdolla suunnitellusta kruununvankilasta ja 1800-luvun lopun varsinaisesta sellivankilasta. Vankilan toiminta päättyi 2002 ja vankila muutettiin hotelliksi. Katajanokasta tuli Helsingin kaupunginosa 1836, Katajanokan mantereeseen yhdistänyt kapea kannas katkaistiin Etelä- ja Pohjoissatamat yhdistävällä kanavalla 1844 ja sen ylittävä rautasilta vihittiin käyttöön 1866. Helsingin asemakaava 1875 sisälsi Eteläsataman laajentamisen Katajanokalle. Katajanokan kaupungin puoleiseen päähän nousi edustavia keskustan rakennuksia. Korkealle kalliolle rakennettiin 1862-1868 arkkitehti, akateemikko A.M. Gornostajevin suunnittelema Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen muistolle pyhitetty ortodoksikatedraali. Rakennusta peruskorjattiin 1960-luvulla, jolloin mm. kattorakenteet uusittiin ja kirkon alle louhittiin krypta. Uspenskin katedraalin eteläpuolelle valmistui Suomen pankin rahapaja 1864. Rahapajan toiselle puolelle valmistui 1962 arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema Enso-Gutzeitin pääkonttori - ja rahapajan toiselle puolelle valmistui valtion virastotalo 1993 O. P. Jokelan suunnittelemana. 1890-luvulla, jolloin koko teollistuvan ja laajenevan kaupungin ranta-alueita otettiin tehokkaammin sataman ja teollisuuden käyttöön, saarelle rakennettiin 1895 asemakaavan mukaan tehokas suursatama rautateineen. Katajanokan rantaviivaa on siitä alkaen muokattu voimakkaasti, laajin täyttö oli 1890-luvulla, viimeisin 1970-luvulla. Satamalaiturit ja nosturit palvelivat tavaraliikennettä, laiturialueen itäpäässä oli lentosatama 1920-luvulta vuoteen 1936. Makasiinikorttelit rakennettiin ensin pohjoisrannalle 1860-luvulla, etelärannalle myöhemmin mm. Helsingin Makasiini Oy:n kuusi makasiinia, joista neljä 1890-luvulla (nyk. Wanha Satama ja Suomen elokuvasäätiö). 1900-luvun alusta on L. Sonckin seitsenkerroksinen makasiini, joka 1990-luvulla muutettiin hotelliksi sekä Gustaf Nyströmin tulli- ja pakkahuone (1901). Monista muista 1900-luvun alkupuoliskon rakennuksista mainittakoon Georg Jägerroosin OTK:lle suunnittelema varasto (1929) ja Keskon pääkonttori (1939). Satama muutettiin matkustajaliikenteen käyttöön 1970-luvulla ja suuri osa satamakorttelien varasto-, liike- ja huoltorakennuksista otettiin uuteen käyttöön. Suursataman sisältäneeseen asemakaavaan 1895 määriteltiin satama-alueen taakse kivikaupunkimainen asuinkerrostaloalue, joka pääosin toteutettiin 1901-1913. Asuinkerrostaloja suunnittelivat monet nimekkäät arkkitehdit ja rakennusmestarit.
Katajanokan vanha osa
Anna kieltäytyi kohteliaasti kaljaveikon ehdottomasta toisesta piccolosta. Urheasti pettymystään nieleskellen mies lähti hakemaan itselleen uutta tuoppia, ja juuri samalla hetkellä Annalle tuli merkillinen olo. Joku tuijotti. Vuorenvarmasti. Niin kuin hän olisi tuntenut silmät selässään. Kirjaimellisesti. Anna vilkaisi sivuilleen ja kääntyi sitten hitaasti katsomaan taakseen. Kahden pöydän päässä, hiukan erillään muusta seurueesta istui mies konjakkilasi edessään. Tukka välkähti kuparinpunaisena terassin pehmeässä valossa miehen nyökätessä. Silmäkulmien naururypyt piirtyivät vaaleina viiruina ruskettuneissa kasvoissa.
Anna Laine tapaa Storyvillen terassilla Niklas Södermanin.
Poliitikko, arkkipiispa Ingman asui Oiva-talossa 1915-30. Kirjan luku "Politiikan voimamiehiä ja heidän perheitään".
garnisoner
garrisons
varuskunnat
Pohjoisranta 12
planetaariot
planetarier
planetariums
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Mustavuori)
Vironkatu
Kievari, Solja
"Pari punakaartilaista pakeni meidän kanssamme Söörnäisiä kohti. Aina kun alkoi kuulua kuularuiskun rätinää juoksimme porraskäytäviin suojiin ja sitten taas eteenpäin. Kun nyt ajattelen, miten konttasimme yli Pitkänsillan, aina väliin vetäytyen kiinni kiviaitaan, tuntuu kaikki pahalta unelta. Siltasaarelta tuli vastaamme kaksi naispunakaartilaista kiväärit kädessä. He hymyilivät astuessaan kaupunkia kohti. Se oli kummallinen sekä hurmioitunut että ylimielinen hymy." (s. 158)
Ojamo on Suomen vanhin rautamalmikaivos ja sillä on ollut merkitystä Länsi-Uudenmaan teollisuushistoriallisesti merkittävän ruukkiteollisuuden synnyssä. Ojamon rautamalmikaivos sijaitsee Lohjanjärven rannalla kaupungin koillispuolella. Malmikaivannot ovat Ojamon kartanon puistossa ja kaivosaukoista syvin ulottuu kertoman mukaan 43 metriä vedenpinnan alapuolelle. Nykyään hylätty kaivos on veden täyttämä. Ympäristössä on kaivostoiminnasta syntyneitä maa- ja kivikasoja. Kaivosaukoista muutamien kymmenien metrien päässä on Ojamon kartanon puuleikkausten koristama päärakennus 1850-luvulta. Porttirakennus sekä kaivoksen jätekivistä rakennettu navetta ovat samoilta ajoilta. Pihapiiristä johtaa lehmuskuja kartanon 1800-luvun puolimaissa omistaneen eversti Swertschkoffin haudalle.
Ojamon ratsutila mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1384. Tilan mailta tehtiin malmilöytöjä 1528-1540. Kaivostyö sai alkunsa, kun Kustaa Vaasa antoi laamanni Eerik Flemingille 1542 luvan rautamalmin louhintaan Lohjan Ojamolla. Kaivoksen malmia käsiteltiin Siuntiossa ja myöhemmin mm. Mustion ruukissa. Malmi ei ollut laadultaan ensiluokkaista ja malmivarat vähenivät nopeasti. Louhinta lopetettiin Ojamossa 1670- ja 1690-luvulla. Osa kaivoksen katosta romahti ja kaivos hylättiin. Malmia yritettiin etsiä vielä 1800-luvun alkupuolella, mutta lopullisesti louhinnasta luovuttiin 1862.
Ojamon rautakaivos ja kartano
Heinolan kirkkokortteli ja vanha hautausmaa (kirkkokortteli)
"Ei muuta paikkaa minne mennä,/ missään ei näy ketään muuta./ Gato Negro vain naukaisee, rimpuilee käsissä:/ Jumala aloittaa Tokoinrannassa/ kiroillen kahdeksatta päivää." (s. 81)
Tempel, Egon
Suuremman alueen sisäänkäyntipaikka.
Kannettiinko soihtua läpi Suomen ennen Helsingin olympialaisia? Oliko esimerkiksi juoksu, joka alkoi jonkin tunturin laelta? Helsingin olympialaiset olivat XV nykyaikaiset olympiakisat. Niiden olympiatuli sytytettiin Kreikan Olympiassa 25.6.1952. Ateenasta tuli tuotiin lentokoneella Tanskaan. Tanskasta tuli kuljetettiin Ruotsin läpi Tornioon, jonne se saapui 8.7. Pallastunturin Taivaskerolla oli keskiyön auringosta sytytetty suomalainen olympiatuli, joka yhdistettiin Kreikasta tuotuun tuleen Torniossa. Torniosta soihtu eteni Helsinkiin yli tuhannen viestinviejän kuljettamana.
Vehmaan keskiaikainen kivikirkko pappiloineen muodostaa Vakka-Suomen vanhoihin seurakuntiin kuuluvan Vehmaan pitäjän keskiajalta periytyvän kirkollisen keskuksen. Kokonaisuuteen kuuluu kirkkomaa hautakappeleineen ja Suomen Intendentinkonttorin suunnittelema kellotapuli 1820-luvulta. Vehmaan kirkko on omistettu Pyhälle Margareetalle. Runkohuoneen itäpään ulkonurkissa on poikkeuksellisen suuret ja laajat kontreforit, länsipäätyyn liittyy puolitorni ja sen vieressä sijaitseva ruumishuone sekä lounaisnurkan kontrefori. Kolmilaivaisen ja viisitraveisen kirkkosalin sivulaivoja korkeammalle kohoava basilikaalinen keskilaiva on niitä kaksi kertaa leveämpi. Kirkon sisustus on 1600-luvun barokkisaarnastuolia lukuun ottamatta 1840-luvulta. Keskiaikaiseen esineistöön kuuluu 1300-luvun alkuun ajoitettu krusifiksi sekä 1300-luvun lopulla tai 1400-luvun alussa valmistettu kolmiapila- ja vihkiristiaihein koristeltu vihkivesiallas eteläportaalin vieressä ja samanlainen kasteallas kuorissa. Ne ovat molemmat valmistettu kemiöläisestä kalkkikivestä. Kirkkotarhan itäosassa on Stackelberg- ja Eneskjöld-sukujen hautakappelit ja eteläosassa luultavasti 1500-luvulla rakennetun kellotapulin kivinen pohjakerros. Kellotapuli kirkon koillispuolella on rakennettu Suomen Intendenttikonttorin piirustusten mukaan. Tyyliltään lähinnä myöhäiskustavilainen kivitapuli on valmistunut 1826. Kirkon vierellä on hirsinen lainamakasiini sekä ruumishuone. Vehmaan vanha pappila sijaitsee kirkon keskiaikaisella paikallaan noin 500 metriä kirkosta kaakkoon. Päärakennus on 1870-luvulta.
Vehmaan emäseurakunta mainittiin kirjallisissa lähteissä jo 1330-luvulla. Kivikirkkoa edelsi samalla paikalla puinen kirkko. Rakennusrunko sisältää lukuisia eriaikaisia vaiheita ja sen keskiaikainen rakennushistoria on monimutkainen. 1700-luvulla kirkon ikkuna-aukot laajennettiin ja länsipäätyyn rakennettiin ruumishuone. Peltikatto tehtiin 1870-luvulla. Kirkkoa kunnostettiin 1990-luvulla arkkitehtitoimisto Laiho-Pulkkinen-Raunion suunnitelmin.
Vehmaan kirkko ja pappila
Kukontori
Topeliuksenkatu 9
Uusi levyhalli
Muutostyöt Telakalla vanhoja aluksia kunnostava Viaporin telakka -yhdistys tarvitsi kunnollisia tauko- ja pesutiloja ja ne päätettiin rakentaa levyhallin itäpäähän kahteen kerrokseen. Uudet tilat rakennettiin erilleen vanhoista rakenteista, ”talo talon sisään”. Alemmassa kerroksessa on varusteiden kuivaushuone, taukotila ja pieni keittiö, ylemmässä puku- ja pesutilat noin 25 hengelle sekä sauna. Rakennusmateriaalina suosittiin levyhallin henkeen sopivaa terästä. Toisen kerroksen tilojen varapoistumistieksi rakennettiin uusi ulkoporras. Sosiaalitilat varustettiin koneellisella ilmanvaihdolla ja rakennus liitettiin vesijohto- ja viemäriverkostoon. Toteutusaika: 2002–2004 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Heikki Lahdenmäki Pääurakoitsija: Suomenlinnan työsiirtola/ Raimo Raudaskoski (-2003), Pentti Koponen (2003-) Ongelmajätepurkutyöt: HKR-tekniikka LVI-työt: Suomenlinnan hoitokunta/ Ari Kiuru Putkityöt: Vesijohtoliike Klaus Ahonen Oy, Kouvolan Putkityö Oy Sähkötyöt: HPS-sähkö, Sähkö Paganus Oy, Vartiokylän Sähkö Oy Säätölaitteet: Arealtec Oy/ Kari Kumpulainen Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Topi Tuominen Oy/ Topi Tuominen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy/ Eero Kotkas LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Jukka Sainio, Niko Lipponen Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Uusi levyhalli rakennettiin vuonna 1945 arkkitehti K. Lehtovuoren suunnitelmien mukaan telakan levyhalliksi ja konepajaksi. Rakennuksen yläkerrassa sijaitsi malliveistämö. Tässä käytössä rakennus oli koko Valmetin telakan toiminta-ajan. Nykyään rakennuksen alakerrassa varastoidaan talvisin merenkulkuhallituksen aluksia ja yläkerrassa toimii purjeneulomo. (Helena Rosén 1994) Lähteet: Pettersson, Lars, 1951. Valmetin Suomenlinnan telakan vaiheita. Valmetin perhelehti.
Valmetin telakalle rakennettiin vuonna 1945 arkkitehti K. Lehtovuoren suunnitelmien mukaan uusi levyhalli ja konepaja. Yläkerrassa sijaitsi malliveistämö. Tässä käytössä rakennus oli koko Valmetin telakan toiminta-ajan. Rakennukseen johtanut nosturirata purettiin ulkopuolisilta osiltaan vuonna 1987. Nykyään alakerrassa säilytetään veneitä talvisin ja yläkerrassa toimii purjeneulomo. Purjeneulomon paloturvallisuuden parantamiseksi tehtiin rakennuksen ulkopuolelle poistumistieporras vuonna 1996. Portaaksi asennettiin vanhat kierreportaat, joiden ympärille rakennettiin telakan tyyliin sopivat seinät esiruostutetusta teräslevystä. Vuosina 2001-02 korjattiin rakennuksen ikkunat.
henkilö
person
"Degerö on rannikon suurin ja parhaiten viljelty saari. Sen luoteisella rannalla sijaitsee Tuurholma, jonka nimi mainitaan jo Erik XIV:n päivinä ja josta Kaarle XI:n reduktionin jälkeen tehtiin kapteenin puustelli Uudenmaan jalkaväelle. --- Mutta luonto ei täällä ollut ajatellut sotaa, sen aikomuksena oli kirjailla kaunis kuvio. Kerää pienelle alalle mitä viehättävin maisema: vuoria, puistoja, selkiä, lahtia ja niemiä, jotka meidän aikanamme ympäröivät Suomen uutta pääkaupunkia, aseta Tuurholman viereen Jollas ja Stansvik, äläkä vaadi suomalaiselta saaristomaisemalta enempää!" --- (s. 53-54)
Vetelin kirkonseutu 1800-luvun alkupuolen empirekirkkoineen, hautausmaineen, Perhonjokivartta seurailevine maanteineen ja pohjalaistaloineen muodostaa 1800-luvun Pohjanmaalle tyypillisen jokivarsiasutuksen ydinaluetta kuvastavan hyvin säilyneen kokonaisuuden. Vetelin kirkko sijaitsee Perhonjoen laaksossa, Torpan kyläraitin pohjoispäässä. Heikki Kuorikosken johdolla rakennettu, Intendentinkonttorin suunnittelema tasavartinen keskeiskirkko on järjestyksessään seurakunnan kolmas. Empirekirkon attikan yllä kohoaa lyhtyyn päättyvä kupoli. Sakaroiden päässä on päätykolmiot, pieniruutuiset ikkunat ovat tasapäätteiset. Viereinen, erillinen kolmikerroksinen kellotapuli on Jaakko Kuorikosken rakentama. Kirkkomaata ympäröi kiviaita. Kirkon pohjoispuolella raitin varrella ovat Hyypän ja Läspän talot, jotka ovat hyvin säilyneitä pohjalaistaloja. Hyypän päärakennus vuodelta 1795 on sivukamarillista rakennustyyppiä, jonka esiintymisalue keskittyy Keski-Pohjalanmaalle. Läspän talo vuodelta 1836 on seudulla harvinainen täyskaksivooninkinen. Jokivartta seuraileva raitti on pääosin 1800-luvun loppupuolella rakennettua Veteli-Vimpeli –tietä. Se on säilyttänyt vanhan linjauksensa ja on pitkältä osuudelta koivurivien reunustama.
Perhonjoen yläjuoksulle muodostui vakituista asutusta 1540-luvulla, ja Veteli perustettiin Kokkolan kappeliksi Yliveteli-nimisenä 1639. Ensimmäinen kappelikirkko rakennettiin 1639, ja toinen 1679. Itsenäiseksi seurakunnaksi Veteli muodostettiin 1860. Nykyinen kirkko rakennettiin Heikki Kuorikosken johdolla 1838-1839. Piirustukset oli suunniteltu C.L. Engelin ja A.W. Arppen toimesta Intendentinkonttorissa 1833. Kellotapuli valmistui 1859. Kirkko rakennettiin pitäjän pohjoisosaan Vetelinkylään, mutta vielä 1920-1930-luvun taitteessa kirkon korjauksen yhteydessä suunniteltiin kirkon ja kellotapulin siirtoa 15 kilometrin päähän Räyrinkiin.
Vetelin kirkonseutu
Louhimies, Aku
Pengerkatu 11
Linnanmäellä Tatu ja Patu kirmaavat ympäri huvipuistoa ja ajavat vempeleissä. Törmäilyautot karkaavat käsisistä ja pojat joutuvat niillä aina Sörnäisten metroasemalle asti.
' " - - Helsingin edustalla on paljon linnakesaaria, mutta suurin osa niistä on Itä-Villingin kaltaisia kylmiä linnakkeita, joissa ei rauhan aikana ole vakituista miehitystä. Jonkinlaista vartiointia on tietysti järjestetty, mutta kuten kerroin, me olemme päässeet varsin pitkälle kenenkään huomaamatta. Saattaa olla, että Itä-Villingissä vartiomiehet käyvät vain silloin tällöin, koska saari on täynnä upseerien pieniä huviloita. Saaren vartiointi hoituu kesäaikana kuin itsestään. Mitään elektronista valvontaakaan emme ole huomanneet." ' (s. 132)
Helsingin edustan saaria valvotaan tiukasti molemmin puolin rajaa.
Hotel Arthur
Turun Sanomien toimitalo, Maalaistentalo ja Standardivuokratalo (Standardivuokratalo)
Sillanpää, F.E.
'Pohjoisesplanadi kylpi helteessä. Puistonpenkillä istuskeli mies, joka vaikutti jollain tavoin tutulta. -- Miehen vaaleanvihreä hellepaita ei erottunut puistokäytävää kulkevien ihmisten kesäasuista, mutta se oli silti tekijä, jonka perusteella Woodsin mieleen palautui Kauppatori. -- Hän ei katsonut taakseen vaan meni ravintola Kappeliin ja jäi vaatenaulakon viereen tarkastelemaan lasiverannan takaa avautuvaa puistoa.' (s. 64)
Yhdysvaltalainen Woods huomaa olevansa tarkkailussa kulkiessaan Pohjoisesplanadilla.
Siltasaarenkatu 12
Tuohikoivuntie
Vastaan tuli herrojen ja rouvien ryhmiä, he olivat lähteneet promenadille syödäkseen mämmiä Kaisaniemessä.
"Miltä kevät näyttää" (Helsingfors Tidningar 31/22.4.1846)
Eläkeläisten elämäntarinoita Kalliosta ja Vallilasta
Pasilan veturitallit, VR:n entinen konepaja sekä SOK:n edustavat funktionalistiset tuotantolaitokset Vallilassa muodostavat laajan 1900-luvun teollisuusympäristön. VR:n konepajan alue, joka on ollut Helsingin suurimpia teollisuuslaitoksia, on Sörnäisten satamaradan varteen rakentuneen laajan teollisuusalueen varhaisimpia tuotantolaitoksia. Kokonaisuus ilmentää liikenneyhteyksien ja erityisesti rautatien merkitystä pääkaupungin teollistumiselle. Pasilan veturitallit, konepaja ja SOK:n teollisuuskorttelit muodostavat laajan teollisuusalueen. Kolme veturitallia ja niiden toimistorakennus aivan pääradan tuntumassa muodostavat ns. Keski-Pasilan alueella merkittävän rakennuskokonaisuuden. Tiilirakennusten sarja jatkuu radan länsipuolella, missä on rautateiden pisin asuinrakennus, kolmikerroksinen Toralinna, jonka naapureina on puisia rautatieläisten asuinrakennuksia. Konepaja-alueella pääradan itäpuolella on seitsemän suurta tiilihallia, voimalaitos piippuineen sekä konttori- ja varastorakennuksia. Suuret hallit ovat alueen keskiosassa, konttori- ja varastorakennukset ovat osa alueen muusta kaupunkirakenteesta sulkevaa aitausta. Vaunujen valmistus on lopetettu ja alue on otettu uuteen käyttöön. Alueen länsiosassa konepajan rakennuksia on purettu ja niiden paikalle sekä entiselle ratapiha-alueelle on rakennettu 2000-luvulla uusia asuinkortteleita. SOK:n teollisuuskorttelit sijoittuvat välittömästi konepajojen läheisyyteen Sturenkadun, Aleksis Kiven kadun ja Teollisuuskadun väliseen kortteliin, joka on ollut teollisuusaluetta 1800-luvun lopusta alkaen. Punatiilisille konepajarakennuksille kontrastin muodostavan valkean, tilajärjestelyltään yhtenäisen tuotanto- ja varastorakennuskompleksin ovat suunnitelleet arkkitehdit Erkki Huttunen ja Valde Aulanko 1930-luvulla. Funktionalistisissa rakennuksissa sijaitsevat mm. kahvinpaahtimo, trikootehdas ja keskusvarasto. Korttelissa on tapahtunut uudisrakentamista, tuotanto- ja varastotiloja on muutettu toimistoiksi mutta sen kokonaisilme on edelleen yhtenäinen.
Helsingin veturitallit ja konepaja sijaitsivat 1860-luvulta lähtien keskustan ratapihalla, mutta alueen ahtaus pakotti etsimään uutta paikkaa. Veturivarikko päätettiin sijoittaa Pasilaan eli Fredriksbergiin 1897 ja seuraavana vuonna myös vaunujen valmistus päätettiin siirtää Pasilaan perustettavaan konepajaan. Teollisuuslaitoksia ohjattiin pois kaupungin keskustasta paitsi palovaaran vuoksi, myös kaupunkikuvallisista ja liikenteellisistä syistä. Sörnäisten satamaradan varteen kehittyi 1800- ja 1900-luvun taitteessa laaja teollisuusalue. Pasilan asemalla oli 1890 asemarakennuksen lisäksi kolme asuinrakennusta. Uusi veturitalli valmistui Pasilan seisakkeelle asemarakennusta vastapäätä 1899 ja samana vuonna valmistui myös rautateiden työväelle tarkoitetun asuinkasarmin Toralinnan ensimmäinen vaihe. Pasilan asemarakennus sijaitsi Toralinnan koilliskulmalla, kunnes sen paikka siirrettiin 1924 radan itäpuolelle. Uusi asemarakennus oli siirretty Vammeljoelta. Pasilan nykyisen aseman rakennustöiden yhteydessä 1980-luvun lopussa vanha puinen asema siirrettiin hieman itään Pasilan Veturitorille, jossa se toimii Rauhanasema-nimisenä monitoimitilana. VR:n Pasilan konepaja aloitti toimintansa 1903 ja sen keskeiset tuotantorakennukset, konttori ja ruokala rakennettiin rautatiearkkitehti Bruno Granholmin suunnitelmin 1900-1919. Konepaja-alueelle valmistui tuotanto- ja varastorakennuksia koko 1900-luvun ajan, etenkin 1970-luvulla. Alueen alkuperäinen käyttö loppui 2000-luvun alussa, jonka jälkeen sitä ryhdyttiin muuttamaan asuin- ja toimitilakäyttöön. SOK sijoittui Vallilan teollisuuskortteliin 1915. Osuusliike osti Fleminginkadun ja Pääskylänkadun kulmatontin, jossa 1800-1900-luvun taitteesta sijainneeseen Yhdistyneet Villatehtaat Oy:n lankakehräämöön sijoitettiin neulomo, kahvinpaahtimo, hedelmien pakkaamo ja sikuritehdas. Tuotannon kasvaessa Pääskylänkadulle rakennettiin kuusikerroksinen tehdasrakennus 1920 arkkitehti Valde Aulangon suunnitelmien mukaan. Rakennuksen laajennus valmistui 1929, jolloin myös ostettiin lisää korttelin rakennuksia, joihin sijoitettiin mm. tehtaiden ruokala ja myymälä. Arkkitehti Erkki Huttunen suunnitteli 1934-1938 SOK:n tehtaille suuren uudisrakennuskompleksin, johon sijoitettiin kahvinpaahtimo, keskusvarasto ja trikootehdas. Osuusliikkeen hallintaan tuli vuoteen 1937 mennessä lähes koko Sturenkadun ja Fleminginkadun välinen kortteli. Täysin SOK:n omistukseen kortteli tuli 1960. Pääkonttori rakennettiin 1987.
Pasilan veturitallit, konepaja ja SOK:n teollisuuskorttelit
Alppipuisto
Mitkä ovat määräykset terassituoleista Helsingissä? Kiinteistövirasto kieltää halvat muovituolit, pirttikalustot tai pitkät penkit terasseilla, jotka ovat kaupungin maalla. Määräys koskee noin 550 terassia.
Tarkk'ampujankatu 2
Puuristiä oli kirkon valmistumisesta lähtien moitittu liian pelkistetyksi ja riisutuksi, mutta Vilen oli pitänyt siitä aina. Siinä ei ollut mitään ylimääräistä, ei mitään naiivia tai kiiltokuvamaista niin kuin monissa alttaritauluissa. Se oli pelkkä paljas risti. Siinä oli kirkon syvin sanoma.
Huvilakatu 20-22
Erkkilä oli kaupunginmetsänhoitaja 1947-1951. Kirjassa luku E.E. Erkkilän aika.
Hämes-Havusen tilan mies- ja karjapihaan jakautuva umpipihakokonaisuus on edustavaa 1800-luvun eteläpohjalaista talonpoikaisarkkitehtuuria. Vauraan talonpoikaistalon asuinrakennuksista kaksikerroksinen isotupa on rakennettu 1827 ja pikkutupa 1860-luvulla. Kolmannelta sivulta pihaa rajaa pitkä aittarivi. Karjapihan eli tarhan sivuja rajaavat eläinsuojat ja lato. Umpipihan ulkopuolella on sauna, paja ja kaksi aittaa. Hämes-Havunen sijaitsee Kyrönjoen latvajoen varrella. Tilan ohi kulkeva maantie on osa vanhaa Kyrönkankaan tietä, joka on ollut käytössä jo keskiajalla. Hämes-Havunen sijoittuu valtakunnallisesti arvokkaalle Hyypänjokilaakson maisema-alueelle.
Kyrönjoen latvoilla sijaitseva Hyypänjokilaakso oli eräkaudella pohjalaisten, hämäläisten ja satakuntalaisten nautinta-aluetta. Pysyvän asutuksen jokilaakso sai 1500-luvun loppupuolella. Asutus levisi alkoi 1800-luvulla torppien ja talojen jakamisen jälkeen. Uudisraivaus jatkui alueella vielä sotien jälkeen. Havusen suvun kauhajokinen kantaisä Tyni Hannunpoika tuli Kyrönkankaantietä pitkin Kauhajoen Hyypänjokilaaksoon Hauholta 1627. Ensimmäinen rakennus oli joen varteen rakennettu kalamaja, jonka yhteyteen rakennettiin myöhemmin asuinrakennukset. Nykyiselle paikalle rakentaminen alkoi 1800-luvun alkupuolella. Kyrönkankaantien varrella sijaitseva Hyypän kylän Hämes-Havunen oli viimeinen Pohjanmaahan kuuluva talo ennen Pohjankankaan alkamista. Kauhajoelta alkava Kyrönkankaantie oli yksi Suomen keskiaikaisista pääteistä ja ainoa kesäaikaan kuljettava reitti Pohjanmaalta Satakuntaan ja Hämeeseen. Hämes-Havusen rakennukset restauroitiin 1977-1982 ja ovat museona avoinna yleisölle. Vanhemman renkituvan korvannut ja vanhaa rakennustapaa jäljittelevä ns. välirakennus valmistui 1980 arkkitehti Marjatta Leskisen suunnitelmin.
Hämes-Havusen umpipiha
Joskus kun tuntuu et ainoa lohtu On kaupunki jossa mä syntynyt oon Nä kivetyt kadut ja korkeat sillat Nä kalliot joilta näkee meren taa Mä kävelen luo puistojen vakavien patsaiden Joilta löytyy aina aikaa mua kuunnella refrain: Mä kävelen vaan läpi kaupungin Mä kävelen vaan läpi Helsingin Mä kävelen vaan en katso taakseni Kunnes talttuneet ovat murheeni Mä kävelen vaan kunnes tunnen maan Jäähtyneen jalkojen alla Kunnes tunnen varjojen väistyneen Joskus kun tuntuu et ainoa lohtu On kaupunki jossa mä syntynyt oon Nä vanhojen talojen sään piiskaamat katot Nä torit joiden hälinään voin piiloutua Mä kävelen kuunnellen lokkien kirkunaa Kallioille joilta näkee kauas meren taa refrain Mä kävelen vaan (3x) Mä kävelen vaan läpi Helsingin Joskus kun tuntuu et ainoa lohtu On kaupunki jossa mä syntynyt oon...
Green, Elmer
"Töölönlahdella on vapaana yksi kaupungin käyttöön tuleva korttelialue, jossa on voimassa Töölönlahden asemakaava vuodelta 2002. Korttelialue on liike- ja toimistorakennusten aluetta. Töölönlahden korttelialueelle on mahdollista rakentaa uudisrakennus. Töölönlahden kortteli 2014 sijaitsee Musiikkitaloa vastapäätä ja Sanomatalon pohjoispuolella."
Suunnitteilla oleva keskustakirjastorakennus sijaitsisi tällä tontilla.
Miinalaboratorio
Ajankohtaista Lonnan saaren siirryttyä puolustusvoimilta Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan vuonna 1999 rakennusten kunnostustyöt aloitettiin huonokuntoisimmasta. 1880-luvulla rakennetun hirsirunkoisen miinalaboratorion alimmat hirret olivat päässeet huonoon kuntoon sadevesien kerääntyessä rakennuksen ja viereisen kallion väliseen solaan. Runkoa kunnostettaessa kävi ilmi, että vuotava peltikatto oli myös saanut aikaan tuhoa merenpuoleisen seinän yläosissa. Haitta-ainetutkimusten perusteella alapohjan täytteisiin oli kertynyt laboratorioajalta raskasmetalleja, mm. elohopeaa. Sen vuoksi alapohjat purettiin kokonaisuudessaan ongelmajätepurkutyönä. Kunnostustyön periaatteena oli säilyttää rakennuksen luoteispäähän 1930-luvulla kunnostettu asunto tuon ajan asussa. Kaakkoispäässä puolestaan korkeammat huoneet ja koristeelliset rapatut kattolistat kertovat rakennuksen varhaisemmista vaiheista. Hirsiseinien kunnostuksen jälkeen seinät tikutettiin ja rapattiin sisäpuolelta entisenlaisiksi. Ikkunat ja väliovet kunnostettiin ja huonejako säilytettiin ennallaan. Luoteispään kahden huoneen ja keittiön käsittävään huoneistoon rakennettiin eteisen komeroiden tilalle kylpyhuone. Kaakkoispäätyyn palautettiin 1970-luvulla purettu kuisti, johon sijoitettiin WC ja tuulikaappi. Kahden julkisivun myöhemmin tehdyt laudoitukset palautettiin vanhaan asuunsa säilyneiden julkisivujen mallin perusteella. Myös yksi 1930-luvun jälkeen umpeen laudoitettu ikkuna palautettiin käyttöön. Yläpohja lisäeristettiin puhallusvillalla. Rakennukseen liittyvän vesisäiliön puiset suojarakenteet uusittiin lukuunottamatta hirsiosia. Rakennus liitetään syksyllä 2007 rakennettuihin Lonnan saaren vesi-, viemäri-, sähkö- ja televerkostoihin. Pohjapiirros. Huone no 8 oli rakennuksen alkuperäinen eteinen, jossa sijaitsivat lämmitysuunit ja jota ympäröivät paloturvallisuussyistä paksut tiiliseinät. Myös lattia on ladottu tiilistä. Vasemmalla laboratoriosali, joka jaettiin väliseinillä kahden huoneen ja keittiön asunnoksi 1930-luvulla (huoneet 1-4 ja 7). Juomavesisäiliö rakennuksen edessä on ilmeisesti rakennettu 1920-luvulla. Toteutusaika: 2002-2008 Kerrosala: 160m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Heikki Lahdenmäki Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy/ Eero Kotkas Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen LVI-suunnittelu: Akvedukti Oy/ Markku Kallio Väri- ja tapettitutkimukset: Suomenlinnan hoitokunta/ Riitta Karjalainen ja Sari Salo Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén Rakentajat eri vaiheissa: MarHar-Rakennus Oy, Suomenlinnan hoitokunta ja Helsingin avovankila, Suomenlinnan osasto LVI-työt: Suomenlinnan hoitokunta Sähkötyöt: Are Oy
Historia (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Laboratorion suunnittelu aloitettiin vuonna 1881. Valmistumisvuodeksi on insinöörikomennuskunnan selostuksissa annettu milloin vuosi 1887, milloin 1890. Rakennuksen paikka oli saaren pohjoisrannalla kalliojyrkänteen ja rannan välissä, joten alueesta tehtiin tarkat korkeusmittaukset ennen perustan rakentamista. Kivijalka lienee valmistunut 1884. Vuodelta 1886 on olemassa piirustus saaren rakennusten varustamisesta ukkosenjohdattimilla. Laboratoriosta esiintyy tässä kuvassa fasadi ja leikkaus, mutta rakennus ei kuitenkaan liene ollut valmis, koska se on merkitty saman vuoden asemapiirustukseen katkoviivalla. Vasta vuodelta 1889 on olemassa piirustus, jonka otsikossa puhutaan hirsisestä laboratoriosta n:o 10, joka rakennettiin vuonna 1884 tehdyn kivijalan päälle. Rakennuksen on täytynyt valmistua siis viimeistään vuonna 1889, koska se tuolloin taas esiintyy ukkosenjohdattimien kustannuslaskelmapiirustuksessa. Vuosilta 1887 ja 1889 on pari piirustusta, jotka esittävät laboratorion ja verstaan kalustusta: työpöytiä ja koneita. Alussa mainittu vuosiluku 1890 merkinneekin laboratorion valmistumista käyttökuntoon myös sisustuksen osalta. Miinalaboratorio oli alunperin pohjakaavaltaan paritupatyyppinen: eteinen sijaitsi keskellä ja sen takana oli huone vartijoita varten, eteisen molemmin puolin olivat rakennuksen levyiset verstas- ja laboratoriohuoneet. Koska rakennus sijaitsi kalliojyrkänteen ja rannan välissä, alas ovelle johti pitkä puinen, kaiteella varustettu luiska askelmineen. Ulko-ovi oli alunperin suunniteltu keskelle rakennusta ja sen molemmille puolille kaksi ikkunaa, joista yksi kuului eteistilaan. Vuoden 1888 piirustuksessa ulko-oven ja ikkunan paikka oli kuitenkin vaihdettu niin, että ovi tuli sijaitsemaan keskiakselin itäpuolella. Eteisestä, jonka seinät oli tiilestä, johti ovet molempiin päätyhuoneisiin. Länsipäädyn huone oli leveämpi käsittäen kaksi ikkuna-akselia ja siitä johti ovi eteisen takana olevaan huoneeseen, joka oli tarkoitettu vartijoille. Itäosan huone oli pienempi, vain yhden ikkuna-akselin levyinen ja siitäkin johti ovi vartijoiden huoneeseen. Eteisessä oli lisäksi kaksi lämmityslaitetta, toinen oli pohjaltaan takkaa muistuttava uuni, toinen suorakulmainen pystyuuni, jonka peräosa ulottui länsipään huoneen puolelle lämmittäen sitä. Järjestely johtui todennäköisesti kipinävaarasta. Itäpäädyn huoneessa oli normaali pystyuuni. Vuoden 1889 kuvassa katolla on kaksi savupiippua, joissa on vedon ja tuuletuksen tehostamiseksi rakennetut jatko-osat. Leikkaukseen on myös huolellisesti piirretty rakennuksen vesikourut ja syöksytorvet. Rakennus toimi vielä 1900-luvun alussa laboratoriona, itäpäädyn huone miinatarvikkeiden lämpimänä varastona. 1930-luvulta lähtien aina vuoteen 1981 asti rakennusta käytettiin asumiseen ja sisätiloissa tehtiin muutoksia huonejaoissa. Myös ulko-oven ja eteisen paikkaa on muutettu, ne sijaitsevat nyt entisen eteisen länsipuolella. Itäpäätyyn on lisäksi puhkaistu uusi ulko-ovi. Eteläsivun edustalle, alkuperäisen ulko-oven kohdalle on lisäksi tehty harjakattoinen kivi- ja hirsirakenteinen vaja, joka lienee tarkoitettu vesijohdon pumppuasemaa varten. Vuodesta 1989 lähtien rakennus on ollut Suomenlinnan päällystöyhdistyksen käytössä vapaa-ajan toimintoihin. Yhdistys on tehnyt rakennuksen sisätilossa kunnostustöitä. (Liisa Eerikäinen 1996) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 10. Lähteet: KA VSA 15557, 15736, 17040, 17044, 17061. KA VSA, RakH Hk6 20, 59-62, 66, 76, 77, 139, 140. MV SL VIK LO 2, 3, 7, 8, 10, 57, 64.
Mitä kaikkea Helsingin Energian Vuosaaren ja Salmisaaren voimalaitosten piipuista tulee ulos? Hanasaaressa ja Salmisaaressa käytetään energianlähteenä kivihiiltä ja öljyä, ja niiden tupruttelun vuoksi ilmaan pääsee muun muassa rikkidioksidi-, typenoksidi-, hiilidioksidi- ja hiukkaspäästöjä sekä raskasmetalleja. Vuosaaressa käytetään puolestaan maakaasua, minkä vuoksi ympäristöön pääsee typenoksidi- ja hiilidioksidipäästöjä. Lisätietoja eri päästöistä löytyy Helsingin Energian sivuilta: http://www.helen.fi/energia/paastot.html Muita lähteitä: http://www.tekniikkatalous.fi/energia/article77365.ece http://www.helen.fi/energia/energialahteet.html http://www.helen.fi/energia/vuosaari.html http://www.ymparisto.fi/download.asp?contentid=92247
Ravintola Kolme Liisaa
Murmurecordings
Katariinan isä on jättänyt perheensä kauan sitten eikä hänestä ole kuulunut sen koommin. Isän kuoltua Katariina saa tietää, että hänellä on kaksi sisarta ja veli.
Arabianrannan kirjasto
Elokuvassa ollaan Kulosaaren kasinon rannalla. Keskustelu ryöstösuunnitelmasta tehdään Kasinolla.
Seger, Bob
Peltokangas, Pasi
Laajoja järvialueita halkovan harjujakson solmukohdassa sijaitsevan Kangasalan kirkonkylää ympäröivät Liuksialan ja Vääksyn kartanot ovat 1500-luvun Suomessa voimakkaimmin Vasan kuningassuvun historiaan liittyneet kartanot. 1700-luvulla poikkeuksellisesti harmaakivestä rakennettu kirkko, kartanot ja suurtilat laajoine viljelymaisemineen kuvastavat vauraan suurtilapitäjän ydinalueen rakentumista 1500-luvulta 1900-luvun alkuun. Kangasalan keskustassa oleva 1760-luvulla luonnonkivestä rakennettu kirkko on ensimmäisiä Tukholman yli-intendentinviraston suunnitelmien mukaan rakennettuja länsitornillisia ristikirkkoja. Jyrkkä, päädyistä aumattu katto on katettu paanuin. Kirkkoa on korjattu 1890-luvulla Josef Stenbäckin ja 1980-luvulla Seppo Rihlaman suunnitelmin. Puistomaista kirkkomaata rajaa kiviaita. Liuksialan 1500-luvulta periytyvä kartano sijaitsee pienien järvien, Kirkkojärven ja Ahulin sekä suuremman Roineen välissä olevalla laajalla viljelyaukealla. Liuksialan kartanopihan ympärillä on laaja ja hyvin hoidettu puisto. Puiston itäpuolella olevan Pikku-Liuksialan tilan huvilamainen päärakennus lienee vuosisadan vaihteen tienoilta. Merkittävä maisemallinen elementti on Liuksialan kartanoon johtava, viljelyaukeaa halkova, yli kilometrin pituinen koivukuja. Kartanon vanhalla paikalla olevan puisen päärakennuksen ulkoasu on vuodelta 1902. Rakennuksen alla sijaitsevan kivikellarin on arveltu olevan 1500-luvulta. Tilustien varrella on väentupa ja punatiilinen navetta 1890-luvulta. Kulttuurimaisemaan kuuluu lisäksi Liuksialan kappeli. Vääksyn kartano rakennuksineen on rakennettu 1900-luvun alkupuoliskolla. Kartanon vanhin rakennus on perimätiedon mukaan Kaarina Hannuntyttären aikana rakennettu kivikellari. Vääksyn jokivarressa on kartanon mylly, sähkölaitos, kartanomeijeri ja 1860-luvulla paikalle siirretty entinen Kuohun kylpylärakennus. Kartanoalueella on lisäksi useita 1920-luvulla rakennettuja työväen asuinrakennuksia. Vääksyn kartanon puisto on periytyy 1800-luvun alkuun. Kirkkoharjun pohjoispuolella levittäytyy Vesijärven rannalla viljelystasanko, jota elävöittävät pappilan, Sorolan kartanon ja Tavelan tilan talouskeskukset, puistokujanteet ja puutarhat. Sorolan kartanon kaksikerroksisessa päärakennuksessa on sekä klassistisia että funktionalistisia piirteitä. Tavelan tilan pihapiiriin kuuluu 1858 valmistuneen arkkitehtuuriltaan Liuksialaa muistuttavan päärakennuksen lisäksi Mummula ja talousrakennuksia vuosisadan vaihteesta. Kartanoiden lisäksi alueella ovat kirkkoherran ja kappalaisen pappilat sekä Karttialan ja Saikun eli Noormarkun rakennusryhmät.
Kangasala mainitaan 1366 omana pitäjänä. Keskiajalla pitäjän kirkko oli Liuksialassa. Herttualaan, nykyisen kirkon tuntumaan rakennettiin ensimmäinen kirkko 1645. Kivikirkkojen rakentaminen yleistyi keskiajan jälkeen vasta 1700-luvun loppupuolella. Ruotsin yli-intendentinviraston kirkkomääräysten takana oli hyödyn aikakauden valvonnan lisääntymisen lisäksi paloturvallisuus ja pelko metsävarojen loppumisesta. Kangasalan kivikirkko rakennettiin 1764-67 Antti Piimäsen ja muurarimestari Kustaa Rosenbergin johdolla. Myöhemmin valmistunut torniosa sortui 1782. Uuden tornin piirustukset laadittiin Tukholmassa ja muurarimestari Juho Ahlströmin rakentama uusi torni valmistui 1800. Kangasalan vanha kirkonkylä, Liuksiala, muodostettiin 1556 kuninkaankartanoksi, joka läänitettiin 1577 leskikuningatar Kaarina Maununtyttärelle. Kartanon myöhempiä omistajia olivat Sigrid Vasa, Åke Tott, Klaus Tott ja amiraali Lorenz Creuz vanhempi. Vuodesta 1821 tila oli Meurman-suvun hallinnassa. 1800-luvun jälkipuolella Liuksialaa isännöi valtiopäivämies Agathon Meurman. Liuksialan puinen päärakennus valmistui 1804. Nykyiseen asuunsa se muutettiin 1902 (Berndt Blom). Liuksialan kivinen kappeli on pystytetty 1917-32 Josef Stenbäckin piirustusten mukaan pitäjän ensimmäisen kirkon sakastin paikalle. Vääksyn kartano oli 1500-luvun alusta Wäxjöstä kotoisin olevan Westgöta-suvun rälssitilana. Jouduttuaan kuninkaan epäsuosioon 1555 suvun täytyi luovuttaa kartano kruunulle. Herttua Juhana lahjoitti kartanon rakastajattarelleen Kaarina Hannuntyttärelle mentyään naimisiin Katarina Jagellonican kanssa. Vääksyn kartano säilyi Kaarina Hannuntyttären jälkeläisten omistuksessa lähes kahdensadan vuoden ajan. Vääksyssä toimi useita myllyjä sekä konepajateollisuutta 1800-luvulla. 1900-luvulle tultaessa tila rappeutui. Tehtailija Antti Ahlströmin nuorin poika osti kartanon 1917 ja Ahlströmin aikana rakennettiin suurin osa nykyisistä tuotanto- ja asuinrakennuksista. 1800-luvun puolivälissä rakennettu Vääksyn päärakennus paloi 1942. Nykyinen päärakennus rakennettiin useassa vaiheessa vuodesta 1945 lähtien, myös kartanon talousrakennukset rakennettiin 1900-luvulla. Sorolan kartano muodostui 1600-luvun keskivaiheilla kahdesta tilasta. Päärakennus rakennettiin 1933-1935 (A. Eränen). Tavelan vanhan ratsutilan päärakennus valmistui 1858 ja nykyisen koristeellisemman asunsa se sai 1890-luvulla. Kirkkoherran pappilan kivinen päärakennus rakennettiin 1917 (H. Tiitola), kappalaispappilan puinen päärakennus oli valmistunut jo 1870-luvulla.
Kangasalan kirkko, kartanot ja suurtilat (Tursola ja Sorola)
Hämeen linna on Turun linnan ohella tärkein keskiaikainen linnamme. Linna kuvastaa Hämeenlinnan merkitystä Hämeen sotilaallisena, hallinnollisena ja taloudellisena keskuksena keskiajalta alkaen. Hämeen linna liittyy myös maan vankeinhoidon historiaan. Keskiaikainen Linna sijaitsee Hämeen tärkeimmän vesireitin varrella Vanajaveden kapeikossa, keskellä rautakaudelta asti tiheimmin vakituisesti asuttua Kanta-Hämeen aluetta. Hämeen linna käsittää päälinnan, kehämuurirakennukset ja niitä ympäröivät vallit. Päälinnan vanhin osa on harmaakivestä muurattu nelisivuinen leirikastelli, jonka rakentaminen alkoi 1200-luvun puolivälin jälkeen. Sen sisäpuolella on 1300-luvun alkuun mennessä valmistunut nk. harmaakivilinna neliömäisen pihan ympärille sijoittuvine holvattuine huoneineen. Kolmannesta rakennusvaiheesta, 1300-luvun puolivälistä on linnan portin kohdalla ulkoneva, harmaakivinen asuintorni, ns. Kukkotorni. Linnan tiilestä muurattu palatsikerros on 1400-luvun alusta. Linnan tornit yhdistävä puolustuskäytävä on viimeisestä keskiaikaisesta rakennusvaiheesta. Päälinnaa ympäröi esilinna. Linnan nykyinen ulkoasu on pääosin 1700-luvun alkupuolelta, jolloin linna muutettiin viljavarastoksi ja varikkokäyttöön. Linnan keskiaikaisessa harmaakivestä ja tiilestä muuratussa kehämuurissa on 1560-luvulta peräisin oleva tykkitorni. Kehämuurissa on linnan uusimisen yhteydessä rakennetut eteläinen, läntinen ja pohjoinen kehämuurirakennus. Eteläinen kehämuurirakennus eli kruununleipomo on 1740-luvulta. Esilinnan pihalla sijaitsevat rakennukset, kuten päävartio- ja arestirakennus ovat vuodelta 1783. Kehämuurin ulkopuolella olevat tenalji-vallit ovat venäläiskauden alkupuolelta. Hämeen linna otettiin 1836 kokonaan vankilakäyttöön. Linnan länsipuolella sijaitseva Hämeen lääninvankila koostuu kolmesta rakennuksesta, 1844 valmistuneesta Kronoborgin ojennuslaitoksesta, 1872 rakennetusta lääninvankilan selliosastosta ja vankilan verstasrakennuksesta. Ojennuslaitos muodostuu kolmesta neliömäisestä rakennusosasta, joista keskimmäinen on kaksikerroksinen. Lääninvankilan selliosasto on tiilestä muurattu kolmikerroksinen vankilarakennus, jossa sellit sijaitsevat avoimen kolmen kerroksen korkuisen keskusosan molemmin puolin. Hämeen linna on osa " Vanajaveden laakso ja Aulanko" - nimistä valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Hämeen linna oli Hämeen maakunnan hallinnollinen ja taloudellinen keskus keskiajalta 1600-luvulle, minkä jälkeen se toimi mm. varikkona ja vankilana. Hämeen linnan perustajana pidetään Mauno Ladonlukkoa, jonka hallituskaudella 1275-90 linnan paikaksi määrättiin Hämeen rautakaudelta asti tiheimmin asutulla alueella Vanajaveden kapeikossa sijaitseva saari. Linnaa edelsi Hakoisten linnavuori, jota ehdittiin linnoittaa jossain määrin 1200-luvulla. Harmaakivistä linnaa korotettiin 1350-luvulta alkaen tiilirakenteilla, samalla linnan luonne muuttui sotilaskäytöstä yhä enemmän asuin-ja hallintokäytöön. Tällöin rakennettiin mm. Kuninkaansali ja Kuningattarenkammio. Aikakauden tyylilliset vaikutteet, gotiikka, tulivat Pohjois-Saksasta. Keskuslinnan nykyinen asu syntyi 1400-luvun ja 1500-luvun vaihteessa, jolloin kulmatornit rakennettiin. Kehämuuriin suunnitelluista tykkitorneista valmistui vain itäinen tykkitorni 1559. Ruotsin ja Venäjän välisestä rajasta kauaksi jääneen linnan varsinaiseksi käytöksi vakiintui 1700-luvulla varikkotoiminta. Linna muutettiin ensin 1720-luvulla kruunun viljavarastoksi ja 1730- ja 1740-luvulla kehämuuriin liitettiin kruununleipomo. Linnoittamista jatkettiin Ruotsille tappiollisten sotien jälkeen 1700-luvun loppupuolella ja 1800-luvun alkupuolella, jolloin valmistuivat bastionit ja tenaljit kehämuurin ulkopuolelle. Hämeen linnan sotilaallinen käyttö päättyi 1837, jolloin päälinna muutettiin C.L. Engelin suunnitelmien mukaan vankilaksi. Prokuraattori K.J. Walleen ehdotti kenraalikuvernöörille työ- ja ojennuslaitoksen perustamista. Uudenmaan ja Hämeen läänejä varten tarkoitettu laitos päätettiin sijoittaa Hämeenlinnaan linnan yhteyteen. Arkkitehti A.F. Granstedtin intendentinkonttorissa suunnittelema ojennuslaitos rakennettiin linnan viereen vuosina 1841-44. Ojennuslaitos lakkautettiin 1869 ja sen tilat päätettiin käyttää perustettavan kuritushuoneen tarkoituksiin. Kuritushuoneen uuden sellivankilan suunnittelu annettiin arkkitehti L. I. Lindqvistille, joka oli tehnyt ensimmäiset suunnitelmat jo 1868. Uudenaikainen, maamme ensimmäinen sellivankila oli valmiina 1872. Linna muutettiin naisvankilaksi 1881. Linnan käyttö vankilana päättyi 1953, jonka jälkeen linnan laaja ja perusteellinen entistämistyö aloitettiin 1956. Linnan entistämissuunnitelman laati professori N.E. Wickberg. Päälinna avattiin yleisölle 1980. Vankilarakennukset siirtyivät Museoviraston hallintaan 1993, jolloin Hämeen lääninvankila sai uudet tilat. Lääninvankilan rakennukset avattiin yleisölle vankilamuseona 1997.
Hämeen linna
Kaisaniemenkatu 1
Huberin talo
Kaivopuiston ristit
Kruunuvuori
Riuttalan kylän Riuttalan pihapiirin rakennuskanta on monipuolinen esimerkki talonpoikaisrakentamisesta. Se tuo tärkeän pohjoissavolaista asumistapaa ja maanviljelyselinkeinoa kuvastavan lisän Suomen talonpoikaisarkkitehtuurin kokonaisuuteen. Riuttalan talonpoikaistalo sijaitsee Riuttasjärvestä nousevalla peltorinteellä. Neljältä sivustalta umpeen rakennettu asuinpiha on lähellä metsänrajaa. Umpipihan muodostavat päärakennus eli pihakartano, pihanpää, navetta-sikala ja aittakartano. Riuttalan rakennuskantaan kuuluu kaikkiaan 26 rakennusta, joista nuottakota, pyykkikota, lypsykatos ja lato sijaitsevat aivan järven rannassa. Päärakennus on vuodelta 1852. Se on Pohjois-Savolle tyypillinen vuoraamaton hirsirunkoinen parituparakennus, jossa on ulkoeteinen, porstua, kaksi kamaria sekä porstuasta erotettu kamari ja ruokahuone. Pihanpää on alkuaan ollut kesä- ja vieraskäytössä.
Ensimmäinen tieto Riuttalasta on 1650-luvulta, jolloin se mainitaan Pehr Brahen teettämässä Kajaanin vapaaherrakunnan kartassa. 1700-luvulta saakka Riuttala oli saman suvun (Tiitinen-Korhonen-Ikäheimo) omistuksessa. Riuttalan talonpoikaiskulttuurin suojelusäätiö hankki 1975 haltuunsa Riuttalan talon ja 14 hehtaarin määräalan säilyttääkseen kohteen pohjoissavolaisen talonpoikaiskulttuurin muistomerkkinä. Samana vuonna käynnistettiin korjaustyöt ja Riuttala voitiin pian avata yleisölle.
Riuttalan talomuseo
Leikkipuisto Ulvila
Kurtiini von Törne-Gerdes
Kurtiinin rakennustyöt alkoivat vuonna 1751 ja saatiin päätökseen vuonna 1754. Kurttiini laskee kaponieeri Törnestä kaponieeri Gerdesiin päin. Syytä tähän vinouteen ei ole pystytty tyydyttävästi selvittämään, mahdollisesti on ollut tarkoitus, että kaponieeri Törnestä olisi voinut tulittaa Särkänsalmen suuntaan edessäolevien puolustuslinjojen yli. Kurtiinissa oli alkuaan seitsemän kasemattia kummassakin kerroksessa. Alakerroksessa kaksi näistä muodosti kurtiiniportin. Alkuperäiset portit olivat hyvin kapeat. Toisen kerroksen kaikki kasematit ja pohjakerroksen kolme keskimmäistä kasemattia olivat tynnyriholvattuja. Useimmissa ensimmäisen kerroksen ja kaikissa toisen kerroksen kasemateissa oli eteläseinällä ulospäin kapenevat tykkiaukot, jotka oli rauhan aikana varustettu ikkunoin. Pohjoisseinä oli sen sijaan aukoton. Kurtiinin harjalla oli kreneloimaton rintamuuri. Kurtiinirakennusta käytettiin sekä majoitukseen että varastotiloina. Venäläisen kauden alussa, vuonna 1809 itäinen kurtiiniportti levennettiin nykyiseen asuunsa. Eräitä muutoksia tehtiin myös julkisivujen muissa aukotuksissa. Rakennusta käytettiin mm. kenraalikuvernöörin arkiston säilytyspaikkana, ruutivarastona, asuntoina ja linnoitusvankien säilytyspaikkana. Lisäksi rakennuksessa oli keittiö ja muita varastoja. Vuosina 1825-1835 oli Särkällä vangittuina kolmessa eri vaiheessa kaikkiaan yhdeksän ns. dekabristikapinaan osallistunutta kapinallista, joiden jälkeenjääneistä muistiinpanoista käy ilmi, että rakennus kärsi jatkuvasti vuotavista katoista. Kylmissä ja kosteissa oloissa vankien sairastavuus oli suuri. Rakennus katettiin peltikatolla vasta vuosina 1838-39, kuten kaponieeritkin, ja katto uusittiin jälleen vuonna 1871. Kattojen rakentamisesta huolimatta rakennus oli kuitenkin tyhjillään liiallisen kosteuden vuoksi venäläisen kauden loppuajan. Särkänlinnan siirryttyä Merenkävijät ry:n hallintaan alettiin kurtiinin ullakkokerrokseen rakentaa ravintolaa. Suunnitelmista vastasi arkkitehti Oiva Kallio. Entinen rintavarustus jäi osaksi ravintolasalin seinää, ja seinää jatkettiin puisena sellaiseen korkeuteen, että katon alle saatiin rivi ikkunoita. Ravintolan sisäänkäynti sijoitettiin kurtiiniportin viereiseen kasemattiin portin itäpuolelle. Kerroksien välinen välipohja purettiin uuden portaan tieltä. Kasemattiin portin länsipuolella sijoitettiin wc-tilat. Ravintola aloitti toimintansa vuonna 1923. Rakennuksessa on edelleen kesäravintola ja Merenkävijät ry:n toimitiloja ja varastoja. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 175 Lähteet: KA VSA 17044. KrA L 1-38. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL Valokuvakokoelmat. MV SL VIK SÄ 27-50. Midy, Isabelle: Dekabrister på fästning i Finland. HTF 3.1993 Pettersson, Lars, 1947. Särkänlinnan vaiheita. Merenkävijät ry:n vuosikirja.
Nyrkkeilijät, patsas
Taiteilija
"Kirjastossa on vain puolet kurssikirjoista. Kansainvälisen hitsausneuvojan opas pitäisi tilata varastosta, sanoo tyttö tiskin takana. Lupaa hakea sen puolen tunnin sisään ihan ystävällisyyttään. Ei. Sitä ei ole aikaa jäädä odottamaan." (s. 140)
Kallion kirjastosta Niila käy etsimässä kurssikirjoja.
"Abbaa, Dylania ja Beatleseja soitetaan Kalevankadun kellarissa hiljaisemmalla volyymilla kuin kesällä, ja yhä useampi liittyy nurkassa istuvaan asialliseen, kuivakkaan seurueeseen, jossa suunnitellaan uuden yhdistyksen perustamista." (s. 72-73)
Kalevankadulla sijaitsi homojen ja lesbojen salainen kokoontumispaikka.
Marinadin talo
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 4 : Käpylä
Solveig syntyy ei-toivottuna lapsena juuri ennen sotia työläisperheeseen. Romaani kuvaa Solveigin lapsuutta ja nuoruutta Helsingissä. Kivenhakkaajankadulla sijaitsee Solveigin ensimmäinen koti, jossa hän asuu yhdessä isän, sekä fafan ja famun kanssa, hänen äitinsä on jättänyt perheen.
Vilppulan ja Kolhon rautatieasemat (Vilppulan rautatieasema)
Löytyisikö netistä karttaa, jossa näkyisi selvästi Helsingin eri kaupunginosien rajat? Vai onko niitä ylipäätään määritelty kovin tarkasti? Kaupunginosien rajat löytyvät Helsingin kaupungin tietokeskuksen sivuilta klikkaamalla peruspiirien linkkejä. http://www.hel2.fi/tietokeskus/helsinki_alueittain_2005/
Martti Kononen on joutunut Töölöön evakkoon. Hänen Liisankadun asunnossaan tehdään putkiremonttia eikä siellä pysty asumaan.
Väänänen, Kari
byråer
toimistot (rakennukset)
offices
"Peacockissa soitti Mario Weberin orkesteri ja verkkosukkainen neitonen pyöritteli/ numerosydämiä. Vuoristorata kolisi ja maailmanpyörästä näki hetken aikaa yli kaupungin./ Vedenneito Lippe Hokkanen putosi laudaltaan taiteilija Kari Suomalaisen vaimoksi." (s. 169)
Aho, Juhani
Yttergrundin majakka on sekä ulkoasultaan, interiööreiltään että tekniikaltaan maamme parhaiten säilyneitä historiallisia majakkarakennuksia. Kohteen arvoa lisäävät siihen liittyvät majakan henkilökunnan rakennukset sekä vanha luotsiasema. Yttergrund on edelleen toimiva merimajakka. Majakkatorni kuuluu 1800-luvun lopulla rakennettujen rautamajakoiden joukkoon. Rakennuksena se on kuitenkin poikkeuksellinen, eikä sillä ole rakennushistoriallisia vastineita. Södra Yttergrund -nimisellä kalliosaarella graniittijalustalla seisova teräsrunkoinen, rautalevyillä päällystetty torni on 43,6 metriä korkea. Majakan valolaitteet koostuvat kahdesta päällekkäin asennetusta Fresnell-linssistöstä teknisine laitteineen. Majakan eteläpuolella on majakkayhteisön rakennuksia. Nuorin asuinrakennus on valmistunut 1931, muut pihapiirin rakennukset 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta on toteutettu tyyppipiirustusten mukaan. Rakennusryhmän ympärillä on merkkejä pienialaisista viljelyksistä ja niiden raivauksessa syntyneitä kiviaitoja. Majakan länsipuolella on luotsivartiotupa ulkorakennuksineen. Rakennus periytyy majakkaa edeltävältä ajalta ja on olemukseltaan tyypillinen 1800-luvun vartiotupa. Luotsiasemaan kuuluu historiallisessa asussa oleva purjevaja.
Selkämeren keskiosan rannikko varsinkin Siipyynniemen tienoilla oli vielä 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla Pohjanlahden merenkulun pimeimpiä alueita. Vuonna 1880 perustettu majakkakomitea ehdottikin, että Kasa Storbådanin luodolle rakennettaisiin rautainen majakkatorni. Rakennuspaikaksi valittiin kuitenkin kolme meripeninkulmaa pohjoisempana sijaitseva Södra Yttergrundin saari, jossa oli jo entuudestaan luotsipaikka rakennuksineen. Urakan sai 1890 hoitaakseen Helsinkiläinen Kone & Siltarakennus. Valolaitteet tilattiin pariisilaiselta Barbier & Co:lta. Valmistuttuaan majakka oli pohjoismaiden korkein. Yttergrundin valo sytytettiin ensimmäisen kerran 18.9.1892. Majakka restauroitiin sen satavuotisjuhliin. Majakkamestarille ja kahdelle majakanvartijalle tarkoitetut rakennukset valmistuivat niin ikään 1890-luvun alussa. Kesällä 1931 majakka muutettiin kaasukäyttöiseksi, jolloin lopetettiin kaksi majakanvartijan virkaa. Majakka automatisoitiin 1963, jolloin loputkin majakanvartioista poistuivat asemapaikaltaan. Luotsitoiminta saarella loppui 1920-luvulla.
Yttergrundin majakka- ja luotsiyhdyskunta
Juantehtaan (Strömsdal) ruukki on Suomen vanhin ja parhaiten säilynyt järvimalmia hyödyntänyt Savon ruukkikokonaisuus. Savon järvimalmiruukit kuvastavat rautateollisuuden uuden painopisteen syntymistä 1800-luvun alun muuttuneissa valtiollisissa olosuhteissa Itä-Suomeen, jossa raudan lähteenä olivat järvi- ja suomalmi. Strömsdal Juankoskella on ainoa jo Ruotsin vallan aikana perustettu järvimalmiruukki. Strömsdalin ruukki on perustettu 1746 Vuoksen vesistöön kuuluvien Vuotjärven ja Akonjärven väliseen Juankoskeen. Vanhan ruukkialueen rakennuskanta on suurelta osin 1800-luvun jälkipuoliskolta, taloudellisen vapautumisen ajalta. Erityisesti ruukkitoimintaan liittyneet tuotantorakennukset ovat tärkeimmiltä osiltaan yhä jäljellä. Teollista toimintaa entisten ruukkirakennusten tuntumassa ovat jatkaneet kartonkitehdas ja viiratehdas. Ruukkiyhdyskuntaan kuuluvat ruukinkartano (1826), virkailija- ja työväenasunnot talousrakennuksineen sekä monet ruukkiyhteisön toimintaan liittyneet rakennukset. Ruukinkartano on tehdasrakennusten länsipuolella korkean rantapenkereen päällä. Ruukinkartanon länsipuolella on kaksi virkailija-asuntoa "Taivaanpankko" (1872) ja "Alakyökki" (1864) samanikäisine talousrakennuksineen. Työväenasunnot ovat ryhmittyneet lähinnä kahdelle alueelle, Pikonniemelle johtavan tien varrelle ja Hussalanmäelle kartonkitehtaan pohjoispuolelle. Kouluksi ja kirkoksi rakennettu tehtaankirkko on valmistunut 1864. Kaksi suurta, tyypiltään ainutlaatuista tiilistä hiiliuunia (1890) on ruukinkoskelta noin 1,5 kilometriä luoteeseen Pikonniemen kärjessä.
Savon keskisen kihlakunnan manttaalikomissaari Brynolf Brunou sai 1746 Kuninkaalliselta Vuorikollegiolta luvan masuunin, kankirautavasaran ja kahden ahjon perustamisluvan syvälle Savon erämaahan Juankosken partaalle. Toimintansa aloitti Suomen ainoa Ruotsin vallan aikainen järvimalmimasuuni. Harvaanasutun seudun talonpojat olivat jo aikaisemmin valmistaneet rautaa pienissä harkkohyteissä. Suomen vanhimmat rautaruukit läntisellä Uudellamaalla toimivat Ruotsista tuodun vuorimalmin varassa. Suomen liittäminen Venäjään 1800-luvun alussa vaaransi kuitenkin raudan tuonnin Ruotsista ja Suomessa oltiin pakotettuja etsimään vaihtoehtoisia keinoja raaka-aineen saamiseksi. Järvi- ja suomalmin hyödyntäminen merkitsi uusien ruukkien perustamista järviseuduille Itä-Suomeen 1800-luvun alkupuolella. Juankosken varsinainen ruukkiyhdyskunta syntyi Tigerstedt-suvun omistajakauden aikana. Tehtaan toiminta tehostui, kun 1820-luvun puolivälissä voitiin viedä takkirautaa tullittomasti Pietariin. Empiretyylinen ruukinkartano valmistui Adolf Wilhelm Tigerstedtin aikana 1826. Kartanon ympärille perustettin puisto ja muotopuutarha, joka toimi mallipuutarhana aöueem asukkaille. Tehtaan kukoistuskausi alkoi, kun pietarilainen hovineuvoksetar Anastasia Petrovna Ponomarev osti ruukin. Tehdasyhteisö laajeni edelleen 1860-luvulta alkaneen taloudellisen vapautumisen johdosta. Saimaan kanavan valmistuminen 1856 paransi merkittävästi liikenneyhteyksiä. Hellat, padat, pannut ja muut taloustavarat löysivät tiensä Juankoskelta Pietarin markkinoille. Ruukista vietiin myös raakarautaa, maatalouskoneita ja turbiineja. Vuonna 1858 Juantehtaalle rakennettiin putlaus- ja valssilaitos, jonka rakennukset ja laitteiston suunnitteli Högforsin vastaavien laitosten suunnittelija, vuorimekaanikus Walfrid Brehmer. Juantehtaasta tuli maamme ensimmäinen yksinomaan järvimalmitakkirautaa käyttävä putlauslaitos. Vapaaherra Anton von Alfthan osti ruukin konkurssipesältä ja rakennutti vanhan vesisahan paikalle puuhiomon 1906-1908. Ruukin tuotantosuuntaa muutettiin. Seuraavana vuonna hiomoa laajennettiin ja kartonkitehdas rakennettiin 1911-1913. Vesisaha korvattiin 1904 rakennetulla Pikonniemen (Vuotjärven) höyrysahalla. Vuonna 1911 tehtaasta muodostettiin Ab Strömsdalsbruk Juantehdas Oy -yhtiö, jonka kaikki osakkeet siirtyivät Kymi Oy:n omistukseen 1915. Tehdas siirtyi Stromsdal Oy:n omistukseen 1988.
Juantehdas (tehdasalue)
Rastila
Jurkka, Vappu
'Kahvila oli turhan kulturelli Salmelan makuun. Jossain esitteessä oli lukenut, että Alvar Aalto oli sisustannut kahvilan, jossa kullanväriset lamput roikkuivat katosta.' (s. 103)
Salmela on sopinut tapaamisen tytärensä kanssa Akateemisen kirjakaupan kahvilaan.
Halonen, Tuija
Jeskalan ortodoksikylässä sijaitseva karjalaista rakennuskulttuuria edustava pihapiiri on hyvin säilynyt harvinaisuus. Jeskalan Ostronsaaressa sijaitseva pihapiiri on alkuperäisessä asussaan. Sen nurkkakiville perustettu, multapenkkipohjainen hirsinen päärakennus on vuodelta 1848. Perinteisillä rakennustavoilla toteutettu ja alkuperäisen asun harvinaisen hyvin säilyttänyt rakennuskanta on metsän reunustamassa, järvelle viettävässä rinteessä, jossa on myös ortodoksinen kalmisto.
Ilomantsin Ostronsaaressa mainittiin 1618 maakirjassa olevan kolme asuttua ja yksi autio talo, jotka kaikki sijaitsivat saaren pohjoispäässä vaaran etelärinteellä. Melaselänjärven ympärille ryhmittynyt ortodoksikylien verkko jakautui kahtia viime sotien rajanvedossa. Pääkylä Melaselkä jäi Neuvostoliiton puolelle, kun taas Suomen puolelle jäivät Ostronsaaren lisäksi Mutalahti ja Nehvonniemi. Jeskalan tila Ostronsaaressa on ollut satoja vuosia Jeskasen suvun hallussa.
Ostronsaaren Jeskalan pihapiiri
Erottajan paviljonki
- Haaksirikkoiset. Se on meidän isänmaamme, se kohottaa epätoivoiset kätensä kohden länttä, kohden Eurooppaa huutaen: me hukumme. (Jaakko Ainolle)
Jaakko Kotka (Palo) vie kihlattunsa Ainon (Regina Linnanheimo) Haaksirikkoiset-patsaan ääreen vahvistamaan vakaumustaan Suomen itsemääräämistaistelussa.
Suihkun jälkeen Kirsi ehdotti myöhäistä aamiaista torikahviossa Hakaniemessä. Kallion puut olivat jo saamassa syksyistä väriloistoa. Hakaniementori oli tulvillaan auringossa kylpevää ostoskansaa. He löysivät tyhjän pöydän torikahviosta meluisan porukan vierestä. (s. 126)
Kalliossa Karhupuiston tuntumassa asuva toimittaja Kirsi Hautamaa suuntaa usein kulkunsa Hakaniemen suuntaan.
Hämeen Härkätie (Rengon kirkko)
Yksi romaanin henkilöistä joutuu Malmin sairaalaan.
Mellunkylä
"Olli tuijotti hartaasti valaistua Suurkirkkoa. Sitten hän kääntyi hitaasti, kiinnitti katseensa yliopiston kirjastoon ja puhkesi puhumaan ikäänkuin itsekseen: - Jalo ja ylevännäköinen temppeli on tuo empiren henkeen rakennettu Nikolain kirkko, vaan eikö liene sittenkin Engelin jaloin luoma tämä Alma Mater ja etenkin sen biblioteekki." (S. 28-29.)
Olli ja Paula kuljettavat Paulan perimää keinutuolia Kasarmikadulta omaan kotiinsa kruununhakaan ja pysähtyvät matkan varrella Senaatintorille.
Stigell, Robert
bakery
leipomo
Lapinlahden sairaalan historia 1841-1991
Metsäseudun suurkylän keskiajalla muodostanut Auttoinen on säilyttänyt hyvin ryhmäkylämäisen luonteensa. Auttoisten kylä sijaitsee Länsi-Padasjoen metsäylängön keskellä, neljän järven ympäröimänä. Kylän halki virtaa Rautjärvestä Kauttisjärveen virtaava Kylänjoki. Asutusta ympäröi järvien väliselle kannakselle levittäytynyt kumpuileva viljelymaisema, jota jakavat metsäiset mäkialueet. Auttoisen kylän ydinosalla on edelleen tiiviin ryhmäkylän luonne. Asutus on keskittynyt tiheän kylätiestön ympärille. Asutusta ympäröivät pellot päättyvät etelässä suoalueeseen ja pohjoisessa korkeaan metsäiseen mäkeen. Maatilojen talouskeskusten ja Hanaporin mökkiasutuksen lisäksi kylän vanhaan rakennuskantaan kuuluvat seurantalo Maatalo, koulu ja kaupparakennuksia. Kylän raitti sekä Padasjoen kirkonkylän ja Vesijaon kylän suuntaan johtavien maateiden linjaus on ollut käytössä jo 1600- ja 1700-luvulla. Kyläkeskustan itäpuolelle on tienoikaisun yhteydessä syntynyt ohitustie. Auttoisten kylä kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen Auttoinen-Vesijako maisema-alueeseen.
Länsi-Padasjoen laaja metsäylänkö oli ennen pysyvän asutuksen syntymistä Hämeen eräaluetta. Historiallisella ajalla syntynyt harva kyläasutus keskittyi suurempien järvien tuntumaan ja kylien väliin jäi laajoja erämaa-alueita. Keskiajalla alueelle syntyivät vain Auttoisten ja Vesijaon kylät. Auttoisten järvien rannoilta tunnetaan useita kivikautisia asuinpaikkoja. Päijänteen rantakylien ohella Auttoinen on Padasjoen vanhimpia kyliä. Auttoisten kylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1464. Uuden ajan alussa Auttoisissa oli 14 taloa, joista ryhmäkylään kuului viisi taloa. 1780-luvulla aloitetun isojaon jälkeen tilojen jakaminen lisääntyi ja ryhmäkylä kasvoi. Hanaporin alue muodostui lopullisesti 1800-luvun lopulla, kun alue jaettiin 1880 ruotujaossa olleiden talojen kesken yhdestä rinteen korkeimmassa kohdassa olevasta nurkkapyykistä lähtien viuhkamaisesti 16 tontiksi alas pellonrinnettä ja mökit rakennettiin tonttien leveässä päässä kulkevan tien varteen. Kylän itäpuolella oleva kylähautausmaa perustettiin 1935.
Auttoisten kylä
Kirkkokatu
Hei Helsingin hullut, puliukkojen juopuneet päivät. Kuka mistäkin tänne tullut, niin stadiin ne jokainen jäivät.
Anerionjärven poikkeuksellisen laajassa viljelymaisemassa kyläasutus sijoittuu perinteiseen tapaan viljelyksiä reunustaville kumpareille. Alueen pitkästä asutushistoriasta kertovat seudun lukuisat kivikautiset asuinpaikat. Kyläasutus on säilyttänyt uus- ja isojaon jälkeenkin tiiviinä säilyneen rakenteensa ja kuvastaa vauraan viljelysseudun talonpoikaista rakentamista 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Anerionjärven kyläasutuksen muodostavat Varesjärvestä Anerionjärveen laskevan Varesjoen laaksossa sijaitseva Yltäkylä sekä Anerionjärven pohjukkaan sijoittuneet Laperlan ja Häntälän kylät. Laajat viljelykset sijaitsevat alavalla savikolla ja asutus on sijoittunut niiden viereisille kumpareille. Kyläasutus on tyypillistä Varsinais-Suomen lounaiselle viljelysseudulle, ja kylät ovat iso- ja uusjaosta huolimatta edelleen melko tiiviitä ja selvästi toisistaan rajautuvia. Varesjoen länsirannalla Yltäkylän vanhalla kylätontilla ovat alkuperäisillä, isojakoa edeltävillä paikoillaan Ylilääpän, Alikriipin ja Yli-Anttilan talouskeskukset. Vanhan maantien varteen ovat sijoittuneet Kiion ja Ylikriipin tilat. Niiden eteläpuolella sijaitsevassa Yli-Anttilan parituvallisessa päärakennuksessa vuodelta 1872 on toiminut koulu 1928-1950. Laperlan vanhalla kylätontilla 1-tien eteläpuolella on Mattilan tilan talouskeskus. Häntäläntien varrella on lisäksi vanha kappalaisen pappila Kevo 1870-luvulta ja Nikkarin talouskeskus 1856 valmistuneine päärakennuksineen. Isojaon järjestelyjen myötä kylään on syntynyt toinen kantatilojen keskus pohjoisemmaksi pelloilta nousevaan rinteeseen, missä Yli-Jaakkolan, Ali-Jaakkolan ja Isoperheen talot ovat sijoittuneet ketjuun tien suuntaisesti. Rinteellä sijaitsee myös Laperlaan 1914 avattu entinen kansakoulu. Laperlan kyläasutus jatkuu Anerionjärven länsirantaa seuraavan Häntäläntien varressa katkeamatta etelään Häntälän kylään. Tieltä avautuu maisema järven suuntaan yli viljelysten. Vanhalla Häntälän kylätontilla on Revän kantatilan talouskeskus, muut talouskeskukset ovat sijoittuneet nykyisille paikoilleen 1800-luvulla. Etelässä muista taloista erillään sijaitsevat Sepän ja Sakon kantatilat.
Kivikaudella Anerionjärvi oli etelään maannousun myötä siirtyvän meren lahti ja sen rannoilla oli yhtenäinen asuinvyöhyke. Suomusjärven pitäjän Häntälän ja Laperlan kylistä vanhimmat säilyneet historialliset maininnat ovat vuosilta 1439 ja 1442 ja Kiikalan Yltäkylä mainitaan ensimmäisessä säilyneessä lähteessä 1477. Vuonna 1540 Häntälässä oli viisi, Laperlassa kuusi ja Yltäkylässä seitsemän taloa. Laperlan Kevon talo (Alppila) toimi kappalaisen virkatalona 1651-1958. Kylissä suoritettiin isojako 1771, jonka jälkeen kantatiloja siirrettiin pois vanhoilta kylätonteilta. Anerionjärven ranta-alueen kylät sijoittuivat liikenteellisesti keskeiselle paikalle; niiden halki kulki Turun ja Helsingin välistä liikennettä samoin kuin rannikolta pohjoiseen kulkenutta väkeä. Laperlan läpi kulki Ylinen Uudenmaantie eli Lohjan tie viimeistään 1600-luvulla. 1930-luvulla laakson halki rakennettiin Turun ja Helsingin välinen valtatie 1. Saloon Kiikalan ja Suomusjärven kunnat liittyivät 2009.
Aneriojärven kyläasutus
Kemiönsaaren ulkosaariston kyläasutus (Högsåra)
Villa Riviera
Siellä kolmannessa kerroksessa avattiin VSDTP:n 4. (kolmas yleisvenäläinen) konferenssi. Lenin osallistui sen työhön marraskuun 5. - 12. päivinä 1907.
Kontiomäen rautatieasema
Tulio, Teuvo
Kirjassa luvut: Jooseppi Mikkola ja Maila Talvio - aika Linnunlaulussa. Linnunlaulun haltiatar. Maila Talvion Lukupiirin Torstai-iltoja - kirja vuosilta 1907-1926. Maila Talvio - Hartolan museonhoitaja Vesä Järvisen muistelemana.
Ilvestie 4
Pallastunturin matkailuhotelli
Toukola
Mikä oli Kallion kaupunginosan väkimäärä vuonna 1928? Löytyykö tilastoa? Tuhansien tarkkuus riittää. Vuoden 1929 alussa Kallion alueella asui 34 050 ihmistä. Kaupunginosat 11 ja 12 eli Kallio ja Sörnäinen laskettiin tuolloin yhteen. Kallion (11) kaupunginosassa asukkaita oli 20 345 ja Sörnäisten (12) alueella 13 715. Vuoden 1928 alussa taas asukasmäärä oli 31 699 (Kallio 18 712, Sörnäinen 12 987). Kallion väkiluku oli kyseisenä vuonna suuressa kasvussa. Kaupunginosien eriytymisen jälkeen Kallion kaupunginosan asukkaita oli noin 27 000. 1920-luvun alussa alueen väkiluku ei kasvanut, koska Helsingin rakennuskannan kasvu suuntautui Töölön alueelle. Vuosikymmenen puolivälissä rakennustahti Kallion alueella taas kiihtyi ja väkeä alueelle muutti muutamassa vuodessa yli 10 000 asukasta. Lähteet: Koskinen, Juha: Kallion historia (Kallio-Seura, 1990) Helsingin kaupungin tilastollinen vuosikirja. 1928 (Helsingin kaupunki, 1928) Helsingin kaupungin tilastollinen vuosikirja. 1929 (Helsingin kaupunki, 1929)
Perniönjokilaakson kartanot ja viljelymaisema (Yliskylä)
Mistä Kaivopuisto on saanut nimensä? Onko sillä paikalla joskus ollut jokin yleinen kaivo tms. josta nimi olisi juonnettu? Kaivopuiston (ruots. Brunnsparken) nimi liittyy puiston kylpylähistoriaan. Nimi Brunnsparken otettiin käyttöön 1840-luvulla sen kylpyläpuiston mukaan, jonka vuonna 1834 perustettu kylpyläyhtiö Ulrikasborgs bad- och brunnsinrättning (Ulriikaporin kylpylä – ja kaivoyhtiö) rakennutti alueelle. Suomenkielinen nimi vahvistettiin virallisesti 1909, mutta nimi Kaivopuisto oli käytössä jo 1800-luvun lopulla. Lähde: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupunki, 1970)
vajat
Neiti Pelkonen (Pia Hattara) ryntää hotellin vastaanottotiskille ilmoittaakseen puhelimitse poliisille löytämästään ruumiista.
Salpalinja (Ilomantsi)
Pihlavan kartano on muodostunut Pihlavan kylän vanhalle kylätontille. Se sijaitsee viljelysten ympäröimänä Aurajoen yläjuoksulla lähellä keskiaikaisperäisten Varkaantien ja Huovintien risteystä. Kartanon pihapiiriin kuuluu kaksi toisiinsa nähden kulmittain sijaitsevaa, hyvin säilynyttä satulakattoista hirsirakenteista päärakennusta. Vanhempi sijaitsee kartanon ohittavan maantien varressa. Punaiseksi maalattu rakennus on ollut alun perin pohjaltaan paritupainen. Uudempi empiretyylinen asuinrakennus on keltaiseksi maalattu ja pilasterein koristettu. Lisäksi pihaa reunustaa aittarivi 1700-luvulta. Koivukujan reunustaman tien varrella on aitta vuodelta 1803. Purettu kivinavetta ja toinen talousrakennus sijaitsevat miespihan pohjoispuolella. Pihlavan kartano sijaitsee osin valtakunnallisesti arvokkaalla Aurajokilaakson maisema-alueella.
Pöytyä oli vielä 1200-luvulla Varsinais-Suomen asuttujen seutujen takamaita. Pitäjässä oli 30 kylää 1556 ja niissä 91 taloa. Pihlavassa oli neljä taloa 1540; Pohjala, Setälä, Makkara ja Rekola. Tilat olivat vanhaa rälssiä ja kuuluivat 1600-luvun lopulta Yläneen Vanhakartanoon augmentteina eli aputiloina. Tilat yhdistettiin Pihlavan kartanoksi 1838. Kartanoon liitettiin 1850-1860-luvulla Fyryn ja Kuupan rälssitilat Pajun kylästä, jotka olivat myös olleet Vanhakartanon omistuksessa 1600-luvulta lähtien.
Pihlavan kartano
Borg, Felix
Salus-sairaala
Kettunen, Juha
Kivimäki, Anne-Mari
Tukholmaan suuntautuneella luokkaretkellä alkaneet seikkailut jatkuvat kotiinpaluun jälkeen, kun Satu ja Minna törmäävät huumeiden salakuljettajaan.
Kainuun puromyllyt (Runtti)
Oopperatalo
Vartiorakennus H6
Nykyistä vartiorakennusta edelsi kaksi muuta vartiotupaa, joista vanhin sijaitsi saaren länsirannalla. Seuraava järjestyksessä, vuonna 1838 rakennettu, sijaitsi saaren etelärannalla, silloisen tykistömakasiinin itäpuolella. Nykyisen vartiotuvan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1860. Sen julkisivu, jossa oli ovi ja yksi tavallinen ja yksi valeikkuna, oli etelään. Rakennus sijaitsi siis lähinnä itä-länsisuuntaisesti. Se käsitti eteisen ja kaksi huonetta, joissa kaikissa oli ristiholvaus. Platformi sijaitsi oven vasemmalla puolella. Vartiotupaa laajennettiin ensimmäisen kerran vuonna 1882, jolloin nykyisiä miinavarastoja alettiin rakentaa. Vartiotupaa jatkettiin pohjoiseen lisäämällä siihen uusi eteistila, jonka ulko-ovi oli merelle päin, sen taakse keittiö sekä päätyyn koko rakennuksen levyinen isohko huone. Rakennuksesta tuli näin ollen pohjois-eteläsuuntainen, ja sen katto oli myös pakko uusia. Yläpohjarakenteena oli kappaholvi. Vanhan ja uuden osan välille puhkaistiin oviaukot. Vanhan osan itään antava ikkuna muurattiin umpeen yläosan kaariosaa lukuunottamatta. Julkisivut jäsenneltiin pilasterein, joiden aihe oli saatu vanhan osan nurkkapilastereista. Rakennusta ikäänkuin jatkettiin kahden pilasterinvälin verran. Ikkunat ja oviaukot olivat holvikaarellisia. Vuonna 1902 vartiorakennusta laajennettiin jälleen, tällä kertaa eteläpuolelle. Laajennusosa oli tarkoitettu lämpimäksi varastoksi miinatarvikkeita varten. Osa rakennusta oli jo 1898 muutettu varastoksi. Jatko-osa jäsenneltiin samoin kuin vanha osa, pilasterein, mutta se oli hieman korkeampi kuin muu osa rakennusta. Yläpohjana oli kappaholvi. Vanhan osan päädyssä olleen ulko-oven paikalle muurattiin varastotilan puolelle uuni ja uusi ulko- ovi puhkaistiin itäsivulle, jolla tuli nyt olemaan kaksi ovea. Varasto-osalla oli oma ulko-ovi eteläpäädyssä. Alkuperäisen vartiotuvan, joka nyt sijaitsi rakennuksen keskellä, länsiseinään puhkaistiin ikkuna. Eteläpäädyn oven eteen rakennettiin katos. Vuonna 1905 varasto-osaan rakennettiin hyllyjä ja rakennus sai rannan puolelle aidan. (Liisa Eerikäinen 1996) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 113 ja 5. Lähteet: KA VSA 14506, 15557, 15798,17040, 17044, 17061, 17095. KA VSA, RakH Hk6, 21-23, 26, 31, 48-50, 56, 57, 66, 66a, 72-74, 94, 106, 107, 109, 121, 122, 130, 131. MV SL VIK Lo 2, 7, 53, 54, 57, 64.
Bryggmanin huvilat (Villa Ekman)
Onko Helsingissä ollut paikkaa nimeltä Turun tulli? Jos on, niin missä ja koska? Helsingissä on ollut Espoon tulli ja Hämeen tulli, Turun tullista ei löytynyt tietoja. Espoon tulli sijaitsi aluksi Esplanadilla, josta se siirrettiin Turun kasarmien, nykyisen Lasipalatsin tienoille. Ehkäpä tämän sijainnin vuoksi Espoon tullia on joskus kutsuttu Turun tulliksi? http://albumit.lasipalatsi.fi/suomi/kuvakortti.html?restype=&formtype=&photo_id=1013788&show=sourceinfo
Lapinjärven huoltolalla on huomattava maisemallinen asema laajan viljelyaukean ympäröimänä Lapinjärven rannassa kohoavalla kumpareella, jonne johtaa pitkä koivukuja. Alueen rakennuskanta kuvastaa monipuolisesti hallinto- ja rakentamishistoriaa. Alueen rakennuskantaa leimaa kaksi eri-ikäistä kerrostumaa, 1800-luvun lopun kartanorakentaminen ja 1930-luvun huoltolakauden, korkeatasoinen funktionalistinen laitosrakentaminen. Lapinjärven huoltola on toinen 1937 alkoholistilain mukaan perustetuista valtion alkoholistiparantoloista. Lapinjärven huoltolan neljän funktionalistisen rakennuksen ryhmä on rakennettu entisen Sjökullan latokartanon alueelle. Kartanovaiheesta on säilynyt osittain kaksikerroksinen, rakennustekniikaltaan harvinainen, savesta ja kanervasta rakennettu päärakennus 1800-luvun lopulta sekä joukko talousrakennuksia. Kartanopuisto rajautuu Lapinjärveen.
Sjökullan kartano muodostui 1564 viidestä läänitetystä tilasta. Kartano toimi Kymenkartanon läänin maaherran virkatalona 1750-1839. Kukaan maaherroista ei kuitenkaan asunut kartanossa, vaan pehtoori vastasi kartanon viljelyksistä. Autonomian ajan jälkipuoliskolla Sjökullan kartanoa vuokrattiin ulkopuolisille. Kartanon rakentamishistorian kannalta merkittävin omistajista oli Ernst Fabritius, joka rakennutti nykyisen päärakennuksen 1896 Suomen oloissa harvinaisella savirakennustekniikalla arkkitehti Bruno Granholmin suunnitelmin. Fabritiuksen aikana Sjökullaan perustettiin suomenkielinen maatalouskoulu (Latokartanon maanviljelyskoulu), joka toimi 1896-1911. Sjökullan maanviljelystoiminta, karjanhoito ja muu tilanhoito nousi kukoistukseensa ja kartano oli uudenaikaisen maanviljelyn mallitila. Maatalouden nopea koneellistuminen ajoittui juuri maanviljelyskoulun toiminnan ajalle. Kartanossa toimi myös oma meijeri. Koulun toiminta päättyi valtion lakatessa avustamasta sitä 1911. Itsenäisyyden alkuvuosina Sjökullan kartanoa vuokrasi Lapinjärven Pukaron kartanon omistaja, "possessionaatti" Jonas Borup. Kartanon maat pienenivät torppien (11) ja mäkitupien (30) itsenaistyttyä. Borup-suvun vuokrakauden päätyttyä 1934 valtio ei enää vuokrannut kartanoa, vaan antoi kartanon metsät Metsäntutkimuslaitokselle ja kartano siirtyi 1934 sosiaaliministeriön hallintaan. Vuodet 1934-37 kartanossa toimi työsiirtola. 1930-luvun lamakausi ja työttömyys koettelivat nuorisoa ja valtio perusti eri puolille maata "työlaitoksia", yhden näistä Lapinjärven Sjökullaan. Siirtola joutui kuitenkin lopettamaan toimintansa 1937 valtion ja jäsenkuntien lopettaessa avustukset. Suomen alkoholipolitiikassa tapahtui muutos 1932, jolloin kieltolaki lopetettiin ja perustettiin OY Alkoholiliike AB. Valtion toimintaperiaatteisiin kuului vastuunkanto alkoholin aiheuttamista terveydellisistä ja sosiaalisista seurauksista. Uuden politiikan mukainen laki, jonka mukaan alkoholisteja pitää hoitaa ja ongelmatapauksia siirtää pakkohoitoon, astui voimaan 1937. Sjökullasta muodostettiin 1937 alkoholistiparantola, jonka neljä arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnittelemaa rakennusta valmistuivat 1939. Huoltolan toiminta jatkui 1990 asti. Huollettavat tekivät maatalous -ja rakennustöitä. Puolustusvoimat piti aluetta hallussaan joulukuusta 1939 heinäkuuhun 1941, jolloin alueella toimi autokomppania ja sotasairaala. 1990 alueelle perustettiin turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskus ja 1991 paikalla aloitti toimintansa siviilipalvelusmiesten koulutuskeskus.
Lapinjärven huoltola
kaserner
Ros-anna muuttaa taiteilijaäitinsä kanssa Helsinkiin ja aloittaa kolmannen luokan uudessa koulussa. Kesän äiti ja tytär viettävät Roomassa.
Alvi Hirvosen huvila
Inha, I.K.
Männäisten yhtenäinen ja tiivis ruukinalue kuvastaa Ruotsin vallan aikaista raudanjalostuksen historiaa 1700- ja 1800-luvun vaihteessa. Männäisissä on säilynyt raudantuotantoon liittyviä, harvinaisia tuotanto rakennuksia kuten poikkeuksellisen suurikokoinen hiilihuone sekä harmaakivestä rakennettu kalkkivarasto. Ruukki on säilyttänyt yleisilmeen, joka sillä oli raudanjalostuksen päättyessä 1800-luvun alussa. Sirppujoen varrella oleva Männäisten ruukki on viljelysten ympäröimä. Teollisuushistoriallisesti mielenkiintoisin rakennus, jolle ei ole vastinetta millään muulla ruukinalueella Suomessa on kookas harjakattoinen ja valkoiseksi kalkittu slagitiilistä rakennettu entinen hiilihuone vuodelta 1805. Sen mittasuhteet -48m pitkä, 18m leveä ja 15m korkea - ylittää vain ruotsalaisen Högforsin ruukin hiilihuone. Hiilihuoneen eteläpuolella on harmaakivestä muurattu entinen kalkkivarasto, sekin hiilihuoneen tavoin rakennustyyppinsä ainoita säilyneitä edustajia. Männäisten kosken keskellä olevassa saaressa on rapattu tiilinen myllyrakennus vuodelta 1796 ja viinanpolttimo vuodelta 1788. Niiden välinen kivisilta on 1780-luvulta, samoin padon kiviosat. Masuunin paikalla joen itärannalla on nykyään sauna ja puutarha. Ruukin hirsinen kaksikerroksinen päärakennus on vuodelta 1769 ja nykyasunsa se on saanut 1905. Keskeisistä rakennuksista vain masuuni ja osa työväenasunnoista ovat hävinneet, muut rakennukset on sopeutettu maatalouden tarpeisiin. Selkeää ruukinkatua ei ole. Ruukilta johtaa Kalannin keskiaikaiselle kirkolle suora, Samuel af Ugglasin 1780-luvulla rakennuttamaksi mainittu Kirkkotie, joka on masuunikuonalla perustettu. Joen yläjuoksun patojärjestelyistä on säilynyt näyttäviä raunioita Laitilassa ("Ugglas-fästi") ja Tuorlahden lastauspaikalla jokisuussa.
Männäisten ruukin historia alkoi, kun kauppias ja ruukinpatruuna Samuel Hjerpe sai tilapäisen privilegion kosken rannalle perustettavaan masuuniin 1741. Hjerpe myi ruukin ruotsalaiselle poliitikolle ja liikemiehelle Anders Backmanssonille (aateloituna Nordencrantz), jonka kaudella masuunin rakentaminen aloitettiin. Varsinaisesti ruukin toiminta alkoi 1749, jolloin Nordencrantz myös sai lopullisen luvan masuuniin. Nordencrantz sai 1751 hallitukselta luvan ostaa kaikki Männäisten ruukin ympäristössä vapaina olevat kruununtilat, joita oli Kalannin puolella 48 ja Laitilassa 41. Ruukin alueelle rakennettiin Haudon vesisaha. Ruukki omisti 1790 jälkeen noin viidenneksen Kalannin pitäjän tiloista. Ruukki toimi ruotsalaisen malmin varassa. Ruukin kukoistuskausi alkoi, kun sen omistajaksi tuli 1785 ruotsalainen maaherra Samuel af Ugglas, joka omisti Tukholman läänissä Johannisforsin ja Forsmarkin ruukit. Männäisten masuuni, rakennukset ja pato uusittiin 1780-luvun lopulla ja Laitilan puolelle rakennettiin Ugglas-fästin nimellä tunnettu patolaitos 1787-1788. Haudon koskeen rakennettiin 1790 kankivasarapaja ja kirkon ja ruukin välille suora rautakuonalla pinnoitettu puistotie. Ruukin työväenasunnot sijaitsivat pääasiassa ruukinalueen itäpuolella. Ruukilla oli oma lastauspaikka Sirppujoen suulla. Jokea oli kuljetuksia varten perattu ja liikenteen helpottamiseksi mainitaan rakennetun viisi "patoa". Haminan rauhan ja Suomen Venäjään liittämisen jälkeen Männäisten toiminta päättyi ja ruukin viimeinen omistaja, ratsumestari Pehr G. af Ugglas, myi ruukin 1815. Tämän jälkeen siitä kehittyi merkittävä maatila, jonka mylly ja saha hyödynsivät edelleen kosken vesivoimaa. Ruukin vanhoja rakennuksia on 1990-luvulla korjattu.
Männäisten ruukinalue
Larnemaa, Ari
Kasarmi E5
Peruskorjaus Kunnostustyöt tehtiin kuudessa vaiheessa kolme asuntoa kerrallaan. Pienet päätyhuoneistot yhdistettiin isommiksi asunnoiksi. Keittiöt ja kylpyhuoneet uusittiin. Rakennukseen asennettiin lämminvesiverkosto ja vesijohdot, viemärit, sähköt, antenni- ja puhelinverkko uusittiin. Asuinhuoneet maalattiin öljy- ja temperamaalilla tai tapetoitiin paperitapetilla. Myös porrashuoneet kunnostettiin. Toteutusaika: 1995-1998 Kerrosala: 1470m2 Huoneistoala: 1000 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakentaja: Suomenlinnan hoitokunta, rakentamisyksikkö/ vastaava mestari Erkki Ripatti Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Steinunn Gudmundsdóttir Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P&T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Markku Kallio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Juhani Mäntylä Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus on pohjoisin Länsi-Mustasaaren huoltokeskussuunnitelmaan kuuluneen ns. kasarmipihan ympärille valmistuneista rakennuksista. Se rakennettiin miehistökasarmiksi vuosina 1756-61. Valmistuttuaan asuttavaan kuntoon rakennus jäi viimeistelemättömäksi, kuten kasarmipihan muutkin rakennukset ja se suojattiin väliaikaisella puukatolla. Kasarmi oli lähes identtinen eteläisen kasarmin, (E 3) kanssa, ts. siinä oli kolme kerrosta ja neljä porrashuonetta, joiden ympärille miehistötuvat oli sijoitettu symmetrisesti. Pohja- ja keskikerroksen ikkunat olivat suorakaiteen muotoiset , oviaukot ja ylimmän kerroksen ikkunat sitä vastoin loivasti segmenttikaariset. Vain porrashuoneet olivat erilaiset näissä kahdessa rakennuksessa. Rakennuksen pohjoispuolelle oli tarkoitus muodostaa ns. hevosmyllynpiha, jonka keskellä olisi sijainnut mainittu mylly. Tästä syystä rakennukseen oli alkuaan käynti sekä eteläiseltä pihalta että pohjoispuolelta . Rakennukseen suunniteltiin rakennettavaksi mansardikerros v. 1777, mutta suunnitelmaa ei toteutettu. Samoin kuin kasarmipihan muutkin rakennukset, jäi pohjoinen kasarmi väliaikaisesti katetuksi aina vuoteen 1798, jolloin kaikki kolme rakennusta katettiin uudelleen. Samassa yhteydessä kunnostettiin myös rapautuneet tiilijulkisivut. Venäläisen kauden alussa, vuonna 1810, rakennuksesta mainitaan, että se oli tarkoitettu kasarmiksi, mutta otettu sairaalan käyttöön. Tämä venäläiseen piirustukseen merkitty tieto on joissakin tutkimuksissa aiheuttanut sekaannuksen kasarmien E 5 ja E 3 välillä, sillä eteläistä kasarmia (E 3) on oletettu käytetyn sairaalana jo ruotsalaisella kaudella. Mikäli venäläinen maininta viittaa rakennuksen käyttöön jo ruotsalaisella kaudella, on sairaala siis ollutkin pohjoinen kasarmi (E 5). Sekaannukseen on varmasti ollut syynä myös se, että ruotsalaisen kauden yleiskarttoihin on Länsi-Mustasaaren kasarmipihan kohdalle yleensä merkitty "Caserner och" ja eteläisen kasarmin eteläpuolelle sana "Sjukhus", jolla ilmeisesti on kuitenkin viitattu vain rakennussuunnitelman toteutumattomaan osaan, "Sairaalapihaan". Jo vuonna 1830 rakennusta varten laadittiin korjaussuunnitelma, jonka mukaan pohjoisenpuoleiset porrashuoneet olisi purettu ja rakennuksen satulakatto muutettu aumakatoksi. Mainitut työt suoritettiin kuitenkin vasta vuosina 1860-61. Samalla kunnostettiin ikkunat ja ulko-ovet. Purettujen porrashuoneiden kohdalle rakennettiin suuret ruokasalitilat. Vuonna 1873 rakennuksen itäpäätyyn rakennettiin suuri keittiö, jonka yläpohja suunniteltiin uusittavaksi kappaholvirakenteisena -täysin varmaa ei toistaiseksi ole tehtiinkö näin. Rakennuksen ikkunat karmeineen uusittiin v. 1898-99. Vuonna 1900 osa alakerroksen lattioista muutettiin asfalttilattioiksi. Vuonna 1918 rakennus oli käytössä vankikasarmina. Vankileiriajan jälkeen se oli puolustusvoimain käytössä kasarmina, kunnes se siirtyi Valmet Oy:n hallintaan. Rakennus peruskorjattiin Valmetin työntekijöiden asunnoiksi arkkitehti Heikki Sysimetsän suunnitelmien mukaan v. 1948-1949. Nykyään rakennus on Suomenlinnan hoitokunnan hallinnassa ja asuinkäytössä. Kesällä 1993 rakennuksen julkisivut kunnostettiin. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Ruotsalainen numero Kasarmi 1 ,( pohj. kasarmi) Venäl.n:o 111 (pohj.kasarmi) Rakennusnumero v.1918 Vankikasarmi 13, E 1, 1927 E 1 Lähteet: KA VSA 17044 Kra Fästningsrelationer 1753-1808 Kra Ö 20,58,61, VSÖ 15,20,30 MV SL VIK E 277-318 Pettersson, Lars, Valmetin Suomenlinnan telakan vaiheita, 1951
Länsi-Mustasaarelle jo vuonna 1747 suunniteltu vaatimaton puolustuslinja toteutettiin aivan piirustusten mukaan vajaassa vuosikymmenessä. Tosin suunnitelmat olivat tällä välin kasvaneet pienelle saarelle mahdutetuksi suljetuksi linnoitukseksi ja kasarmiyhdyskunnaksi palveluineen. Suunnitelmassa hyötyrakennukset sijoitettiin osin puolustuslinjan taakse sotateknisesti suunniteltujen pihojen ympärille. Suunnitelma oli niin suurisuuntainen, että siitä toteutui käyttökuntoon vain kolme rakennusta. Rakennustöitä tehtiin vuodesta 1756 siihen asti kunnes Ehrensvärd palasi Pommerista vuonna 1761. Kasarmi E 5 rakennettiin suoraan kalliolle kolmikerroksiseksi sotilaallisen yksinkertaisin julkisivuin. Ainoan korostuksen julkisivuihin tekevät ylimmän kerroksen segmenttikaariset ikkunat. Rakennus jäi viimeistelemättömäksi käyttöönoton jälkeen ja katettiin kunnolla vasta vuonna 1798, jolloin myös tiilijulkisivut rapattiin (?). Länsi-Mustasaari jäi torsoksi ja syrjään myös venäläisen kauden rakentamisesta 1860-luvulle saakka, jolloin saarelle toteutettiin uusi rannikkopuolustuslinja. Rakennus oli miehistökasarmina ja -sairaalana myös venäläisellä kaudella. Tilajakoa, muun muassa porrashuoneita, muutettiin 1800-luvun puolivälissä. Rakennuksen ikkunat karmeineen uusittiin ja osa alakerroksen lattioista asfaltoitiin 1800-1900 -lukujen vaihteessa. Rakennus peruskorjattiin Valmetin työntekijöiden asunnoiksi arkkitehti Heikki Sysimetsän suunnitelmien mukaan vuosina 1948-49. Julkisivut kunnostettiin vuonna 1993.
Meilahti
kök
kitchens
keittiöt
Luku 10: Pikku palatsi Aleksilla. Ylipormestari Eva-Riitta Siitonen, Helsinki.
Kangasalan kirkko, kartanot ja suurtilat (Liuksialan kartano)
Minä päivänä Helsinkiä viimeisen kerran pommitettiin sodan aikana? Viimeiset pommitukset Helsingissä olivat 26-27.2.1944. Helmikuun muut pommituspäivät olivat 6.-7.2., 16.-17.2. Helmikuun kolmessa pommituksessa pudotettiin 16 000 pommia ja niihin osallistui yli 2000 lentokonetta. Kaupunkiin osui noin 5 % pudotetuista pommeista. Helmikuun pommituksissa kuoli 146 ja haavoittui 356 henkilöä. Rakennuksia tuhoutui 109 ja vauroitui 300. Lähde: Jatkosodan historia 6 (WSOY, 1994)
Kenen Annan mukaan Helsingin Annankatu on nimetty? Annankatu oli alkujaan St.Annae Gatan kreikkalaiskatolisen pyhimyksen ja venäläisen ritarikunnan mukaan. 1836 nimeksi vahvistettiin Annae Gatan. Nykyiset nimet vahvistettiin vuonna 1906. Lähde: Helsingin kadunnimet
Kuopion ruutukaava-alueen kaakkoiskulmasta Kallaveteen työntyä Väinölänniemi on Suomen vanhimpia kaupunkipuistoja. Väinölänniemi on ollut ja on edelleen monipuolinen kaupunkilaisten vapaa-ajan viettopaikka, jossa puiston lisäksi alkuaan on ollut kylpylä, uimalaitos ja kesäravintola, teatterihuone, kisakenttä ja soittolava. Väinölänniemen rakentaminen puistoksi on aloitettu 1860-luvulla, jolloin alueen ensimmäinen asemakaava- ja puistosuunnitelma hyväksyttiin. Niemekkeiden nenissä nykyisin olevat kunnostetut pienet paviljongit on rakennettu 1800-luvun lopulla matkailijayhdistyksen toimesta. Väinölänniemi on säilyttänyt varsin hyvin luonteensa siellä tapahtuneista muutoksista huolimatta. Puiston keskiosassa on mutkitteleva käytäväverkko 1860-luvulta ja niemeä kiertää 1900 täyttömaalle tehty rantatie. Niemen läpi kulkee liikenne sen jatkeena olevalle Rönön saarelle. Puiston vanhoista rakennuksista teatterihuone on palanut. Kylpylä on purettu ja siirretty toiseen käyttöön. Vanhoille paikoille rakennetut uimalan rakennukset ovat 1990-luvulta. Niemellä on sata vuotta vanha kesäravintola, ja tenniskenttä on ollut 90 vuotta vanhalla paikallaan. Urheilukenttä porttirakennuksineen on vanhan kansankentän paikalla.
Väinölänniemi, vanhemmalta nimeltään Pappilanniemi tai Kinnulanniemi, oli Kuopion kaupungin aidan ulkopuolella oleva alue, jossa sijaitsi pappila, muutama torppa sekä hautausmaa ja kaupunkilaisten viljelyspalstoja. Maat liitettiin kaupunkiin 1858, mistä niemen käyttö kaupunkilaisten virkistysalueena sai alkunsa. Keskeisen puistoalueen käytävineen, nurmikenttineen ja puineen suunnitteli 1860-luvulla V.A. Drewniok. Puistosuunnitelmaa täydensi 1886 kuopiolainen puutarhuri Mårten Gabriel Stenius. Puiston lisäksi niemeen rakennettiin 1800- ja 1900-luvulla kylpylä, uimalaitos, kesäravintola, teatterihuone, kisakenttä ja soittolava. Väinölänniemen kentällä kilpailivat 1900-luvun alkupuolella mm. Hannes Kolehmainen ja Paavo Nurmi. Heikki Konttinen veisti 1952 Kolehmaista esittävän patsaan puistoon. Rantatiellä ajettiin tt-ajoja 1960- ja 1970-luvulla.
Väinölänniemen kaupunkipuisto
Filmtown Lauttasaari
Palokunnantalo
Säkylän pieni puukirkko, kirkkoaukea, sen eteläpuolella moderni seurakuntakeskus ja perinteinen pappilaympäristö muodostavat mielenkiintoisen, eri ikäisistä rakennuksista koostuvan kirkkoympäristön. Kirkko 1770-luvulta on tyypiltään pitkäkirkko, jossa lounaissuomalainen sipulikupolinen tapuli on liitetty kirkon länsipäätyyn ja jossa runkohuonetta matalammat ristivarret avautuvat kirkkosaliin. Kirkkoaukion syntyminen liittyy kirkon rakentamislupaan sisältyneeseen määräykseen, jonka mukaan kirkon ympäristö oli 150 kyynärän säteellä jätettävä palovaaran takia rakentamattomaksi. Arkkitehti Pekka Pitkäsen betonikauden parhaisiin kuuluva seurakuntakeskus ja siihen liittyvä asuinrakennus ovat valmistuneet 1965 kirkon kaakoispuolelle. Kirkkoaukion laidalla sijaitseva kirkkoherranpappilan päärakennus on vuodelta 1921. Lehtevään pihaan liittyy lisäksi vanha luhti. Ympäristössä on myös Nikkarin tuulimylly. Jalkamylly tyyppiä edustava mylly on valmistunut 1883.
Säkylä erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1639 kuuluttuaan sitä ennen Euraan. Pitäjän keskustaksi ja kirkonkyläksi muodostui Pyhäjärven rannalla sijaitseva (Iso)Säkylän kylä, joka muodosti yhdessä Vähä-Säkylän kanssa merkittävän kyläasutuksen jo keskiajalla. Säkylän kirkko ja kirkonkylä tuhotuivat tulipalossa elokuussa 1773. Tuhoutunut kirkko oli valmistunut 1700. Uuden kirkon rakentaminen aloitettiin keväällä 1775 rakennusmestari Anders Piimäsen johdolla. Hänen kuoltuaan kesken rakentamisen työn viimeistelystä vastasi Piimäsen poika Mikael Piimänen (Hartlin). Hallitsijan ja rakennusluvan myöntäjän Kustaa III:n mukaan nimetty kirkko vihittiin elokuussa 1776. Kirkon ulkolaudoitus koristelistoineen sekä ikkunat ovat lääninarkkitehti C.J. von Heidekenin 1870-luvulla suunnittelemasta korjauksesta. Tällöin myös kirkkosalin seinät ja holvi verhoiltiin ponttilaudalla ja kiinteä sisustus uusittiin. Kirkon paanukatto muutettiin peltiseksi 1912. Kirkkosalin kiinteä sisustus puolestaan uudistettiin 1934 arkkitehti Kauno S. Kallion suunnittelemassa korjauksessa. Siihen liittyvät myös Urho Lehtisen koristemaalaukset ja Emil Filénin korkokuvat. Kirkkoa korjattiin 1974-76 (arkkitehtitoimisto Pitkänen-Laiho-Raunio), jolloin siihen myös tehtiin paanukatto.
Säkylän kirkkoympäristö
Perunatori
Topenon ja Vojakkalan kylät (Topeno)
Oi mutsi mutsi stiggaa lamppuun eldis, mä kohta kohta delaan jengist veeks. Valkoisen sprigin kai mulle jostain slumppaat, kalsaan skrubuun mut kohta slepataan
pilasterit
Leppäsuon Esso
Vähähaka, Jarmo
Oiva Kallion itselleen suunnittelema saaristohuvila Villingissä.
Fuhrmann, Arthur
"Me ajettiin raitiovaunulla Hakaniemen torille. Se oli täynnä väkeä. Siellä liehui punaisia lippuja ja torvisoittokunta soitti kovaa. Äiti osti yhdestä kojusta meille viuhkat ja ilmapallot." (s. 72)
"Saarnikangas istui bensa-aseman nuhjuisessa kahvilassa ja tuijotti ikkunasta ulos sysimustaan maisemaan." (s. 19)
Pakilan Teboil näyttelee tässäkin dekkarissa sivuosaa. Pikkurikollinen ja Suhosen tietolähde Jose Saarnikangas istuskelee romaanin alussa Teboililla, josta lähtee suorittamaan saamaansa tehtävää.
Kuvakirjassa Kasimir eläinystävineen matkustaa moneksi kulkuvälineeksi muuntuvalla kontrabassolla Wallininkadulta Finlandia-talolle.
Mäkikossa, O.T.
Turun yliopistollinen keskussairaala
Pahkala, Aleksi
Puotilan ostoskeskus
Malmin poliisitalo
Vanhan Ylä-Satakunnan ja Kokemäen joen varren keskiaikaisen asutuksen ydinalueella Rautaveteen pistävä Tyrvään Kirkkoniemi ja sen tyveen sijoittuneet harmaakivikirkko ja rakenteeltaan tiiviinä säilynyt Kallialan ryhmäkylä ympäröivine peltomaisemineen muodostavat maisemallisen ja historiallisen kiinnekohdan Rautaveden länsirannan kulttuurimaisemassa. Pyhälle Olaville omistettu myöhäiskeskiaikainen kirkko sijaitsee Rautaveteen loivasti laskeutuvalla kallioniemekkeellä, joka on kirkon rakentamisaikaan ollut saari. Kirkon länsipäädyssä on satakuntalaisille kirkoille luonteenomaista kulmatiilinauhoista sommiteltua, porrastettua koristelukuviointia, itäpäädyn tiilikoristelun keskeisenä aiheena on neljästä pyöreästä ruusukomerosta koottu ristimäinen sommitelma. Vanhankirkonniemen tyvessä oleva Kallialan ryhmäkylä on säilyttänyt keskiaikaisen sijaintinsa. Vanhoilla kylätonteilla sijaitsevien kantatilojen rakennuskanta muodostaa tiiviitä ryhmiä, joiden välitse kylätie kiertää. Rautaveteen laskevat pellot, laidunmaat ja hakamaat kehystävät kylää. Tyrvään vanhan kirkon maisema on osa valtakunnallisesti arvokasta Karkku-Tyrvää -maisema-aluetta.
Rautaveden rantojen vahvaan asutukseen jo esihistoriallisella ajalla viittaavat lukuisat kivi- ja rautakauden muinaisjäännökset. Kallialan kylä on saanut pysyvän asutuksen keskiajalla. Kylän tiivis rakenne säilyi, vaikka isojaon jälkeen osa taloista siirtyi kyläpellon laidalla olevalle mäkialueelle. Esihistorialliselle kulttipaikalle 1500-luvun alussa rakennettu ja Pyhälle Olaville pyhitetty kirkko jäi käytöstä 1855 uuden kirkon valmistuessa Vammaskosken partaalle. Kirkon käyttö alkoi uudelleen 1960-luvulla, jolloin kirkosta tuli suosittu vihkipaikka. Tuhopoltto hävitti kirkon puurakenteet ja 1700-luvulta peräisin olleen kiinteän sisustuksen syyskuussa 1997. Kirkko palautettiin ulkohahmoltaan paloa edeltäneeseen asuunsa vuoden 2000 aikana ja vihittiin uudelleen käyttöön 2003. Alttarin, saarnatuolin ja lehtereiden maalaukset toteuttivat 2005-2009 Osmo Rauhala ja Kuutti Lavonen vanhojen aiheiden pohjalta.
Tyrvään vanhan kirkon maisema
Hevoset kuuluivat vielä 1950-luvun Helsingin katukuvaan. Kauppatorin laidalla oli torikauppiaiden hevosparkki, jossa pollet rouskuttelivat heinää verkkaiseen tahtiinsa.
Erkkilä, E.E.
Ristiinan vanhassa keskustassa kuvastuu kirkon ja pitäjän hallintohistoria tavalla, joka 1900-luvun kasvun myötä on hävinnyt useimmista kirkonkylistä. Ristiinan vanha kuntakeskus sijaitsee Saimaaseen kuuluvan kapean Yövesi -nimisen lahdelman pohjukassa olevalla kapealla niemiharjanteella. Ristiinan kirkon ympärillä on säilynyt joukko julkisia rakennuksia kuntakeskuksen muotoutumisen ajoilta 1800-luvun lopulta 1900-luvun ensimmäisille vuosikymmenille. Vanhinta kerrostumaa hallintohistoriassa edustavat Brahelinnan rauniot ja 1680-luvulla perustetun everstin virkatalon 1739 rakennettu päärakennus. Linnasta on jäljellä sen luonnonkivisen ensimmäisen kerroksen muurit ja ympärysmuuri. Kirkkoaukion rakennuksia ovat 1770-luvulta peräisin oleva ristikirkko, 1900-alussa rakennettu kunnantalo sekä varhaista kansakouluarkkitehtuuria edustava kirkonkylän koulu 1883. Seurakunnan nuorempaa rakennuskantaa edustaa Saimaan rannalle sijoitettu, 1940-luvulla valmistunut, Martti Välikankaan suunnittelema pappila. Kirkkoaukion ja Saimaan välinen alue on säilynyt avoimena maisemana, johon Ristiinan sisävesisatama sijoittuu. Kirkonkylän uusi liikerakentaminen ja tehokkaat liikenneväylät ovat selkeästi erillään historiallisesta keskustasta.
Ristiinan alue kuului 1560-luvulla laajaan Pellosniemen hallintopitäjään. Ristiinan seurakunta erotettiin kreivi Pietari Brahen toimesta itsenäiseksi kirkkoherrankunnaksi 1649 Mikkelin kirkkopitäjästä. Ristiinan vanhan kuntakeskuksen alue alkoi muodostua Pietari Brahen aikana rakennetuista kirkosta ja linnasta. Pietari Brahe aloitti 1640-luvulla läänityksensä linnan ja asuinresidenssin rakentamisen. Rakennustyö päättyi 1669, jolloin puolustusvarustukset jäivät keskeneräisiksi. Linna rappeutui 1710-luvulla ja purettiin tiili- ja puuosiltaan 1802. Tiiliä käytettiin everstin virkatalon, Uuden Brahenlinnan, rakentamisessa. Ensimmäinen, Pietari Brahen puolison Christinan mukaan nimetty, kirkko valmistui 1650-luvulla. Sen tilalle valmistui nykyinen kirkko 1775. Ristikirkon suunnitteli Paavo Koponen ja rakennustöitä johti Eskil Collenius. Kirkkoa laajennettiin sakaroiden välisillä lisäosilla, ikkunoita suurennettiin ja lisättiin sekä kirkko vuorattiin remontissa, joka valmistui 1844. Sisätiloja remontoitiin 1881 ja 1928. Kellotapuli rakennettiin 1742 August Sorsan johdolla. Kirkkoaukiolla oli 1900-luvun alkupuolella kirkon lisäksi julkiset rakennukset kunnantalo, kansakoulu, kruununmakasiini, pitäjänmakasiini ja lainajyvästö sekä joukko asuin- ja liikerakennuksia. Kirkonkylän kansakoulu aloitti 1799 rakennetun Savon jalkaväkirykmentin virkatalon, Uuden Brahenlinnan, tiloissa. Kansakoulun rakentamispäätös tehtiin 1880-luvun alussa ja valmistuessa 1882 koulu oli Ristiinan pitäjän ensimmäinen varsinainen koulurakennus. Kunnantalon urakoi Aukusti Janhunen vuonna 1900.
Ristiinan vanha kuntakeskus
'Eskola ja Ilmari jäivät odottamaan pöydän vapautumista kahvilan vierelle. Ilmari katseli ihmisvilinän yli merelle. Suomenlinnan lautta oli juuri ohittamassa purjehdusseuran rakennusta. Kauppahallin takana Olympialaiturissa Silja Linen laiva kohosi taivasta vasten kuin valkoinen vuori. Torin yllä lenteli lokkeja lähes yhtä paljon kuin torilla käveli ihmisiä.' (s. 225)
Ilmari ja Eskola ovat sopineet tapaamisen Kauppatorille, jonne lämmin sää on houkutellut paljon sekä ostajia että kauppiaita.
Kobayashi, Satomi
Ruutikellari B29
Muutos- ja korjaustyöt Ruutikellari korjattiin vuokrattavaksi kokoontumis- ja juhlatilaksi, joiden kysyntä Suomenlinnassa ylittää monin verroin tarjonnan. Tilan käyttäjämäärä rajattiin 60 henkeen, sillä rakennuksesta on vain yksi poistumistie. Entisestä ruutivarastosta poistettiin kosteuden vaurioittama lankkulattia ja kapillaarinen maa-aines. Salaojitetun kevytsoran päälle rakennettiin uudet lattiat: salin lankkulattia teräspalkkien varaan ja sisäkäytäviin soran päälle asennettuina betonilaatat. Pintavedet ohjattiin ulkopuoliseen sadevesikaivoon. Sisäänkäynnin etutila pidettiin entiseen tapaan kylmänä ulkotilana. Itäpään sivuholviin varustettiin keittiö. Eteläpäädyn yhdyskäytävään rakennettiin teräsrakenteinen parvi salin av-laitteita varten. Rakennus varustettiin tarpeellisilla LVIS-asennuksilla ja koneellisella ilmanvaihtolaitteistolla. Vanhat puiset ilmaa läpäisevät ruutusäleportit ja ulko-ovet kunnostettiin. Ruutikellarille ja viereiselle urheilukentälle rakennettiin uusi huoltorakennus B 65. Toteutusaika: 1999 Kerrosala: (sisätilat) 440 m2 Huoneistoala: 260 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Topi Tuominen Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Magnus Malmberg/ Hannu Piirainen LVI-suunnittelija: Insinööritoimisto Timo Penttilä Oy/ Jukka Sainio Sähkösuunnittelija: Konsulttitoimisto J. W. Majurinen/ Timo Meskanen Rakennustyöt: Suomenlinnan työsiirtola Pohjatutkija: Pohjatekniikka Oy/ Pekka Kantee Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Susisaaren suuri ruutikellari rakennettiin vuosina 1776-1778. Ruotsalaisaikainen nimitys kellarille oli "Krutmagasin nr 2", sillä alkuaan ruutikellareita oli kaksi, joista toinen sijaitsi nykyisen urheilukentän länsipuolella. Ruutikellareiden rakennusaikana kentän alue oli vielä merenlahti. Ruutikellari nr 1 räjähti heti venäläisen kauden alussa v.1808 . Ruutikellari nr 2 on alkuperäiseltä rakenteeltaan lähes identtinen Kustaanmiekan suuren ruutikellarin (A 2) kanssa. Se on tynnyriholvattu tila, jota kiertää holvattu puolustuskäytävä kivääriaukkoineen. Rakennus on pääosiltaan harmaakiveä, mutta sen päädyt ovat tiiltä ja tynnyriholvattu pääholvi on sisäpuolelta verhoiltu tiilireveteerauksella. Alkuaan rakennus oli vapaanaseisova, ja sen ulkokattona oli pellitetty puukatto. Venäläisellä kaudella kellaria käytettiin edelleen ammusvarastona. Sen kattorakenteet tuhoutuivat Krimin sodan pommituksen aiheuttamassa tulipalossa v.1855 ja 1860-luvulla se peitettiin suojakatolla. V.1878 suojakatto purettiin ja kellari peitettiin kokonaan maalla. Suomalaisella kaudella kellarin pohjoispäädyn sisäseinään on puhkaistu oviaukko. Tätä ennen kellarin sisäosaan pääsi ainoastaan ympäryskäytävän kautta rakennuksen eteläpäädystä. Ruutikellaria on käytetty varastona ja mm. perunakelllarina. 1980-luvulla vanhat lahonneet puurakenteet poistettiin ja kellariin tehtiin uusi puulattia. Tämän jälkeen ruutikellaria on käytetty tilapäisiin juhlatilaisuuksiin ja urheiluhallina. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Ruotsalainen nimitys Krutmagasin nr.2 Venäläinen rakennusnumero 53 Vuonna 1927 rakennusnumero B II 31 Lähteet: KA VSA 17044 KrA V 223,224,250,253,254,265,278,299,345,350,359 MV SL VIK B 1071-1082
Kustavilaisena aikana rakennettiin Viaporiin kolme isoa ruutimakasiinia, jotka olivat tyyppipiirustusten mukaan rakennettuja satulakattoisia graniittirakennuksia. Vuosina 1776-78 rakennettu Susisaaren ruutikellari on näistä toisena säilynyt tähän päivään. Susisaaren ruutikellarin päätyjen valtavat kaariaukot on muurattu umpeen tiilellä. Sisätilassa on yhä näkyvissä ruotsalaisaikainen arkkitehtuuri; suurta tynnyriholvattua huonetilaa kiertää matala, holvattu, kivääriaukkoinen puolustuskäytävä. Kellarin sisäosaan pääsi ainoastaan ympäryskäytävän kautta rakennuksen eteläpäädystä. Seinissä ja holveissa oli taidokas ilmanvaihtojärjestelmä pitämässä ruutia kuivana. Myös venäläisellä kaudella ammusvarastona käytetyn ruutikellarin kattorakenteet tuhoutuivat Krimin sodan pommitusten aiheuttamassa tulipalossa. Vuonna 1878 kellari peitettiin kokonaan mahtavin maa- ja hiekkakerroksin, näkyviin jäi vain maasyvennyksessä koillisjulkisivu. Suomalaisella kaudella ruutikellaria käytettiin varastona ja perunakellarina. Kellarin pohjoispäädyn sisäseinään puhkaistiin oviaukko. 1980-luvulla lahonneet puurakenteet poistettiin ja kellariin tehtiin uusi puulattia. Rakennuksessa oli kuitenkin edelleen kosteusongelmia, koska sadevedet valuivat rakennuksen pohjoispäädystä lattiarakenteisiin. Ruutikellaria käytettiin tilapäisiin juhlallisuuksin ja urheiluhallina, johon se tilojensa puolesta soveltui hyvin, mutta muutoin käyttämättömänä, kosteana ja kylmillään olevana rakennuksena se rappeutui nopeaa vauhtia. Uudenkin lattian rakenteet lahosivat ja niihin ilmestyi sienikasvustoa.
Paakkanen, Kirsti
Hvitträsk on yksi rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti merkittävistä maaseudulle, luonnon yhteyteen 1900-luvun alussa rakennetuista ateljeehuviloista. Arkkitehtikolmikko Gesellius-Lindgren-Saarisen suunnittelema Hvitträsk on suomalaisen art nouveaun keskeinen kokonaistaideteos. Arkkitehtien Herman Gesellius, Armas Lindgren ja Eliel Saarinen rakennuttama Hvitträsk sijaitsee Vitträsk-järven rannalla. Rakennusryhmä, jonka julkisivut ovat luonnonkiveä, pyöröhirttä, rappausta ja paanuja, kohoaa kallionjyrkänteeltä jyrkkäkattoisena ja monimuotoisena ja hallitsee sijainnillaan jylhää korpi- ja rantamaisemaa. Saarisen koti on kolmen arkkitehdin kodeista parhaiten säilynyt. Sitä esitellään museona. Vapaasti ja vaihtelevasti ryhmitellyt asuintilat ovat sisustukseltaan ja tunnelmaltaan yksilöllisiä, yksityiskohdiltaankin suunniteltu osaksi kokonaisuutta. Arkkitehtuurissa näkyvät aikakauden kansainväliset vaikutteet sekä suomalaiseen perinteiseen rakentamiseen viittaavat kansallisromanttiset piirteet. 1900-luvun alun arkkitehtuuri on eri vaiheissa tehtyjen muutoksien jälkeenkin yhä vahva, eritoten suurtuvassa ja ruokasalissa. Osa alkuperäistä irtaimistoa on säilynyt. Lindgrenin hirsilinnamainen koti pohjoissiivessä on palanut 1922 ja korvattu Eero Saarisen suunnittelemalla alkuperäistä pienemmällä kivirakenteisella asuinsiivellä. Saarisen kodin ja pohjoissiiven välissä on arkkitehtitoimiston ateljee ja kirjasto. Alun perin Geselliuksen asuntona ollut pyöröhirsinen piharakennus on muutettu ravintolaksi. Piharakennukseen liittyy kivestä muurattu torni alkuperäisen kallioisesta metsämaastosta pihaan johtaneen sisääntulotien pielessä. Kiveyksin ja muurein toteutetut, kunkin arkkitehdin asuntoon välittömästi liittyneet yksityiset pihat ovat maastoon kivimuurein pengerrettyjä terassipuutarhoja. Puutarhat on suunniteltu osaksi kokonaistaideteosta luonnonympäristöön porrastettuina, ajankohtansa eurooppalaisen muotopuutarhasuuntauksen mukaan. Rakennusryhmän keskellä on yhteinen sisäpiha. Rakennusryhmän ympärillä olevaa istutettua puutarha- ja piha-aluetta ympäröi hoidettu luonnonmaisema uimarantoineen, kulkureitteineen ja oleskelupaikkoineen sekä koskemattomampi jylhä metsä- ja rantamaisema. Maisemiin avautuu laajoja näkymiä rakennuksen terasseilta ja parvekkeilta. Rannassa ovat Eliel ja Loja Saarisen sekä Herman Geselliuksen haudat.
1900-luvun alun kulttuuri-ilmiöihin ja kansallisromanttisiin ihanteisiin kuului luonnon helmassa asuminen; erämaa-ateljee ja -koti. Hvitträskin kanssa samaa ilmiötä edustaa esimerkiksi Tuusulanjärven taiteilijayhdyskunta. Arkkitehtikolmikko Gesellius-Lindgren-Saarinen hankki Kirkkonummelta tontin ateljeeta ja asuntoa varten 1901. Helsingin-Karjaan välinen uusi rautatieyhteys mahdollisti nopean yhteyden pääkaupunkiin. Tie tuonaikaiselta rautatieseisakkeelta Hvitträskiin noudattaa yhä alkuperäistä reittiä. Hvitträskin pihaan kuljettiin vuoren eteläpuolelta kiertäen ja pihaan noustiin piharakennuksen pyöreän nurkkatornin ja luonnonkivimuurien ohjaamana. Hvitträsk valmistui 1903. Arkkitehtien yhteisten työtilojen lisäksi paikalle rakennettiin kolme asuntoa. Aluksi Lindgrenit asuivat pohjoisosan tornillisessa hirsilinnassa ja Saarinen perheineen eteläsiivessä. Gesellius asui pihan toisella puolella hirsitalon yläkerrassa, alakerrassa olivat mm. talli ja sauna. Arkkitehtikolmikon yhteinen asuin- ja työelämä Hvitträskissä jäi lyhyeksi, mutta Hvitträsk oli asuinkäytössä 65 vuotta. Hvitträsk oli myös vilkkaan seuraelämän paikka, vieraina olivat mm. Axel Gallén, Väinö Blomstedt, Jean Sibelius ja Robert Kajanus. Ulkomaisista vieraista voidaan mainita Gustav Mahler ja Maxim Gorki. Lindgren muutti Hvitträskistä 1905 ja Gesellius muutti Lindgrenin asuntoon. Ulkorakennuksessa asui mm. arkkitehtitoimiston työntekijöitä. Gesellius kuoli 1916, jonka jälkeen Saarinen omisti Hvitträskin yksin. Hirsilinna torneineen (alunperin Lindgrenin asunto) paloi 1922, ainoastaan kellari säilyi. Tilalle nousi 1929-1936 vierasasunto, jonka suunnitteli Eliel Saarisen 18-vuotias poika, sittemmin arkkitehti Eero Saarinen. Vaikka Arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarinen lopetti toimintansa jo vuoden 1904-1905 vaihteessa, toimi ateljee arkkitehtitoimistona 1920-luvulle saakka. Siellä on piirretty lukuisia merkkirakennuksia ja kaupunkisuunnitelmia, mm. Suomen kansallismuseo, Helsingin rautatieasema, Pro Helsingfors ja Chicago Tribune –lehden pilvenpiirtäjä. Eliel Saarinen perheineen muutti Hvitträskistä Yhdysvaltoihin 1923 ja Hvitträsk toimi kesäasuntona runsaat 25 vuotta. Saarinen myi Hvitträskin irtaimistoineen Rainer ja Anelma Vuoriolle 1949, joilla Hvitträsk oli yksityis- ja edustuskotina parikymmentä vuotta. Kiinteistö siirtyi 1968-1969 Gerda ja Salomon Wuorion säätiölle, joka muutti Hvitträskin kongressi- ja matkailukeskukseksi. Saarisen asunto muutettiin museoksi 1969-1971, missä yhteydessä mm. keittiö ympäröivine tiloineen poistettiin. Pohjoispäätyyn tehtiin majoitustiloja ja piharakennus ulkorakennuksineen otettiin ravintolakäyttöön. Kulku Hvitträskiin ohjattiin tenniskentän paikalle rakennetun paikoitusalueen kautta. Rantaan rakennettiin 1974 Raili ja Reima Pietilän arkkitehtitoimiston suunnittelema rantasauna, joka korvasi 1953 Vuorioiden rakennuttaman, palaneen saunan. Hvitträskin ateljeekotimuseo siirtyi Suomen valtion omistukseen 1981. Museossa alkoivat sisustusarkkitehti Markku Norsin suunnittelemat korjaus-, muutos,- ja restaurointityöt 1996. Puutarhat restauroitiin 1997-1998 maisema-arkkitehti Gretel Hemgårdin suunnitelmien mukaan. Hvitträsk siirtyi Museoviraston hallintaan vuonna 2000 ja avattiin yleisölle korjaustöiden jälkeen. Pohjoissiipi kunnostettiin seminaari- ja kokoustilaksi 2002.
Hvitträskin ateljeehuvila
Ruiskumestarin talo
"Konosen liittyessä seuraan äijät kinastelivat herrasmiesmäisesti Clausewitzin sotateorioista. Niistä siirryttiin sujuvasti Hakaniemen kauppahallin tarjontaan. Hakaniemen halli oli säilynyt aidompana kuin Vanha kauppahalli Kauppatorin kupeessa. Hakaniemeen harhautui vähemmän bisnesmiehiä ja japanilaisia turistiryhmiä. Hallissa oli siten myös vähemmän alipalkattujen aasialaisten hoitamia hampurilaisbaareja. Reinin liha oli miesten suosiossa."
Vanha kelkkamäki 19
Porvoon läntisen saariston luotsi-, majakka- ja kalastusyhdyskunnat (Pirttisaari)
Komisario Karpalo muuttaa perheineen jugendtaloon Eiraan. Kunniallisena pidetyn talon maine horjuu, kun paljastuu, että joku talon asukas tai hänen vieraansa on sotkeutunut huumeiden välitykseen. Tilanne kiristyy, ja kohta Karpalo joutuu johtamaan murhatutkimusta kotitalossaan.
"Itä-Pakilassa on säilynyt vanha ja arvokas menneiden aikojen elämästä ja työstä kertova maalaistalon päärakennus, Pakin talo, joka todennäköisesti on peräisin Pikkuvihan jälkeiseltä jälleenrakennuskaudelta." (S. 64.)
Pakin talon historiaa käsitellään Sakari Tammisen artikkelissa 'Kollmesataa vuotta Pakin talon historiaa' ja Esko Havumäen artikkelissa Pakin talo - muistomerkki ja toimiva kotiseututalo.
Vaasankatu
Helsingin Taka-Töölön kaupunginosan valtaosan muodostaa maan suurin yhtenäinen 1930-luvun asuinkerrostalokorttelien alue, joka kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernismin merkkiteosvalikoimaan. Taka-Töölön 1930-luvun alun asuinkerrostaloarkkitehtuurissa on piirteitä klassismista ja Suomessa lyhyeksi jääneestä art deco -kaudesta. Vuosikymmenen lopulla rakennetut talot ovat jo puhdasoppisemman modernismin mukaisia ja suuri osa Sibeliuksenpuiston pohjoispuolisista kortteleista on funktionalismin periaatteiden mukaisesti avokortteleita. Taka-Töölön 1930-luvulta olevan 215 asuinkerrostalon joukosta mainittakoon Välskärinkadun talorivistö (arkkitehti Jalmari Peltonen) art deco -kaudelta, Töölön Helmi (arkkitehti Kaarlo Borg) 1930-luvun alusta ja Spennertin lamellitalokortteli (arkkitehti Ole Gripenberg) 1930-luvun lopulta. Topeliuksen puisto Töölön kirkon ja kirjaston välissä on yksi harvoja muotopuistojamme. Töölön kirkon hahmossa ja yksityiskohdissa on vaikutteita italialaisista maalaiskirkosta ja renessanssiarkkitehtuurista. Vaaleaksi rapatun suorakaiteisen runkohuoneen ulkoinen koristelu keskittyy muuta kirkkoa korkeammalla kohoavaan pohjoispäätyyn. Kirkon pääoven yläpuolella on kuvanveistäjä Gunnar Finnen betonireliefi Taivaalliset pidot. Puiston pohjoispäässä oleva kirjastorakennus on arkkitehti Aarne Ervin suunnittelma. Topeliuksen puiston itäpuolella on aiemman Kammion sairaalan paikalle rakennettu Suomen Punaisen Ristin sairaala, nykyinen Töölön sairaala. Taka-Töölössä kolmionmuotoisella tontilla, josta alkaa osittain terassoitu Kirjailijapuisto, on arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema Kansaneläkelaitoksen toimitalo. Rakennuskokonaisuus ryhmittyy puiston jatkeena olevan istutetun, katutasoa ylempänä olevan pihan ympärille. Työtilat rajaavat pihaa terassoituvana rakennuksena, ruokasali ja kirjasto muodostavat paviljonkimaiset rakennusosat. Rakennuksen sisätiloista merkittävimmät ovat henkilökunnan kirjasto ja asiakastilaksi suunniteltu korkea keskushalli. Toimitalo kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernismin merkkiteosvalikoimaan.
Taka-Töölö on kaavoitettu 1900-luvun alussa samaan aikaan Etu-Töölön kanssa. Asemakaava perustuu Suomen ensimmäisen asemakaavakilpailun tulokseen. Vuonna 1906 vahvistetun Töölön asemakaavan laativat kilpailussa parhaiten menestyneet Gustaf Nyström ja Lars Sonck yhdessä. Kaavan vahvistamisen yhteydessä muodostettiin Helsingin XIII ja XIV kaupunginosa (Etu-Töölö ja Taka-Töölö). Bertel Jung uudisti kaavaa perusteellisesti jo 1916. Asemakaavanmuutoksia tehtiin rakentamisen edetessä aina 1930-luvun lopulle saakka. Funktionalismin kauden kerrostalokorttelit rakennettiin aluksi Jungin kaavaan perustuen umpinaisiksi ja myöhemmin Birger Brunilan laatimien kaavamuutosten mukaisesti yhä avoimemmiksi. Topeliuksen puiston suunnitteli Ola Mannström, puisto valmistui 1938. Töölön seurakuntatalosta 1927 pidetyn arkkitehtikilpailun voitti arkkitehti Hilding Ekelund. Ehdotus toteutettiin 1929-30. Alkuaan Töölön rukoushuoneeksi nimitetty rakennus oli osa laajempaa suunnitelmaa, johon oli tarkoitus myöhemmin liittää kirkko. Hanke ei toteutunut. Rukoushuoneesta tuli Töölön kirkko, kun Töölö pohjoisine takamaineen erotettiin omaksi seurakunnakseen 1941. Suomen Punaisen Ristin sairaala rakennettiin 1930-luvun alussa arkkitehti Jussi Paatelan suunnitelmien mukaan, sairaalan laajennusosa 1960-luvulta on arkkitehti Veli Paatelan käsialaa. Kansaneläkelaitoksen toimitalon suunnittelusta järjestettiin 1948 kilpailu, jonka Aino ja Alvar Aalto voittivat. Rakennus valmistui 1956. Topeliuksen puiston pohjoispäässa sijaitsevan, 1970 valmistuneen kirjaston suunnitteli arkkitehti Aarne Ervi.
Taka-Töölön kerrostaloalue
"Asutko jossakin täälläpäin? - Ihan lähellä, Otavantien päässä. Siinä talossa missä oli Larun ensimmäinen kirjasto, jos muistat. - - - Riitta seisoi epävarmana korkean talon edessä Otavantien Ryssänkärjen puoleisessa päässä ja tuijotteli yläikkunoihin. Mitkähän niistä kuuluivat Harrille? hän mietti." (S. 133, 197.)
Yksi romaanin keskeisitä henkilöistä, toimittaja Harri Laakso, asuu Otavantiellä, ilmeisesti numerossa 3, koska kertoo asuvansa talossa, jossa oli Lauttasaaren ensimmäinen kirjasto.
Kuortaneen pohjalaistalot (Viitala)
Tikkanen, Henrik
Mignon, kahvila-konditoria
Vuorilahdenniemi
Ravintola Elite
Malmin lentokentälle rullaa kotimaisen koneiden lisäksi peräti American Overseas Airlines.
Wiik, Anna Kerttu
Tämä vuonna 1921 filmattu mykkäkomedia on kuvattu Brändön huvilakaupungissa. Elokuvan ensi-ilta oli 9. huhtikuuta 1921 Olympia-teatterissa Helsingissä.
Onko Limingantiellä ollut koskaan elintarvikekauppaa? Limingantiellä Helsingin Kumpulassa on toiminut useita elintarvikeliikkeitä vuosien 1928 ja 1991 välillä. Ensimmäiset kaksi kauppaa, maito- ja siirtomaatavarakauppa, avasivat ovensa Limingantie 9:ssä vuonna 1928. Naapuriin, Limingantie 11:een perustettiin seuraavana vuonna muun muassa maitokauppa ja lihakauppa sekä kahvila. 1930-luvulla Limingantien ja Intiankadun risteyksessä sekä Limingantie 40:ssä aloitti toimintansa useita liha-, maito-ja sekatavarakauppoja. 1960-luvulta lähtien Limingantien kaupat ovat sulkeneet pikkuhiljaa oviansa. Viimeisenä toimintansa lopetti Larkkosen kauppa Limingantie 40:ssä vuonna 1991. Enää Kumpulan alueella on vain yksi lähikauppa Intiankatu 34:ssä. Tarkemmin Limingantien ja koko Kumpulan kauppojen historiasta on kirjoitettu Kumpulan paikallislehden Kumpostin numerossa 1/2006 (s. 8-11).
Luotsikatu 1
Pormestarinluoto
Pormestarinluodon patteri sijaitsee läntisimmällä kolmesta Pormestarinluodosta, Pikku-Mustasaaren pohjoispuolella. Se on suorakaiteen muotoinen. Alaosa ja rintavarustus ovat harmaakiveä ja maapäällysteisiä. Patterin selustassa on patteria hiukan lyhyempi ja matalampi suorakaiteen muotoinen kivilohkareilla täytetty levennysosa. Patterissa on nykyisin neljä tykkiasemaa, joiden ampumasektorit ovat Särkän salmea kohti. Jokaisen tykkiaseman molemmin puolin on holvatut ammustarvikekomerot, yhteensä viisi kappaletta. Patterin tarkkaa rakennusvuotta ei tiedetä. Vuoden 1864 yleisasemapiirrustuksessa patterista on maininta "uudelleen rakennettu viiden tykin patteri". Sitä edeltävissä kartoissa luodoilla ei esiinny minkäänlaisia rakenteita. Liisa Eerikäinen 1995
Pudasjärven kirkonkylän hyvin säilynyt ja rakennushistoriallisesti arvokas rakennuskanta on keskittynyt Pudasjärven rannoille, rantaviivaa noudattelevan maantien molemmille puolille. Järven pohjoisrannalla, kylärakenteen keskipisteenä on 1780-luvulla rakennettu Yli-intendentivirastossa piirretty yleishahmoltaan uusklassillinen puukirkko, kirkkotarhan tuntumassa yksi Pohjanmaan parhaiten säilyneistä renessanssikellotapuleista vuodelta 1761 ja kirkkotarhan porttirakennus samalta ajalta. Kirkkotarhaa reunustaa maassamme harvinainen katettu hirsiaita. Pudasjärven etelärannalla kirkkoa vastapäätä peltomaisemassa sijaitsee rakennushistoriallisesti arvokas ryhmä, jonka muodostavat Pudasjärven pappila sekä Hiltulan talonpoikainen pihapiiri. Hiltulan tilan päärakennus on rakennettu kahdessa vaiheessa 1823 ja 1844. Kirkon länsipuolen kulttuurimaisemassa ovat Riekin ja Paavolan tilojen rakennusryhmät sekä kirkosta kaakkoon Pudasjärven kotiseutumuseo. Museoalueella on lainajyvämakasiini sekä parisen kymmentä eri puolilta Pudasjärveä siirrettyä rakennusta. Pudasjärven kirkko on pohjakaavaltaan erivartinen ristikirkko ja sen itä- ja länsipäät ovat viistokulmaiset. Kirkko noudattaa tarkasti Yli-intendentinvirastossa 1778 laadittua piirustusta. Vesikatto on loiva ja ristivarsien päistä aumattu. Ristikeskuksessa kohoaa vesikaton sisäjiireihin muodostettu lanterniini viirintankoineen. Kirkkosalin seinät ja holvi ovat säilyneet ilman myöhempää laudoitusta. Kellotapuli kirkkotarhan eteläpuolella kuuluu Pohjanmaan parhaiten säilyneisiin renessanssitapuleihin. Kirkonrakentaja Heikki Väänäsen johdolla rakennettu tapuli on vuorattu 1764. Tapulin ääniluukkujen alapuolella olevissa peileissä, oviaukon portaalisommitelman arkadissa sekä läpikäytävän lautaholvissa on Mikael Toppeliuksen 1766 tekemät maalaukset. Kirkkotarhan telttakattoinen porttirakennus vuodelta 1761 on rakennettu samanaikaisesti kuin tapuli. Pudasjärven kirkkomaisema on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta Aittojärvi-Kyngäs.
Pudasjärven alueesta tuli eränkäyntialuetta Perämeren rannikkoasutuksen vakiinnuttua keskiajalla. Alueelle saapui savolaisasutusta 1570-luvulla. Pudasjärven seurakunta perustettiin Iijoen keskijuoksulle 1641 ja ensimmäinen kirkko valmistui Pudasjärven pohjoisrannalle 1637. Pudasjärven nykyinen kirkko rakennettiin 1780-1782 kiiminkiläisen kirkonrakentaja Pentti Pason johdolla edellisen tuhouduttua tulipalossa. Kirkon korjaus valmistui 1998 (Arkkitehtitoimisto Jorma Teppo Oy). Pudasjärven kotiseutumuseo avattiin 1960 entisessä viljamakasiinirakennuksessa, joka valmistui 1859. Hilturanta määrättiin kirkkoherran virkataloksi 1648. Pappilan päärakennuksen vanhin osa rakennettiin 1784-1787, muu osa valmistui 1800-luvulla.
Pudasjärven kirkkomaisema (kirkko)
Keksikö Anna kaiken omasta päästään? Tapahtuiko se vain hänen tajunnassaan? Vai sattuiko se kaikki sittenkin todellisuudessa ja reaaliajassa? Kun Anna ja Asko kohtaavat, se on vääjäämätöntä. Molempien avioliitto hajoaa, ja raunioille he alkavat rakentaa uutta, yhteistä elämää. Entiset puolisot, kipuilevat lapset ja rahavaikeudet koettelevat onnea, mutta kaikesta huolimatta on selvää, että kohdalle on osunut suuri rakkaus. Pikkuhiljaa todellisuus alkaa kupruilla. Oudot sattumukset seuraavat toisiaan, ja Anna alkaa epäillä, ettei Asko olekaan sellainen mies kuin hän on kuvitellut. Miekkatanssi on trillerimäinen kertomus rakkaudesta, riippuvuudesta ja valheesta. www.like.fi
Poliisivankila sekä liikkuvan poliisin komennuskunta sijaitsevat Sofiankadulla.
Saarikoski, Pentti
Maunulan kirkko
Hämäläinen, Karo
Allardt, Erik
Mantsas, Aino
Malm, Pehr
Vähäkallio suunnitteli talon yhteistyökumppanilleen rakennusmestari Jalo N. Syvähuokolle. Nykyisin talo on Romanian suurlähetystö.
Kari Tapio
'Kaupunki oli rakentanut liikuntakeskuksen vanhaan teollisuusrakennukseen. Sisään mahtui parinsadan metrin juoksurata, hyppy- ja heittopaikkoja muuhun yleisurheiluun, palloilukenttiä ja kuntosalialue.' (s. 91)
Entinen kiekkosankari Pesonen veikkaa Huttusen veljesten löytyvän Liikuntamyllystä.
Sarvilahden kartanon päärakennus on toinen suurvalta-ajan arkkitehtuuri-ideaalin mukaan rakennetuista ylhäisaatelin asuinlinnoista maassamme Louhisaaren kartanon lisäksi. Kartanon aikanaan huomattavan laajoilla tiluksilla on monipuolisia ja eri vuosisadoilta peräisin olevia rakennettuja ympäristökokonaisuuksia sekä vuosisatoja viljelyssä ja laidunnettuna olevia alueita. Sarvilahden kartanokeskusta ympäröi Suuren Rantatien eteläpuolinen viljelymaisema ja laidunalue sekä Strömslandetissa sijaitsevat jakamattoman Sarvilahden kartanon vanhat lampuotikylät Ströms ja Hormnäs sekä kartanon pohjoispuolelle 1910-luvun alussa jakojen seurauksena syntynyt Norr-Sarvlaxin kartano. Kolmikerroksisen hollantilaista klassismia kuvastavan kartanon päärakennuksen muurarimestarina ja mahdollisesti suunnittelijana on Lorentz Creutzin toimeksiannosta toiminut viipurilainen Achatius Groneberg. Kuutiomaisen rakennuksen runko jakautuu kahdella poikittaisella sydänseinällä keskeishallitilaksi ja sen molemmin puolin erikokoisiksi huonesarjoiksi. Kolmanteen kerrokseen on sisustettu juhlasali ja edustavimmat vierashuoneet. Identtiset, säterikattoiset sivurakennukset sekä porttirakennuksina toimivat tiiliset 1850-luvulla rakennetut talli ja viljamakasiini täydentävät barokkipihan symmetristä sommitelmaa. Läntisessä, todennäköisesti 1600-luvun sivurakennuksessa on säilynyt karoliiniselta ajalta peräisin oleva säterikatto. Toinen sivurakennuksista on korvattu 1880 palon jälkeen uudella. Kartanon talousrakennukset sijaitsevat kauempana päärakennuksesta. Kartanon puutarhan vanhimmat osat ovat luultavasti päärakennuksen rakentamisajalta. Kartanon ohitse virtaavan joen varsilla ja patolammen ympärillä levittäytyvä maisemapuisto on peräisin 1850-luvulta. Myös pitkät puukujanteet on istutettu 1800-luvulla. Päärakennuksen ja sivurakennusten välisen geometrisesti järjestetyn muotopuutarhan hahmo on Paul Olssonin suunnittelema 1930-luvulla. Kartanon päärakennuksen takana olevassa metsikössä patolammen äärellä on jäljellä kartanon vanha mylly. Kartanokeskusta ympäröi keskiajalta periytyvän Suuren rantatien eteläpuolinen laaja viljelymaisema. Strömslandetissa sijaitsevat Hormnäs, Bagarböle, Grevböle, Ströms, Tjuvö ja Lappnor ovat jakamattoman Sarvilahden kartanon vanhoja lampuotikyliä. Erityisen hyvin vanhaa kylärakennetta kuvastaa rakenteensa ja vanhan rakennuskantansa lähes muuttumatta säilyttänyt Ströms, jonka kolme taloa sijaitsevat edelleen hyvin tiiviisti tien itäpuolella olevalla loivalla mäellä. Kartanon maiden jakamisen tuloksena 1910-luvun alussa syntynyt Norr-Sarvlax sijoittuu kartanon pohjoispuolelle. Norr-Sarvlaxin rakennuskantaan kuuluu kivisen päärakennuksen lisäksi työväenasuinrakennuksia, tiilinen viljamakasiini ja kartanolle johtavan tien varressa oleva Putgårdenin kaksikerroksinen talo.
Sarvilahden rälssitilan maita ovat hallinneet 1400-luvulta alkaen maan ylhäisaatelistoon kuuluvat Creutz-, von Morian- ja von Born-suvut, kunnes kartano 1956 siirtyi testamentilla Svenska Litteratursällskapetin omistukseen. Lorenz Creutz vanhempi loi Sarvilahden kartanosta todellisen suurtilan ostamalla ja yhdistämällä suuren joukon lähiseudun tiloja. Kartanon päärakennuksen rakennustyöt aloitettiin 1672. Päärakennus vaurioitui sekä isonvihan (1713-1721) että pikkuvihan (1742-1743) aikana. Päärakennusta kunnostettiin sotien jälkeen ja mm. muutamat kattomaalaukset maalattiin tässä korjausvaiheessa. Päärakennukseen tarttui tuli sivurakennuksen tuhonneesta tulipalosta vuonna 1880. Tulipalossa tuhoutuivat kartanon säterikatto ja kolmas kerros. Kartano kunnostettiin arkkitehti F.A. Sjöströmin suunnitelmien mukaan, säterikatto korvattiin aumakatolla ja julkisivuun avattiin uusi ikkuna-akselisto. Palanut sivurakennus rekonstruoitiin 1600-luvun asuunsa. Vuonna 1934 tehdyssä, Hilding Ekelundin suunnittelemassa restauroinnissa palautettiin päärakennukseen 1600-luvun tyylinen säterikatto. Norr-Sarvlaxin kartano syntyi 1900-luvun alussa Sarvilahden omistajan Viktor Magnus von Bornin jakaessa kartanon maita kahdeksan lapsensa kesken.
Sarvilahden kartano ympäristöineen (Norrsarvlax)
"He sattuivat asumaan samassa talossa ja samassa kerroksessa Lönnrotinkadulla, kävivät joskus toisissaan lainaamassa ruuvimeisseliä tai hehkulamppua, juttelivat niitä näitä, tiesivät suurin piirtein, mitä toinen teki työkseen." (S. 43.)
Laura Halosen henkilökohtainen manageri Moona Lahti ja toimittaja Tero Tuomela ovat naapureita.
Lammassaari
Snellman, Anja
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Tsarmi-Lompolo)
Arabiankatu
Puu-Käpylä
Vartiokylän yläasteen koulu
Aarne Laurilan isä Niilo Laurila työskenteli pitkään Raken päämyymälän varastomiehenä, vuoteen 1944 asti. Kirjassa luku "Niilon työpaikat".
Kouvolan kasarmialue
Rautatieaseman ratapiha
Paimion kirkko ja vanha pappila (vanha pappila)
sauna
Ravintola Kurjenlento
"He ajavat sillan yli ja alas pientä mäkeä Linnunlauluntien yli kauniin sinisen puutalon ohi." (S. 35.)
Otetaanko asukkaiden mielipiteitä huomioon, kun suunnitellaan koirapuistojen sijaintia tai kaavoitetaan niitä? Mielipiteet otetaan huomioon, ja asiaan voi vaikuttaa. Ei kylläkään yksityisenä kansalaisena, vaan asukasyhdistysten kautta. Keskustelu koirapuistoista viriää aina aika-ajoin eri kaupunginosissa. Helsingin yli 80 koirapuistoa noudattavat eläinsuojelulain henkeä tarjoamalla kaupungin yli 20 000 koiralle liikuntapaikan ja tilaisuuden tavata kavereitaan. Lain koiria koskevan päätöksen mukaan koiraa on näet ulkoilutettava päivittäin riittävän usein, ja erityistä huomiota on kiinnitettävä koiran liikunnantarpeen tyydyttämiseen. Koska koiria ei saa kaupungissa pitää vapaana, tarjoaa koirapuisto oivan telmimispaikan. Koirapuistojen ylläpidosta ja kehittämisestä vastaa Helsingin kaupungin rakennusvirasto, joten kysyimmekin asiaa heiltä tarkemmin. Sieltä kerrottiin että virastoon tulee paljon toivomuksia uusien koira-aitauksien rakentamisesta. Mutta paljon tulee myös valituksia koirien haukunnasta, joka häiritsee lähitalojen asukkaita. Rakennusviraston järjestämien koirapalvelujen yleisperiaatteissa (v.2001) todetaan, että mahdollisten meluhaittojen vuoksi koira-aitausten tulisi sijaita mahdollisimman kaukana lähimmistä asuintaloista. Samanaikaisesti rakennusvirasto toivoo, että koira-aitausten käyttäjät kiinnittävät huomiota aitausten sääntöihin ja järjestyslakiin. Näiden mukaan koiran omistaja tai haltija vastaa koiransa käyttäytymisestä ja on muun muassa velvollinen huolehtimaan siitä, ettei koira häiritse yleistä rauhaa esimerkiksi haukunnallaan. Järjestyslain mukaanhan koiraa ei saisi haukuttaa klo 22 ja klo 7 välillä. Tosin, hyvin harvoin koiria näkeekään koirapuistoissa öiseen aikaan. Koira-aitausverkkoa kehittäessään rakennusvirasto pyrkii ottamaan huomioon asukkailta ja käyttäjiltä saadut toivomukset mahdollisuuksien mukaan. Ehdotusten uusista aitauksista ja niiden sijainnista tulee olla kirjallisia, ja niiden pitää tulla paikallisia asukkaita edustavan yhdistyksen kautta. Näin halutaan taata ehdotuksen puolueettomuus. Asukasyhdistyshän edustaa sekä koiranomistajia että koira-aitauksia mahdollisesti vastustavia asukkaita. Mikäli uuden koira-aitauksen perustaminen todetaan perustelluksi ja taloudellisesti mahdolliseksi, rakennusviraston katu- ja puisto-osasto laatii siitä suunnitelman. Suunnitelma esitellään paikallisille asukasjärjestöille ja lähitalojen asukkaille, ja siitä on mahdollista antaa palautetta. Lähteet: Keskustelu Helsingin kaupungin rakennusviraston aluesuunnittelijan kanssa
Milda Blomberg: Lapsuudenmuistoja työläisten Hermannista 1904-1910
Mikä oli se rakennus, joka vielä 1800-luvun loppuun asti näkyi yli kaupungin, ja joka merkittiin merikortteihin? Rakennuksesta annettiin puolen päivän "aikamerkki" kaupunkilaisille. Se oli varmaankin Observatorio Tähtitorninmäellä. Observatoriorakennuksen katolla oli tanko, jossa oleva aikapussi hinattiin ylös tangon huippuun viisi minuuttia ennen kahtatoista ja pudotettiin alas sekunnilleen kello 12. Helsingin rautatieasemalta oli tuohon aikaan esteetön näköala Tähtitorninmäelle, kun väliin ei vielä ollut rakennettu nykyisiä korkeita kivitaloja. Asemalla nähtiin aikapussin putoaminen ja rukattiin aseman kello täsmälleen oikeaan. Lennättimen avulla kerrottiin aikamerkki myös muille asemille. Jos ilma oli sateinen eikä observatoriota näkynyt, saatiin aikamerkki tykinlaukauksen avulla. Katajanokan rannassa, lähempänä tähtitornia, oli tykkimies valmiina odottamassa pussin putoamista. Kun hän näki aikamerkin, hän tuikkasi tulen ruutiin, ja raikuva pamaus kertoi koko Helsingille, että kello oli tasan 12. Aikapussin pudotuksesta luovuttiin 1800-luvun lopulla, kun kellojen tarkkuus kasvoi niin suureksi, ettei päivittäistä merkkiä enää tarvittu. Lähteet ja lisätietoja: http://almanakka.helsinki.fi/kaku/99_4.html http://www.astro.helsinki.fi/museo/index.shtml http://www.virtualhelsinki.net/helsinkipanoraama/historia/observatorio.html
Sauvon kivikirkko on sisustukseltaan ja esineistöltään parhaiten säilynyt keskiaikainen kirkko Suomessa. Pyhälle Clemensille omistetun kirkon kirkkosali on kolmilaivainen ja kuusitraveinen. Korkealle kaartuva holvaus on samanlainen kuin Petrus Muratorin johdolla holvatuissa kirkoissa: kahdeksankulmaiset massiiviset pilarit, sivulaivoissa ristiholvit, keskilaivassa tähtiholvit ja niistä kaksi itäisintä ns. monimuotoista suomalaista tähtiholvia. 1470-luvun alusta peräisin olevat kalkkimaalaukset liittyvät Pietari Henrikinpojan koulukuntaan. Seinissä on ns. credo-sarja, missä parittaiset profeetat ja apostolit esittävät uskontunnusta, kuoriholviin on maalattu kirkkoisät ja evankelistojen vertauskuvat. Kirkkosalin kiinteä sisustus on harvinaislaatuisen vanha ja monipuolinen. Eteläportaalin ja sakariston ovilevyt ovat keskiaikaiset, keskilaivan penkistön eturintamuksiin ja papinpenkkiin sekä piispantuoliin on käytetty keskiaikaisia puuleikkauksin varustettuja kuoriparven rintamuksia ja kuorituolien osia. Penkkikorttelit ovat siten järjestytetyt, että keskikäytävän ohella myös sivulaivoissa on käytävät. Saarnastuolin itäpuolella olevat penkit ovat ns. kaksoispenkkejä. Sisustuksen tammenväri on 1860-luvulta, jolloin penkkien ovet poistettiin. Länsilehterin lisäksi kirkossa on lehteri etelälaivan länsipäässä. Molemmat ovat 1600-luvun loppupuolelta ja niiden kaiteissa on Lars Myran vuonna 1695 tekemät maalaukset. Kuorin pohjoisosassa on 1695 rakennettu kasteaitaus, keskiaikainen kasteallas on gotlantilaista kalkkikiveä. Barokkityylinen saarnastuoli kaikukatoksineen on lahjoitettu kirkkoon 1651 ja sen jalkana on keskiaikaisen sakramenttikaapin jalusta. Alttaritaulu veistoskehystyksineen on vuodelta 1647. "Aateliston kehdoksi" kutsutusta pitäjästä kertoo poikkeuksellisen monilukuinen määrä hautavaakunoita. Kenraaliluutnantti Juhan Gallenin täydellisen sukuvaakunasarjan lisäksi kirkossa on 19 muuta vaakunaa. Kellotapulin kivinen alaosa on keskiaikainen ja puinen yläosa sipulikupoleineen on vuodelta 1770. Sen rakennusmestarina on toiminut Sauvosta kotoisin ollut rakennusmestari Anders Wahlberg. Kirkkotarhaan johtavista tiilestä muuratuista porttirakennuksista läntinen on vuodelta 1795 ja etelänpuoleinen 1800-luvun puolivälistä. Kirkon lähellä on hirsinen lainamakasiini 1800-luvun alusta sekä varastoaitta.
Sauvon seurakunta perustettiin jo ennen 1300-lukua. Pitäjän ensimmäinen, puinen, kirkkorakennus sijaitsi nykyisellä kirkonpaikalla. Kivikirkon sakaristo on runkohuonetta vanhempi ja runkohuone ja holvaus tehtiin samassa rakennusvaiheessa 1400-luvun jälkipuoliskolla. Viimeiseksi rakennettiin asehuone. Kirkon kalkkimaalaukset konservoitiin 1971 ja hautavaakunat 1990-luvulla.
Sauvon kirkko
Wahlsten, Ari
InterCity vie ja InterCity tuo pikkupomon Helsinkiin ison pomon luo.
Bastioni Carpelan ja kurtiini Carpelan - Gyllenborg
Bastioni Carpelan on Suomenlinnan vanhimpia rakennuksia. Puolustusmuuriksi rakennetun harmaakivisen bastioniosan rakentaminen alkoi jo Suomenlinnan perustamisvuonna 1748. Rakennus sai toisen kerroksen parikymmentä vuotta myöhemmin kun bastioniosan päälle rakennettiin tiilinen upseerikasarmi. Venäläisaikaan 1800-luvulla talossa oli komendantinviraston arkisto, leipävarasto, asuntoja sekä suutarin ja räätälin verstaat. Krimin sodan pommituksissa sen katot paloivat ja rakennus sai peitteekseen peltikaton vuonna 1856. Rakennuksen itäpuolta vartioivat tykit ovat osa läheisen Rannikkotykistömuseon kokoelmaa. Viimeiset viisi vuosikymmentä bastioni Carpelanissa toimi Museoviraston Armfelt-museo.
Bastionin rakennustyöt alkoivat kallion louhinnalla jo kesällä 1748 ja jatkuivat vuoteen 1750. Valmistuessaan bastioni oli rakenteeltaan hyvin yksinkertainen puolustusrakennus. Sen rakentamisessa oli hyvin suuressa määrin käytetty hyväksi luontaisia kallioseinämiä, jotka muodostivat osan puolustusmuureista. Bastionin oikeassa kyljessä oli kolme kasemattia, joista kahdessa oli yksi tykkiaukko ja kolmannesta käynti bastioni Lantingshauseniin. Olkakulmasta johti portaikko ampumatasanteelle. Oikeassa siivessä oli viisi kasemattia, joissa ei ollut tykkiaukkoja lainkaan. Bastionikulmassa oli yksi kasematti, ja sen vieressä, vasemmassa siivessä, ampumatasanteelle johtava porras. Vasemmassa siivessä oli lisäksi neljä kasemattia ja kyljessä kolme. Nämä kaikki olivat kivääriaukkoja lukuunottamatta umpinaisia ulkomuurin suuntaan. Bastionin oikean siiven ja kyljen ampumatasanteiden rintavarustukset olivat kreneloidut, vasemman siiven ja kyljen rintavarustukset sen sijaan umpinaiset. Bastionin siipien kasematteja käytettiin miehistön majoitukseen, joten niissä oli lämmitysuunit. Ilmeisesti ampumatasojen heikon vesieristyksen vuoksi kasematit olivat niin kosteita, että ne oli pian valmistumisensa jälkeen pakko kattaa lyijypellillä, minkä lisäksi niiden päälle rakennettiin tilapäinen puukatto. Bastionin Carpelanin yhdisti samanaikaisesti rakennettuun bastioni Gyllenborgiin kurttiinimuuri, jonka länsiosassa oli kaksi kasemattia, joista toisessa kapea käyntiportti. Kurttiinin ja bastioni Carpelanin väliin jäi louhimaton kallionharjanne, jonka ylitse rakennettiin hiekkakiviporras. Puolustusmuuri oli kreneloimaton, ainoastaan kasemateista oli kapeat kivääriaukot Susisaaren suuntaan. Bastioni Carpelanin pihalla sijaitsi hirsinen komendantintalo, jossa oli viisi huonetta ja keittiö. 1760-luvun lopussa bastioni oli niin huonossa kunnossa, että alettiin suunnitella sen korjaamista. Kurttiini Carpelan-Gyllenborgin ampumatasanteelle rakennettiin tiilinen upseerirakennus vuosina 1769-1771. Kurttiinin alakerroksen entisestä puolustuskasematista tehtiin vartiotupa ja toisessa kerroksessa sijaitsi neljä asuinhuonetta ja näiden välinen käytävä. Bastionipihalle avautui neljä ikkunaa, mutta Susisaaren suuntaan puolustusmuurissa oli ainoastaan kivääriaukkoja. Vuosina 1776-77 tehtiin bastioniosassa laajoja korjauksia. Harmaakiviset puolustusmuurit jäivät pääosin ennalleen, mutta sisäpuoliset kasematit uusittiin täysin. Suurin osa väliseinistä sekä kattorakenteet purettiin ja rakennettiin uudelleen. Pienistä kasemateista tehtiin suurempia huonetiloja yhdistelemällä. Kaikki lattiat, tulisijat, ovet ja ikkunat uusittiin. Huonetilojen päälle rakennettiin pystyhirsin tuettu puukatto, joka sai entiseen tapaan maapeitteen. Vuosikymmenen lopussa bastionin ampumatasanteen suojaksi rakennettiin väliaikainen puukatto. Bastionin vasen kylki ja siipi sekä oikea siipi korotettiin kaksikerroksisiksi vuosina 1803-04. Tiiliset lisärakennukset oli tarkoitettu majoitustiloiksi. Kerrosten välille rakennettiin portaikot sekä vasempaan että oikeaan siipeen. Oikean siiven huoneisiin tehtiin ikkunat myös puolustusmuurin puolelle, vasemmassa siivessä puolustusmuuri jäi edelleen umpinaiseksi. Venäläisen kauden aikana rakennus säilyi edelleen pääosin asuinkäytössä. Pääportin vieressä sijainneen vartioston huoneen viereen sijoitettiin karsseri. Kurttiiniportti levennettiin nykyiseen leveyteensä v.1846. Krimin-sodan pommituksessa v.1855 rakennuksen katot paloivat ja useat ikkunat pielineen rikkoutuivat. Rakennus korjattiin rakentamalla kolmen hirsikerran vahvuinen ja maatäytteinen suojakatto. V.1856 tämä peitettiin peltikatolla. Vuosina 1875-76 rakennuksessa tehtiin laaja peruskorjaus, jolloin portaikot uusittiin ja muutamiin poikittaisiin väliseiniin avattiin laajat kaariaukot. Aikaisemmin umpinaiseen Susisaaren puoleiseen julkisivuun puhkaistiin useampia ikkunoita toisessa kerroksessa. 1880-luvun lopulla uusittiin kurttiiniportilta ylös johtavat portaat ja rakennettiin kurttiinirakennuksen edestä alas bastionipihalle johtaneen puisen portaan tilalle nykyiset kiviportaat. Bastionipiha kivettiin 1890-luvulla, ja vuosisadan vaihteessa purettiin yksi oikean kyljen kasemateista uuden kulkutien avaamiseksi bastionipihalta linnakkeen itäpuolelle. Rakennuksessa oli asuntojen lisäksi eri aikoina mm. suutarin- ja räätälinverstas, leipä- ja muonavarastoja, kasarmitiloja, komendantinviraston arkisto ym. Vuonna 1918 bastioni Carpelanin tiloissa oli mm. sotilaskasarmi, leipomo ja keittiö sekä varastotiloja. Tämän jälkeen se oli käytössä sekä asuntoina että sekalaisen arkistomateriaalin varastona, mutta 1920-luvun lopussa tilat luovutettiin puolustusministeriön käyttöön sillä ehdolla, että niitä ei käytettäisi asuntoina, vaan lähinnä varastotiloina. Bastioniin sijoitettiin sotamuseon kokoelmat, joita säilytettiin Suomenlinnassa aina vuoteen 1947. Vuodesta 1947 lähtien bastioni Carpelanin tilat siirtyivät Muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan, minkä jälkeen rakennuksessa tehtiin sekä sisä- että ulkopuolisia kunnostustöitä.Vuonna 1953 rakennukseen sijoitettiin Armfelt-museo, jonka kokoelmat ovat peräisin Halikon Åminnen kartanosta. Museoksi sisustamisen yhteydessä tehtiin näyttelytilojen katto- ovi- ja seinälistat Åminnen kartanon vastaavien huoneiden mallin mukaan. Museosiiven länsipäätyyn sijoitettiin vahtimestarin asunto. Rakennuksen asunto-osassa tehtiin osakorjaus vuonna 1976. Viimeinen julkisivukorjaus tehtiin vuonna 1981. Rakennus liitettiin kaukolämpö-, vesi- ja viemäriverkkoon vuonna 1993. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla 14 Rakennusnumero vuonna 1927 20 Lähteet: KA VSA 17044,14555,14905 MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1978. Kustaanmiekan kulkuväylät. MV SL Rakhist Immonen, Olli, 1987. Bastioni Carpelan ruotsalaisella kaudella. MV SL MTT:n vuosikertomukset 1918-1954. MV SL VIK A 31-83. MV SL Valokuvakokoelmat
'Heli Kallion huoneesta avautui näkymä kadun yli puiston suuntaan. Isoista ikkunoista tulviva valo melkein häikäisi.' (s. 35 - 36)
Hämärissä olosuhteissa pahoinpidelty Heli Kallio joutuu Töölön sairaalaan.
Mässkärin majakka- ja luotsiyhteisön rakennukset muodostavat ajallisesti monikerroksisen kokonaisuuden, joka on hyvä esimerkki merenkulun virkamiestoiminnasta ja osittain sen myötä syntyneestä saaristolaisasutuksesta. Mässkär on noin 750 metriä pitkä, korkeahko kalliosaari, joka sijaitsee noin 8 kilometriä Pietarsaaren kaupungista luoteeseen. Saaren keskiosassa kasvaa mäntyvaltaista havumetsää ja matalammalla rantavyöhykkeellä lehtimetsää. Saarella on runsas rakennuskanta, johon kuuluu valtionmaalla merenkulkulaitoksen rakennukset ja vanhat luotsien asunnot, sekä yksityisellä maalla entiset kalastajien rakennukset ja pienet kesähuvilat. Merenkulkuun liittyvät rakennukset koostuvat 1856 rakennetusta vanhasta luotsiasemasta, 1858 rakennetusta tunnusmajakasta sekä uudesta luotsiasemasta, joka on rakennettu 1958. Luotsiasemiin kuuluu lisäksi erilaisia ulkorakennuksia, kuten venevajoja ja varastotiloja. Mässkärin tunnusmajakka on 21,4 metriä korkea, tyvestä 10,7 metriä ja katon juuresta 5,3 metriä leveä puutorni. Kuusikulmaisen runko-osan ulkolaudoitus on maalattu punaiseksi ja suippo vesikatto mustaksi. Vanha luotsiasema on yksikerroksinen hirsitupa, jonka julkisivut on maalattu punaisiksi ja kivijalka valkoiseksi. Uudempi luotsiasema on kolmikerroksinen valkoiseksi rapattu tiilitalo. Luotsiasemien ympäristössä on useita luotsien asuinmökkejä, joista vanhimmat periytyvät 1700-luvulta. Luotsitoiminta on loppunut ja luotsiasemalla on toiminut kesähotelli.
Mässkärillä oli jo 1700-luvun lopulla Pietarsaaren porvareiden kustantama tunnusmajakka ja ilmeisesti myös kaupungin palkkaamia luotseja. Luotsitoiminta ja tunnusmajakka siirtyivät valtion hoitoon, kun Pohjanlahden luotsipiiri perustettiin 1848. Tuolloin valtiolle lunastettiin myös puoli meripeninkulmaa Mässkäristä länteen sijainnut Kejsarkubbanin merimerkki, joka yhdessä Mässkärin pookin kanssa osoitti merenkulkijoille linjan, jota pitkin purjehdittiin Pietarsaareen. Krimin sodassa tunnusmajakka ja merimerkki purettiin, jotta Englannin laivasto ei löytäisi kaupunkiin. Sodan päätyttyä merimerkit ja Mässkärin luotsiasema rakennettiin uudestaan. Vuonna 1857 rakennetulla luotsiasemalla päivysti luotsinvanhin ja kaksi luotsia, jotka luotsasivat laivoja Pietarsaareen ja Hällgrundin luotsiasemalle Uudenkaarlepyyn edustalle. Vuonna 1958 rakennettiin uusi luotsiasema, jonne sijoitettiin myös merivartijoiden tilat.
Mässkärin majakka- ja luotsiyhdyskunta
Aleksanterinkatu 9
cinemas
elokuvateatterit
biografer -- film
Vaja / Kesäteatterin varasto B52
1700-luvun lopussa nykyisen rakennuksen B 52 paikalla oli kaksikerroksinen, lautakattoinen tykistövaja, joka vaurioitui vuoden 1855 pommituksissa ja purettiin perustuksiaan myöten 1878. Uusi vaja vanhoille perustuksille valmistui vuonna 1881. Se oli rankorakenteinen, ulkopuolelta leveällä laudalla vuorattu ja toimi tykistön työkaluvarastona. Varastotilasta oli puutetta, koska vajaan jouduttiin jo samana vuonna tekemään lisää hyllyjä. Katto tervattiin vuonna 1887. Vuonna 1911 vajan lattia betonoitiin kuten muissakin vajoissa tuolloin. Rakennus on aina ollut varastona. Nimen "Kultavarasto" se sai 1900-luvulla, kun sitä pidettiin romuvarastona. 1970-luvulla korjattiin ikkunoita, ovia ja listoituksia. Vaja kunnostettiin vuosina 1991-92 raveliini Hyvän Omantunnon muutostöiden yhteydessä kesäteatterin pukeutumistilaksi ja varastoksi. Aulis Nieminen, Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 48 Vuonna 1927 rakennusnumero B I 5 Lähteet: MV SL VIK (B 1282-1284) B 1285-1287. VA VSA 17044. Kuva: MV SL VIK B 1286 fasadi, B 1287 pohja ja leikkaus.
Onko HKL:n linja-autokuskien pakko pitää virka-asua jokaisella työvuorolla? Soitimme HKL:n työnjohdolle, ja he kertoivat että virka-asua on pakko käyttää työaikana. Muutamia poikkeuksia on: kesällä voi käyttää shortseja, kravattia ei ole pakko käyttää kesällä, ja hatun käyttäminen on vapaaehtoista. Mikäli virka-asua ei käytä, siitä huomautetaan.
"Paljon Lost & Foundin vetovoimasta kertoo tarina italialaisesta arkkitehdista, joka muutti työn perässä Suomeen väliaikaisesti asumaan. Muutaman kuukauden jälkeen mies rehvasteli karttuneella kielitaidollaan. 'Yksi, kaksi, kolme, neljä, viisi, Annankatu kuusi', hän laski ylpeänä suomeksi." (s. 257)
Keskuspelastusasema
Salminen, Ville-Veikko
Haukkavuoren historiallinen rajapaikka
Kuopion kasarmialue on yksi kahdeksasta kansallisen asevelvollisen sotaväen käyttöön 1880-luvulla perustetusta tarkka-ampujapataljoonan kasarmista. Aluetta on täydennetty 1910-luvun tiilikasarmein. Kaupunkikasarmialue kertoo Kuopion asemasta lääninpääkaupunkina ja sen rakennukset ovat osa julkista rakennuskantaa yhdessä lääninvankilan, -hallituksen ja -sairaalan ohella. Kuopion kasarmialue muodostuu säännöllisen ruutuasemakaavan mukaan rakennetusta tarkka-ampujapataljoonan puukasarmialueesta 1880-luvulta ja tiilikasarmien rakennusvaiheesta 1910-luvulta. Kasarmin harjoituskenttä sijaitsee alueen pohjoisosassa. Tarkka-ampujapataljoonan kasarmin yhdeksän säilynyttä yksikerroksisista rakennusta on toteutettu Yleisten rakennusten ylihallituksessa tehtyjen, kaikkia vastaavia kasarmialueita koskevien suunnitelmien mukaan. Perheellisille aliupseereille tarkoitettu kaksikerroksinen asuinrakennus, ns. Nälkälinna, jonka pohjakerros on tiiltä ja toinen kerros puuta, on 1800-luvun viime vuosilta. Venäläiselle sotaväelle tehdystä 1910-luvun rakennusvaiheesta on säilynyt kuusi rakennusta. Ulkoasultaan puhtaaksimuuratut kasarmit ovat kaksi- ja kolmikerroksisia. Sotilaskäytön päätyttyä 1960-luvulla rakennuksia on muutettu kaupungin virastojen toimitiloiksi sekä kansalaisopiston käyttöön. Vehreät piha-alueet ja kaupunkilaisille avattu Kasarmipuisto luovat alueelle puistomaisen ilmeen. Kasarmialueella on kaupungin valtuusto- ja virastotalo vuodelta 1989.
Vuoden 1878 asevelvollisuuslain nojalla Suomeen perustettiin suomalaiselle sotaväelle kahdeksan tarkka-ampujapataljoonaa, jotka sijoitettiin läänien pääkaupunkeihin. Kuopion kasarmi sijoitettiin varsinaisen kaupunkirakenteen laidalle; paikalla oli ollut aiemmin Savon rykmentin Kuopion komppanian kapteenin virkatalo. Alueelle suunniteltiin 30 rakennusta; miehistökasarmeja, ruokala, komentajan ja upseeriston asuntoja sekä esikunta, sairaala, päävartio, upseerikerho ja talousrakennuksia. Suunnittelusta vastasivat August Boman ja L.I. Lindqvist Yleisten rakennusten ylihallituksessa. 1800-luvun viimeisinä vuosina aluetta täydennettiin rakentamalla perheellisiä aliupseereja varten kaksikerroksinen asuinrakennus ns. Nälkälinna. Tarkka-ampujapataljoonat lakkautettiin 1901. Tämän jälkeen kasarmialueelle sijoitettiin venäläistä sotaväkeä, jonka käyttöön rakennettiin 1914-1916 tiilikasarmeja sekä talousrakennuksia kuten talleja, varastoja ja pajoja. Suomen itsenäistymisen jälkeen varuskunnan rakennukset siirtyivät Suomen armeijan käyttöön. Vuoden 1918 aikana kasarmialuetta käytettiin vankileirinä. Kasarmien sotilaskäyttö päättyi 1964, jolloin tiloissa toiminut Pohjois-Savon prikaati siirrettiin Kajaaniin. Alue siirtyi valtiolta lähes kokonaan kaupungille 1972.
Kuopion kasarmialue
Liisa Lindgrenin artikkelissa Julkinen taide: aikaa, aatteita ja elävää kaupunkikuvaa kerrotaan m.m. Wäinö Aaltosen Kahlaaja-veistoksesta Tähtitorninmäellä ja sen siirrosta Rikhardinkadun kirjastoon.
"Hän on kuullut on kaupunginosa tuolla Jossa mummut voi ylpeenä kuolla Elettyänsä kauan kera puudelihauvan Keskellä rikkauden Hän päässyt ei vain Töölööseen"
Olympiarakennukset (Ahvenisto)
Vanha Seurahuone
Töölönkatu 14
Kuusankosken - Kymintehtaan teollisuusympäristö (Kaupungintalo)
Tauno Palo esiintyi useissa SF-filmeissä, joita kuvattiin Liisankadun studiolla.
Rakennuksen suunnittelija (rakennusmestari).
Elokuva on valmistunut vuonna 1951. Kolme Jussi-palkintoa: käsikirjoituksesta, ohjauksesta ja miespääosasta.
Kissakosken kanava on vanhimpia 1800-luvun alussa virinneen Suomen koskenperkaus- ja kanavoimishankkeen tuloksista ja se liittyy 1900-luvun alun puunjalostusteollisuuden vaiheisiin. Kissakosken teollinen ympäristö rakentuu 1850-luvulla valmistuneen Kissakosken kanavan ympärille. Metsäiseen ympäristöön 1900-luvun alussa syntyneestä laajasta teollisuusyhdyskunnasta on jäljellä punatiilinen Kissakosken paperitehtaan tuotantorakennus 1920-luvulta, 1932 rakennettu voimalaitos sekä tehtaaseen liittyvät arkkitehti Waldemar Aspelinin suunnittelemat johtajiston ja työväen asuinrakennukset sekä 1916 valmistunut kansakoulu.
Mäntyharjun reitin Kissakosken kanava toteutettiin maassamme 1800-luvun alussa käynnistyneiden koskenperkaus- ja kanavoimishankkeiden tuloksena 1831-1851. 1800-luvun alkupuolella perustettu Koskenperkausjohtokunta jatkoi jo Ruotsin vallan aikana aloitettuja koskien raivauksia. Pyrkimyksenä oli parantaa kulkuyhteyksiä, estää tulvia ja lisätä muokattavaa peltoalaa järvenlaskuilla. Puulaveden laskemismahdollisuuksia tutkittiin 1819. Hirvensalmen kirkonkylän länsipuolella oleva Kissakosken kaivanto Liekunesta pieneen metsälampeen avattiin 1831-1842. Vuosina 1853-1854 kanavaa syvennettiin, jonka jälkeen Puulan vesipinta laski lähes kaksi metriä. Puulaveden vedet laskivat tämän jälkeen Mäntyharjun kautta Kymijokeen aikaisemman Päijänteen sijasta. Muutos synnytti rannoille vesijättömaita, jotka eivät odotuksista huolimatta kuitenkaan soveltuneet viljelyskäyttöön. Lisäksi tulvat lisääntyivät alajuoksulla. Vesijättömaa tarjosi kuitenkin pohjan, jossa tervaleppä voi itää ja kasvaa suotuisissa olosuhteissa. Tervaleppäesiintymiä on Puulan ympäristössä. (Ks. Hirvensalmen kirkonkylä ja tervaleppäranta.) Teollisuus tuli Kissakoskelle 1907, jolloin perustettiin Oy Kissakoski Ab ja rakennettiin puuhiomo ja paperitehdas. Hiokkeesta valmistettiin valkeata ja värillistä paperia etupäässä Venäjän markkinoille. Puurakenteinen tehdas paloi 1920, minkä jälkeen paperituotanto lakkasi. Puuhiokkeen valmistus jatkui ja uusi paperitehdas rakennettiin tiilestä. Teollisuuslaitos siirtyi 1922 Kymiyhtiön omistukseen, jolloin tuotantosuunnaksi tuli pelkästään puuhioke. Kissakosken puuhioketta toimitettiin Kuusankosken tehtaille. Kanavan varrelle perustettiin 1926 sähkövoimalaitos. Hiomon toiminta lakkasi 1939.
Kissakosken kanava ja tehdasalue
Fellmaninpuisto ja sitä rajaavat lukuisat monumentaaliset asuin-, liike- ja julkiset rakennukset sekä liikenneväylät ovat hyvä esimerkki jälleenrakennuskauden korkeatasoisesta rakentamisesta ja suunnittelusta. Alueen rakentumiseen vaikuttivat merkittävästi Viipurista sodan seurauksena Lahteen siirtyneet ihmiset, yritykset ja yhdistykset. Fellmaninpuiston ympärille viuhkamaisesti kaavoitettu alue sijoittuu kaupungin vanhemman ruutukaava-alueen länsipuolelle. Alue rajautuu liikenteenjakajana toimivasta Paasikivenaukiosta lähtevien Hollolankadun ja Jalkarannantien väliin. Alueen vihreän keskustan muodostaa Fellmaninpuisto. Puistoistutusten lisäksi alueella on Punavankien muistomerkki. Fellmaninpuiston länsilaidalla, kaarevan Svinhufvudinkadun linjausta seuraavan laajan koulurakennusten ryhmän ovat suunnitelleet arkkitehdit Olli ja Eija Saijonmaa. Erikorkuisista rakennusmassoista koostuva kokonaisuus sijoittuu ilmavasti avoimien pihojen ympärille. Ajalle tyypillistä sosiaalista rakennustoimintaa edustavat asuntokeskusosuuskunta Hakan rakennuttamat Hakatornit, jotka muodostavat hallitsevan elementin Hollolankadun ja Paasikivenkadun varrella. Kulutusosuuskuntien Keskusliiton asunto-osastolla arkkitehdit Mauri Karkulahti ja Eino Tuompo suunnittelivat seitsemän väljästi sijoitettua, yhdeksänkerroksista tornitaloa. Puiston itäkärjessä on Paasikiven aukio, joka muodostaa liikenteellisesti ja kaupunkikuvallisesti merkittävän tilan. Risteysalueella, Fellmanninpuiston puolella, ovat arkkitehti Unto Ojosen suunnittelema Pellonkulma ja arkkitehti Jalmari Lankisen suunnittelema Suojalinna, yhdeksänkerroksiset asuin- ja liiketalot, jotka muodostavat Paasikivenkadun päähän porttimaisen kokonaisuuden. Liikenteenjakajan äärellä on lisäksi Heikki ja Kaija Sirénin suunnittelema konserttitalo.
Aina 1920-luvulle saakka Lahden kauppalan ja myöhemmin kaupungin länsirajan muodosti Lahden kartano ja sen laajat Vesijärven rannalla olevat peltoalueet, jotka tunnettiin kartanon omistajan mukaan Fellmanin peltona. Suomen sisällissodan viimeisinä päivinä, huhtikuussa 1918, Fellmanin pellolle päättyi punaisten länsiarmeijan vetäytyminen. Peltoalue toimi väliaikaisena vankileirinä noin 20 0000 punaiselle. Lahden kartanon alue liitettiin kaupunkiin 1919. Asemakaava-arkkitehti Olavi Laisaaren suunnittelema Lahden ensimmäinen yleiskaava valmistui 1946. Kaavassa korostuivat liikenteen lisäksi puistot ja vapaa-ajan alueet. Sotien seurauksena Lahden kaupungin väkiluku kasvoi merkittävästi, mikä näkyi kaupunkikuvassa voimakkaana rakennustoimintana. Asuntojen lisäksi rakennettiin kouluja, puistoja ja teollisuuslaitoksia. Fellmanin peltoalueen rakentaminen alkoi Paasikivenaukion laidalta, minne nousivat 1947 ja 1953 valmistuneet yhdeksänkerroksiset asuin- ja liikerakennukset Suojalinna ja Pellonkulma. Konserttitalo valmistui 1954. Puiston länsilaidalla olevat koulurakennukset rakennettiin arkkitehtikilpailun pohjalta 1953-1956. Kortteliin sijoitettiin poikien ammattikoulu, kauppaopisto, kotiteollisuusopisto, teknillinen koulu, puuseppäteollisuuden koulu, tyttöjen ammattikoulu sekä oppilaitosten yhteiset tilat, kuten juhlasali, uimahalli, voimistelusali ja kirjasto. Hakatornit valmistuivat 1951-1956. Puiston pohjoispuolelle rakennettiin Unto Ojosen suunnittelema urheilutalo 1957 ja sitä on laajennettu rakennusarkkitehtien Ossi Rajalan ja Ilpo Hälvän suunnitelmien mukaan 1976. Asuinrakennusten, koulujen ja liikenneväylien väliin jäänyt peltoalue rakennettiin Fellmaninpuistoksi 1950-luvulla. Erkki Kanniston suunnittelema Punavankimuistomerkki pystytettiin puistoon 1978. Alueen rakentumiseen vaikuttivat keskeisesti sotia seuranneet aluemenetykset. Lahteen muutti Viipurista siirtolaisten lisäksi erilaisia yhtiöitä, teollisuuslaitoksia, kouluja ja yhdistyksiä, jotka vaikuttivat suuressa määrin alueen rakentamiseen ja suunnitteluun. Näkyvimpiä esimerkkejä olivat asuntojen ja liiketilojen lisäksi mm. konserttitalo, ortodoksikirkko, Diakonissalaitos, urheilutalo ja koulukeskus.
Fellmaninpuisto, jälleenrakennuskauden oppilaitokset ja Hakatornit
Espoon kirkonmäki on keskiajalle periytyvä kirkkoympäristö, johon kuuluu historiallisille pitäjänkeskuksille tyypilliseen tapaan kirkko tapuleineen ja kirkkotarhoineen, pitäjäntupa, pappila, koulu sekä uudempi hautausmaa siunauskappeleineen. Kirkonmäki on Espoonjokilaaksosta kohoava harjanne, jolla kirkko, pitäjäntupa ja pappilan rakennukset sijaitsevat. Kirkonmäen läheisyydessä ovat myös Lagstadin koulu, Domsin talo sekä Lövkullan mäki maatilarakennuksineen. Myöhäiskeskiaikainen ristikirkoksi laajennettu harmaakivikirkko kuuluu ns. itä-uusmaalaiseen kirkkoryhmään. Alkuperäisen kolmilaivaiseksi holvatun runkohuoneen itä- ja länsiosat ovat säilyneet pilareineen ja kalkkimaalauksineen. Kirkkotarhassa on useita vanhojen espoolaissukujen perhehautoja muistomerkkeineen sekä 1700-luvun kellotapuli ja siunauskappeliksi muutettu 1800-luvun alkupuolella rakennettu ruumishuone. Kohteen länsiosassa ovat Espoon siunauskappeli sekä Kappelin hautausmaa 1960-luvulta. Kirkon länsipuolen korkealla mäellä oleva Muuralan pappilan empiretyylinen päärakennus on rakennettu vanhemman pappilan kivijalalle. Pihapiiriin kuuluvat siipirakennukset ovat 1700- ja 1800-lukujen vaihteesta. Mäellä vastapäätä Espoon kirkkoa on Södrikin keskiaikaisella kylämäellä Domsin kantatilan jugendhenkinen päärakennus, viimeinen kylän viidestä kantatilasta. Alueen itäreunassa oleva Lövkullan mäki muodostuu kahdesta maatilan talouskeskuksesta, joiden välitse kulkee Suuren Rantatien kirkolle johtava haara.
Espoon vanhin asutus keskittyi keskiajalla Espoonjokilaakson ja Glimsinjoen tuntumaan. Talvitie kulki kirkon ohi ja Suuresta Rantatiestä poikkesi kirkolle lenkki Morbyn ja Lövkullan välillä. Kylät sijaitsivat jokilaakson reunoilla. Espoon tuomiokirkon historiassa on kolme merkittävää rakennusvaihett. Kirkon vanhimmat osat, kuten säilyneet kattotuolirakenteetkin, ovat 1400-luvun lopulta. Kirkon laajennus ristikirkoksi alkoi 1821 arkkitehti Pehr Granstedtin johdolla. Arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelemassa restauroinnissa 1929-31 kirkon sisustus uusittiin ja kalkkimaalaukset paljastettiin. Sisätilan nykyinen alttarijärjestely on arkkitehti Ola Hanssonin suunnittelemasta korjauksesta 1982. Kirkkoa ympäröivää hautausmaata on laajennettu useaan otteeseen. Kirkon pohjoispuolelta otettiin 1800-luvun alussa alue hautausmaaksi ja aluetta laajennettiin pappilan maille 1800- ja 1900 -luvuilla. Vanhalla hautausmaalla oleva ruumishuone päätettiin 1930 sisustaa siunauskappeliksi. Uutta Kappelin hautausmaata varten Espoon seurakunnat ostivat 1950-luvun alussa Lammaksen alueen. Alueen pääsuunnittelijaksi valittiin 1957 arkkitehti Heikki Sirén, sisustussuunnittelija oli Lasse Gestranius ja puutarha-arkkitehti Juho Jännes. Siunauskappeli ja uusi hautausmaa vihittiin käyttöön 1963, krematorio 1964. Vuonna 1853 valmistuneen kirkkoherran pappilan suunnitteli arkkitehti Jean Wiik. Kaksi siipirakennusta muodostuu vuodelta 1818 olevasta leivintuvasta kamareineen ja 1770-luvun aitta- ja varastorivistä. Pappilan kansliarakennus rakennettiin 1932. Backbyn tilan mailla sijainnut tyhjilleen jäänyt koulutalo lahjoitettiin pitäjäntuvaksi 1887 ja siirrettiin 1889-90 uudelle paikalleen kirkon lähelle. Suomenkielinen kansakoulu toimi pitäjäntuvassa 1900-luvun alussa. Pitäjäntupa siirtyi seurakunnan omistukseen 1933 ja kokoussali laajennettiin seurakuntasaliksi. Espoon kunta vuokrasi 1869 seurakunnalta Lagstadin tilan, joka oli keskiajalla testamenttilahjoituksella joutunut kirkolle. Koulu rakennettiin 1870-luvulla ja sitä laajennettiin 1880-luvulla. Uuden koulun valmistuttua Lagstadin koulu muutettiin virastoksi. Lövkullan kaksi taloa olivat alunperin yksi Glomsbyn neljästä kantatilasta, Lövkullan ratsutila, joka jaettiin kahtia 1756. Lövkullan eteläpuolella sijaitsi Espoon terveyslähde, jonka kukoistuskautta olivat 1700-luvun loppu ja 1800-luvun alku. Se oli erityisesti Helsingin seurapiirien ja Suomenlinnan upseeriston suosiossa. Rakennuskantaa ei ole säilynyt, nykyisin tämän historiallisen ajan kiinteän muinaisjäännöksen paikalla on pieni peltojen ympäröimä metsäsaareke.
Espoon kirkonmäki
Pihlajatie 34
Missä on ollut Tapanilan kartano? Ikäni Helsingin Tapanilassa käyneenä en ole siitä kuullut saatika nähnyt. Eräässä Pirkka-lehden artikkelissa siitä puhuttiin. Tapanila on vanha huvila-alue ja siellä on muutama Terijoelta aikanaan siirretty rakennus, mutta varsinaisesta kartanosta ei löydy mainintaa. Tapanila-Mosabacka -seuran sivuillakaan ei kartanosta kerrota, eikä Pirkka-lehdessä muistettu kyseistä juttua julkaistun. Toimituksesta tuli vinkki , että Pirkka-lehti saa paljon kyselyjä Yhteishyvä-lehdessä ilmestyneistä artikkeleista. Kokeile vielä sieltä. Linkit: http://www.yhteishyva.net/ http://www.tapanila.fi/
Troilo, Anibal
Taiteilija Anu Leimu ja hänen miehensä Tapio asuvat Kalevankadulla. Piharakennuksessa asuu näytelmän valaistusmestari Niko Mäkiaho. Talonmiestä kutsutaan kuuluisaksi laulavaksi talonmieheksi.
"Miten paljon saarta ja rantaa,/ miten monia haisuja!/ Suurten äänet kauaksi kantaa,/ pienet päästelee vaisuja." (runosta Korkkis, s. 50)
Kirjassa artikkelit: Tjapugin, Gisela Maria: Viaporin linnoitus 1808-1918 Lehtonen, Timo: Seurakunnan alueen sotilaskirkot autonomian aikana
Carpelan, Bo
Voltin kylässä Lapuanjokivartta seurailevan tien varrella Knuuttilan ja Isotalon tiiviit raittikylät kaksifooninkisine pohjalaistaloineen ovat kertovia esimerkkejä Etelä-Pohjanmaalle ominaisesta kylätyypistä. Voltin kylän kohdalla Lapuanjoen ylittää kolmiaukkoinen teräsbetonisen palkkisilta, Mattilan museosilta. Tiehallinnon valitsemat museosillat kuvastavat maamme liikenneverkon ja sillanrakennustaidon kehitysvaiheita 1700-luvulta nykypäiviin saakka. Päänäkymän Knuuttilan raitilla muodostaa maantien itäpuolelle asettunut 11 talon rakennuskanta. Päärakennukset, joista suurin osa on puolitoistakerroksisia, on rakennettu polveilevan maantien suuntaisesti ja kiinni tielinjaan. Asutuksen rakenne on hyvin säilynyt ja Knuuttila antaa hyvän kuvan perinteisestä raittiasutuksesta huolimatta muutoksista yksittäisten rakennusten ulkoasussa. Talojen talousrakennukset muodostavat umpipihamaisia rakennusryhmiä joen puolelle. Kylän avoin peltomaisema sijoittuu asuintalojen rivistön ja joen väliin. Raitin länsipuolella kulkevan ns. takakadun varteen on sijoittunut pienempiä asumuksia. Knuuttilasta pohjoiseen oleva Isotalon taloryhmä ja raitti muodostuu molemmin puolin tietä sijoittuvista puolitoistakerroksista 1800-luvulta peräisin olevista päärakennuksista ja niiden pihapiireistä. Isotalon raitin varrella sijaitsee puukkojunkkarinen tunnetuksi tuleen Antti Isotalon kotitalo 1800-luvulta. Voltin kylän kohdalla Lapuanjoen ylittää Mattilan museosilta vuodelta 1921. Kolmiaukkoisen teräsbetonisen palkkisillan kaiteetkin toimivat kantavina rakenteina. Museosilta on tiettävästi ainoa tämän tyyppinen silta, joka on yhä yleisen liikenteen käytössä.
Voltin kylän historia periytyy 1500-luvulle, jolloin Alahärmän seudun vakituinen asutus sai alkunsa. 1500-luvun lopulla koko Härmän alueella sijaitsi 5 taloa. 1660-luvun taitteessa oli myöhemmän Alahärmän rajojen sisällä 15 maakirjaan merkittyä taloa. 1600-luvulla alue oli yksi Etelä-Pohjanmaan merkittävimmistä karjakylistä, millaisena se säilyi pitkään, ja tervanpoltto kasvatti talolukua 1600-luvun lopussa. Vuonna 1700 taloja oli 22. Voltin kylässä asui talollinen ja puukkojunkkari Antti Isotalo, joka muodosti kauhavalaisen Antti Rannanjärven kanssa Häjyjen pääjoukon. Puukkojunkkarit riehuivat Etelä-Pohjanmaalla 1790-1885, levottominta oli 1800-luvun puolimaissa.
Voltin kylän raittiasutus ja Mattilan silta
Janakkalan Turengin asema on Tikkurilan ohella - monet yksityiskohdat jo menettäneenäkin - parhaiten alkuperäisasussaan säilynyt asemarakennus Helsinki-Hämeenlinna -radalla. Molemmat ovat arkkitehti C.A. Edelfeltin suunnittelemia ja edustavat varhaisinta asema-arkkitehtuuria maassamme. Asemarakennuksessa on myös poikkeuksellisen hyvin säilynyt interiööri. Asemarakennuksen pihanpuolen torni ja kuisti on purettu. Sen sijaan nyt jo harvinainen puinen laiturikatos on säilynyt ja kunnostettu 1999. Asemarakennuksen lisäksi asema-alueella on säilynyt yksi asuinrakennus 1910-luvulta.
Suomen ensimmäinen rautatie valmistui 1862 yhdistämään Helsinkiä ja Hämeenlinnaa. Yksi ratavälin asemista rakennettiin Janakkalan Turenkiin. Turengin rautatieasema ja Leppäkosken ratamestarin talo valmistuivat 1862. Linjausvaiheessa Turenkia pidettiin mahdollisena risteysasemana tulevalle Pietarin radalle ja tätä silmälläpitäen Turenkiin rakennettiin suuri asema. Myöhemmin risteysasemaksi valittiin kuitenkin Riihimäki. Päätös hidasti Turengin kasvua asemapaikkana, mutta se oli siitä huolimatta vilkas asema 1920-luvulta alkaen. Turenkiin perustettiin Turengin Saha ja Mylly Oy 1906, ja sen yhteyteen sähkölaitos, josta koko yhdyskunta sai sähkönsä 1912 alkaen.
Turengin rautatieasema
Helsingin kaupunki omistaa Malmilla olevan Falkullan kartanon. Kenen omistuksessa se oli aikaisemmin, ja onko sillä pitkäkin aikaisempi historia? Fallkullan päärakennuksen suunnitteli arkkitehti Gustaf Strengell vuonna 1907 . Kartano toimi Vantaan puistokaupunkiyhtiön (AB Parkstad-Wanda-Puistokylä Oy) hallintokeskuksena. Rakennuksessa asui alussa yksi puistokaupunkihankkeen alullepanijoista Konni Zilliacus, joka toimi vuoteen 1910 yhtiön isännöitsijänä. Hänen jälkeensä isännöitsijänä toimi Oskar Tudeer. Vuonna 1934 Helsingin kaupunki lunasti Vantaan puistokaupunkiyhtiön koko osakekannan, ilmeisesti myös kartano siirtyi tuolloin Helsingin kaupungin omistukseen. Fallkullan tilan historia ulottuu kuitenkin jo 1800-luvulle, mutta tarkempia tietoja tuon ajan historiasta ei käytössämme olleesta kirjallisuudesta löytynyt. Tilaan kuuluu päärakennuksen lisäksi työväenasuntoja, talousrakennuksia ja navetta, jossa nykyisin toimii kotieläintila. Kartanon puistossa on paljon vanhoja puuistutuksia mm. siperian kuusia, vuorijalavia ja vaahteroita. Päärakennuksen edessä on käytäväsommitelma, joka jatkuu puukujana entiselle työväenasuinalueelle. Lähde: Helsingin pitäjä, 1996 (Helsingin pitäjän kotiseutuyhdistys, 1995).
Automaattiravintola
Köörtilä on yksi Satakunnan sahatoiminnalla, laivanrakennuksella ja purjehduksella vaurastuneista rantakylistä. Kylän kulttuurihistoriallinen merkitys perustuu tiheään kylärakenteeseen, kyläkeskustan talonpoikaistaloihin ja Katavakaupungin pienasutukseen, joissa kuvastuu kylän sosiaalinen hierarkia. Kylän keskus, jossa sijaitsevat Räbbin, Tommilan, Vanhatalon, Honkalan, Ala-Mikkolan ja Mobergin talot, on vanhan Pori-maantien varrella tiheänä rykelmänä. Perinteistä rakennuskantaa on vaurailla talonpoikaistiloilla varsin paljon. Honkalan talon päärakennukseen kuuluu "siikaislainen" kuisti. Kylästä meren rantaan johtavan tien äärellä on mäkitupalaisten ja torpparien asuttama Katavakaupunki, jonka rakennuskanta on hyvin pienimuotoista. Tie päättyy kylän yhteiseen kalasatamaan, Kiffeliin.
Köörtilä on muodostunut 1300-luvulla. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, Köörtilässä oli kolme taloa vähäisen merenlahteen laskevan Isojärvenojan varrella.
Köörtilän kylä
1920-luku
Oulun rautatieasema
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 9 : Punavuori
Mikä on Suomen suurin maantieristeys? Oletamme, että suurimmalla tarkoitetaan tässä vilkkainta risteystä. Oletamme myös, että tarkoitetaan samassa tasossa olevaa risteystä, eikä eritasoliittymää. Näillä kriteereillä Suomen vilkkain risteys on Hakamäentien, Vihdintien ja Mannerheimintien/Hämeenlinnan väylän risteys Helsingin Ruskeasuolla. Ajoneuvoja sen kautta kulkee noin 80 000 vuorokaudessa. Vuodesta 2009 lähtien Hakamäentie alittaa Mannerheimintien tunnelissa.
Herttoniemen kartanonpuisto
Nordberg, Rauli
"Kahvila Vinssi sijaitsee Helsingin Katajanokalla. Se on kaikkein merimieshenkisin kaikista Helsingin keskiolutbaareista. Vinssi on hieman katutason alapuolella vanhassa jugendtalossa. Sisällä on hämärää päivälläkin. Vihreiksi maalatut kiviseinät korostavat jännittävän luolamaista tunnelmaa. Numminen tapaa mennä Vinssiin viimeisellä tunnilla. Kahvila suljetaan jo kello 16.30, mutta toisaalta se avautuu jo puoli seitsemän aamulla." (s. 150)
Taapen asunto on tässä talossa. Kuvattu porraskäytävässä.
Martiskainen, Seppo
Valkealan erinomaisesti säilyneessä kulttuurimaisemassa näkyvät kirkollisen ja historiallisen maanomistusvallan merkit kirkon ja kartanon ympäristöinä. Valkealan kirkon ja kartanon kokonaisuus on kehittynyt ja muodostunut vuosisatojen ajan. Kokonaisuus laajenee peltoaukeana suureksi kulttuurimaisemaksi, jossa kirkon ja kartanon yhteys näkyy puistokujanteena. Valkealan tornillinen pitkäkirkko on arkkitehtien Armas Lindgren ja Bertel Liljequistin suunnittelema ja rakennettu 1926-1927. Tiilestä muurattu kirkko on valkeaksi rapattu. Runkohuoneesta ulkonee seurakuntasali ja sakaristo sekä alttaripäädyssä on särmikäs kuori. Vanhempaan, 1920 palaneeseen kirkkoon liittynyt hirsinen kellotapuli on kirkonrakentaja Juhana Salosen 1782 rakentama. Valkealan kartanon nykyinen 1856 valmistunut päärakennus on tyypillinen kertaustyylejä suosivaan vaiheeseen kuuluva kartanorakennus. Kartanoa ympäröi kirkolta alkava erittäin vehmas, järveen rajautuva puisto.
Valkealan kartano syntyi 1640-luvulla, kun valtaneuvos Erik Gyllenstierna perusti talonpoikaisen kylän paikalle säterin. Isossa reduktiossa kartano peruutettiin kruunulle ja määrättiin Viipurin läänin jalkaväkirykmentin everstiluutnantin virkataloksi. Virkatalojärjestelmä lakkautettiin 1810 ja kartano siirtyi yksityiseen omistukseen. Valkealan kylään oli 1620-luvulla perustettu kappeliseurakunta ja rakennettu oma kirkko. Kappeliseurakunta itsenäistyi 1631. Seuraava kirkko rakennettiin samalle paikalle 1674. Kirkko paloi 1795 ja Juhana Salosen sen tilalle 1796 rakentama kahtamoinen paloi vuorostaan 1920. Kirkko ympäristöineen on 1600-luvun alusta muovannut Valkealan keskeistä maisemaa.
Valkealan kirkon ja kartanon kulttuurimaisema
Kriisiin ajautunut huippujohtaja pohtii elämäänsä. Muistoissa elää 1960-1970-lukujen munkkiniemeläinen lapsuus ja nuoruus kaksoisveljen rinnalla.
Pieksämäen maaseurakunnan kirkonseutu kirkkoineen, kartanoineen ja pappiloineen edustaa hyvin historiallista vaihetta ennen maakaupan vapautumista. Maisemallisesti näyttävä kokonaisuus avaralla peltoharjanteella on aivan Pieksämäen kaupungin keskustan kupeessa. Kiviaidan ympäröimässä kirkkotarhassa oleva keltaiseksi maalattu ristikirkko on 1700-luvun puolivälistä ja sen kellotapuli nykyasussaan 1840-luvulta. Kirkon vieressä olevan Moision kartanon aumakattoinen päärakennus on 1860-luvulta. Puistomaisessa pihapiirissä on lisäksi väentupa, suuri kivinavetta, vaja, sauna, viljamakasiini sekä kaksi asuinrakennusta. Kustavilaistyylinen, mansardikattoinen pappila on rakennettu 1800-1804. Pappila on harvoja kustavilaisia pappilarakennuksiamme ja edustava pappila-arkkitehtuurin esimerkki. Pappilan suuresta rakennuskannasta on säilynyt ns. papin saatavien aitta, vaja ja sauna. Kirkon itäpuolella on Rantatien varrella Pieksämäen ensimmäinen, 1872 rakennettu kansakoulu.
Pieksänjärven eteläpäähän keskittyneen Pieksämäen 16 taloa käsittänyt kirkonkylä kuului 1560-luvulla Visulahden hallintopitäjään. Pieksämäen kirkkopitäjä perustettiin 1570-luvulla. Maaseurakunnan kirkko rakennettiin rakennusmestari August Sorsan johdolla 1752, joskin lopullisesti vasta kuuden vuoden kuluttua. Kirkkosalissa ja sakaristossa on säilynyt Mikael Toppeliuksen ja Daniel Hjulströmin maalauksia. Erillinen puinen kellotapuli valmistui 1746. Kirkkoa muutettiin 1800-luvulla lääninarkkitehtien Kiseleff ja John Lybeck suunnitelmien mukaisesti. 1900-luvulla muutossuunnitelusta vastasivat arkkitehdit Antero Pernaja sekä Heikki Elomaa. Lähinnä sisätiloihin kohdistunut laaja korjaustyö valmistui 2003. Moision tila, joka perustettiin 1748, muodostui herraskartanoksi 1700-luvun lopulla. Empiretyylinen päärakennus valmistui 1860-luvulla. Pappilan päärakennus valmistui 1804. Rakennusta korjattiin vuosina 1846, 1886 ja 1965. Pappilan pihapiirissä sijaitsi apupapin talo, joka oli Sylvi Kekkosen syntymäkoti.
Pieksämäen maaseurakunnan kirkonmäki
Nervanderinkatu 12
Koskenkorvan tehtaat muodostavat 1930- ja 1970-luvun rakennusryhmineen autenttisen ja alkuperäisessä käytössään olevan, korkeatasoista teollisuusarkkitehtuuria edustavan, ajallisesti kerroksellisen kokonaisuuden. Kyrönjoen ja Suupohjan rautatien varteen rakennetun Koskenkorvan tehtaan 1930-luvun ja 1970-luvun rakennusryhmät ovat alueen kaksi keskeistä kiinnekohtaa. Ensimmäisen vaiheen punatiiliset tehdasrakennukset muodostavat kompaktin kahden rakennusryhmän alueen, jossa on toimistona toimiva vanha tehdas sekä voimalaitos. Vanhassa tehtaassa on vielä tallella vanhat laitteet. Arkkitehtonisesti komeaa tehdasta on korotettu 1967. 1970-luvun laajennus, tislaamo on tiivis Einari Teräsvirran suunnittelema rakennusryhmä. Uudisrakennusten ja vanhan tehtaan välillä on iso vapaa kenttä. 1980-luvun rakennukset muodostavat tehdasalueella oman ryhmänsä. Ne on yhdistetty 1970-luvun tislaamoon lasisella yhdyskäytävällä, joka toimii vertikaalielementtinä horisontaalisten siilojen ym. rakennusten massassa. 1980-luvulta ovat peräisin myös korkeat siilot, jotka muodostavat maisemallisen maamerkin erityisesti Vaasasta päin tultaessa. Lisäksi alueella on runsaasti säiliöitä ym. prosessiteollisuuteen liittyviä rakennelmia. Arkkitehtina on 1980-luvun loppupuolelta alkaen toiminut Jukka Aittola. Tehdasalueelta on purettu muutamia asuinrakennuksia. Isännöitsijän asuintalon on suunnitellut Erkki Huttunen. Se toimii yhtiön vierasmajoituksena. Tehtaan päätuotteena on nykyisin viljaviina, lisäksi tuotetaan tärkkelystä ja rehua. Voimavirta saadaan omasta turvevoimalasta ja pohjavesi otetaan tehtaan alueelta oma vesilaitoksen kautta.
Oy Alkoholiliike Ab teki päätöksen Koskenkorvan tehtaan perustamisesta 1938, ja tehtaan rakentaminen aloitettiin seuraavana vuonna. Ilmajoen lisäksi muitakin paikkakuntia oli ehdolla tehtaan sijoittamiseksi, mutta läntinen Suomi oli tuolloin poliittisista syistä etusijalla. Alue oli lisäksi perunantuotannon kannalta otollinen viinatehtaalle. Tehtaan sijoittumisen edellytys oli myös Suupohjan rata, joka oli valmistunut 1913. Tehdas valmistui 1940 Erkki Huttusen suunnittelemana, mutta tuotanto käynnistyi vasta sodan jälkeen 1945. Rakentamisessa hyödynnettiin Ensossa sijainneen viinatehtaan piirustuksia, mutta Koskenkorvalla toteutettiin innovatiivinen puolipyöreä tehdasrakennuksen allasosa, jossa altaat täytettiin sitten keskitetysti yhdellä kertaa. Tehdas asettui valmiiseen kylärakenteeseen. Kosken partaalla oli jo ennestään ollut myllyjä, meijeri ja 1936 perustettu, nyttemmin purettu, höyrysaha. Koskenkorvan tehtaan ympärille ei syntynyt varsinaista teollisuusyhdyskuntaa, ja tehdas tuotti varsin vähän asuinrakennuksia. Koulun laajennukseen tehdas lienee osallistunut. Tehdas rakensi kolme rivitaloa 1971-1972. Nämä alun perin tasakattoiset ns. arabikylän talot muutettiin myöhemmin harjakattoisiksi. 1970-luvun alussa tapahtui merkittävä tislaamon laajennus, jolloin rakennettiin toinen kompakti rakennusryhmä sekä muita pienempiä kokonaisuuksia. Toinen iso laajennus tapahtui 1987, jolloin otettiin käyttöön ohraviinaprosessi.
Koskenkorvan tehtaat
Rakennuksen - Bulevardi 9 - suunnittelija yhdessä rakennusmestari Harld Smedbergin kanssa.
Lehtinen, Olli
Norrménin talo
Larmola, Maija
Seppälä, Yrjö
'Ellen kallisti päätään taaksepäin. Talo oli kuin linna, vasemmalla korkea, suippokattoinen torni, seinät paksua kiveä, toisen kerroksen ikkunoissa kivetyt puolikaaret. Kolmatta kerrosta koristi tasainen pylväsrivistö, samoin korkean tornin ylintä kerrosta. Pääsisäänkäynnin yläpuolella oli myös kolmiomainen kivikaari.' (s. 185)
Selma on hankkinut Ellenille puhelunvälittäjän harjoittelupaikan Helsingin puhelinlaitokselta.
Kalapudas on Pyhäjoen varrella sijaitseva ns. puhtokylä, jonka erityispiirteenä on voimakkaiden kevättulvien takia on maaston korkeimpiin keskittynyt asutus. Samalle mäelle on rakennettu useita talouskeskuksia asuinrakennuksineen ja lukuisine talousrakennuksineen. Pihamaa on yhteinen ja rakennusten nurkkien välillä on vain muutama metri. Kalaputaan mäellä ovat kantatilat Kalapudas, Alapudas, Rantapudas ja Ylimäki. Vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvulta. Asuinrakennukset sijaitsevat ylimpänä ja talousrakennusten muurimainen rivi kehystää niitä, alimpana ovat ladot ja varastorakennukset. Kalaputaan kaakkoispuolella Männistökosken molemmilla rantamilla ovat Poutiaisenpuhto ja Männistönpuhto, jotka molemmat muodostuvat suljetuista pihapiireistä.
Uudisasutus asettui Kalaputaalle 1500-luvun lopussa. Pyhäjoen keväiset tulvat pakottivat asutuksen keskittymään maaston harvoihin korkeimpiin kohtiin. Tiiviisti rakennettu Männistönpuhto tuhoutui pahoin tulipalossa 1960, mutta mm. Ala-Männistön päärakennus säilyi palossa.
Kalaputaan kylä
Mikä rakennus on Hämeentie 39? Koska se on rakennettu, ja mitä tarkoitusta varten? Mitä siinä on nykyään, vai onko mitään? Tarkoitan sitä Lautatarhankadun ja Pääskylänkadun välimaastossa olevaa vanhaa punatiilistä varastorakennusta, jonka yläkerran sisäänkäynti on Hämeentien sillalta. Helsingin kaupunginmuseon Kulttuuriympäristöyksiöstä saimme seuraavat tiedot: Hämeentie 39:ssä sijaitseva rakennus on vanha Valtionrautateiden viljamakasiini. Suunnitelmat on signeerannut rakennusmestari Karl Henrik Åberg (s. 1854), mutta niissä ei ole päiväystä. Rakennusmestari Åberg työskenteli vuodesta 1885 Valtionrautateiden palveluksessa. Viljamakasiinin valmistumisajankohta voidaan ajoittaa vuosien 1900-1909 välille, sillä rakennuksen kuvasi valmiina ja käyttökunnossa valokuvaaja Signe Brander vuonna 1909. Valokuva on Helsingin kaupunginmuseon kokoelmissa. Nykyään rakennuksen omistaa Helsingin kaupunki ja se on varastokäytössä.
Monroe, Mike
"Esplanadikadulla kuljeskelivat virka-ajan loputtua nuoret varatuomarit ja virastojen virkailijat salkku kainalossaan ja korkea, kiiltävä silinterihattu päässään keväisin ja syksyisin. Usein tunsi myös nenässään voimakasta hajuveden tuoksua, ja silloin tuli joku venäläinen nainen vastaan värikkäässä puvussa. Hänen vieressään kulki venäläisiä laivaston tai maavoimien upseereita. Joskus kuului myös tahdikasta astuntaa, Suomen kaarti tai jokin venäläinen joukko-osasto marssi ohitse. Esplanadilla käyskenteli ylipäänsä ruotsinkielinen 'noblessi', suomenkieliset nuoret kulkivat Aleksanterinkadulla, ja heidän kokouspaikkanaan oli usein Löfströmin kahvila, 'Löffis', Kluuvikadun kulmassa. Etelä-Esplanadinkadulla, 'Finspångenilla', marssivat vanhat suomenmieliset herrat vaihtaen ajatuksiaan päivän kysymyksistä." (s. 28)
Lohtander, Oiva
"Kävin pyörällä myöskin Siltasaarella ja Eläintarhassa. Järjestystä ei vielä ainakaan ole saatu aikaan. Kuolleita hevosia on kaduilla vielä siellä täällä. Eläintarhantien ojassa makasi kuollut punakaartilainen. Niin kuin yliajettu kissa. Kukaan ei näyttänyt piittaavan hänestä." (s. 161)
Raision rautatieasema edustaa 1920-luvun asema-arkkitehtuuria, jonka yhtenäiseen klassistiseen kokonaisuuteen kuuluu asemarakennuksen lisäksi asuinkasarmi talousrakennuksineen. Asema on teollisuusrakennuksen ympäröimä ja havainnollistaa rautateiden merkitystä tavaraliikenteelle. Asema-alue on teollisuusalueen ympäröimä ja sitä rajaa radan ja aseman viereen 1940-luvulta lähtien kehittynyt Raisio Yhtymän tehtaiden alue. Kaksikerroksinen asemarakennus vuodelta 1925 on I. Pladhanin suunnittelema. Mansardikattoinen asuntola sijaitsee aseman luoteispäässä talousrakennuksineen.
Uudenkaupungin valtuusto teetti kaupunkiin johtavasta rautatielinjasta suunnitelman, jonka mukaan rata kulki Raision kautta Turkuun. Aloite rautatiestä Uuteenkaupunkiin oli tehty jo 1890-luvun alussa, jolloin ratayhteys Turkuun olisi tullut pohjoisesta eli Raumalta tai Peipohjasta. Päätös radan rakentamisesta tehtiin 1909, työt aloitettiin 1917 ja rata Raisioon valmistui 1923. Sivuraide Raisiosta Naantaliin valmistui samana vuonna ja sillä on ollut merkitystä ennen kaikkea satamiin suuntautuneen tavaraliikenteen takia. Asemanseudulle sijoittui 1920-luvulta lähtien teollisuuslaitoksia, kuten 1942 perustetusta Oy Vehnä Ab:n myllystä kehittynyt Raisio Yhtymä.
Raision rautatieasema
Merihaassa on hiilikasa ja hiilivoimala, jota käytetään ilmeisesti energiantarpeen merkittävästi ylittäessä tarjonnan tai muuten hätätilassa. Kuinka kauan kyseisen hiilikasan polttaminen (laitoksen) täydellä teholla kestäisi, ja kuinka suuren osan Helsingin energian tarpeesta laitos kykenee tyydyttämään? Kysyjä tarkoittanee Hanasaaren energiahuoltoalueen voimalaitos B:n hiilivarastoa, joka suurimmillaan käsittää 500 000 tonnia hiiltä. Korkeimmillaan keko on pakkasten lähestyessä tammikuussa. Toimiessaan täydellä teholla Hanasaari (kaksi yksikköä) kuluttaa 100 tonnia hiiltä tunnissa, joten täydellä hiilimäärällä pohotettaisiin 5000 tuntia. (Vuosi on 8765 tuntia) Hanasaaren voimala on niin sanottu peruskuormalaitos, eli se käy paljon. Voimala tuottaa lämmön lisäksi myös sähköä. Helsingin kaukolämmön tarpeesta 20 prosenttia tehtiin Hanasaaressa. Helsingin Energian sähkönhankinnasta kivihiilen osuus oli 19 prosenttia, josta puolet tuotti Hanasaari. Faktat on poimittu Hanasaaren voimalaitosten päällikön raportista.
Vuorimiehenkatu
"Neljäs linja 16 oli kulmatalo. Käytimme porttikongin puoleista osoitetta, Siltasaarenkatu 17, koska se kuulosti siistimmältä. Jos Pitkänsillan väärällä puolella erehtyi kertomaan asuvansa Linjoilla, koetteli kuulija välittömästi, onko lompakko vielä tallella." (s. 72)
Topi asuu äitinsä ja isäpuolensa kanssa tässä osoitteessa, äidin päästyä vankilasta.
Rakennushallituksen pääjohtaja 1953-1972.
Kolttasaamelaisten asutuspaikat (Suomujoen kolttakenttä)
Tammisalo
Marja Pehkonen: Epitafium unohdetuille vainajille
Herttoniemen hyppyrimäen takana on kasvuston peittoon jäänyt pitkähkö muuri, jonka päällä on polku. Milloin se on rakennettu ja miksi? Herttoniemen muuri liittyy luultavasti Helsingin sodanaikaisiin puolustuslinjoihin, jotka kiertävät satama-alueen noin 10 kilometrin etäisyydellä kehän muodossa. Ensimmäisen maailmansodan aikana maan puolelle rakennettiin koko Helsinkiä ympäröivä juoksuhautojen ja bunkkerien ketju, koska pelättiin saksalaisten maihinnousua. Useilla paikoilla nämä historialliset rakenteet ovat vielä nähtävissä Helsingissä. http://www.novision.fi/viapori/linnoittaminen.htm
Otava
Kulosaaren silta
Gaye, Marvin
A domain-specific form of target
target place
kohdepaikka
Pihlavan saha ja asuinalueet (saha-alue)
"Oli hämäriä vuosia, joista ei myöhemmin halunnut edes puhua. Oli sinnikkäästi sojottava hiustukko joka pyrki väärään suuntaan karkuun ylioppilaslakin alta. Ja Porolahden koulun pihalla äiti ja isä, ja koulun päättämisestä kateellinen aknesta kärsivä Mikko, omat loputtomalta tuntuvat kaksi vuotta vielä edessään." (s. 198)
Markon lakkiaispäivä. Koulurakennuksessa toimi vuoteen 1990 asti myös lukio.
Kolmas linja
Ilaskivi toimi vuosina 1961-1979 Helsingin arvopaperipörssin varajohtajana ja johtajana.
Pullinen, Antti
Neulapadontie
Kalevankatu 19
Kirjavainen, Sakari
Linnunlaulun huvila 9
'Tytöt menevät kahville Fazerin kahvilaan, erikoiskahvien maitovaahto on yhtä rauhoittavaa kuin näpistely on jännittävää. He puhuvat koulusta ja runoista ja siitä, miten ihania prosenttiluvut ovat.' (s. 40)
Näpisteltyään Stockmannilla tytöt pistäytyvät Kluuvikadun Fazerilla.
Ervi, Aarne
Hindsby on kylärakenteeltaan erinomaisen hyvin säilynyt ja maisemallisesti hallitsevalla paikalla Sipoonjokilaaksossa sijaitseva varhaiskeskiaikaisen ruotsalaisasutuksen kautta edustava kylä. Hindsby on yksi Sipoonjokilaakson vanhimmista kylistä. Asuinrakentaminen kylätien pohjoispuolelle ja talousrakennusten sijoittaminen eteläpuolelle jatkaa keskiajalta asti noudatettua asutuksen sijoittamisperiaatetta. Asutuksen sijoittuminen, kylän rakenne ja viljelymaiseman avoimet tilat kuvastavat tilannetta, joka on vähäisiä muutoksia lukuun ottamatta säilynyt todennäköisesti keskiajalta asti samana. Pääosa kylän rakennuskannasta on peräisin 1800- ja 1900-lukujen vaihteesta. Hindsby sijaitsee Sipoonjokilaaksossa Byabäckenin sivuhaaran kohdalla, selänteen kaarrekohdassa olevalla terassilla joen länsirannalla. Kylän asutus on yhä keskiaikaisella kylätontilla tien pohjoispuolella. Kylätie on säilyttänyt linjauksensa kylätontin reunassa erottaen asuinpihat ja talouspihat toisistaan. Taloilla on ollut pienemmät riihitontit tien eteläpuolella. Kylää ympäröivän jokilaakson viljelymaiseman avoimet tilat ovat historiallisen kartta-aineiston perusteella samat kuin ennen 1700-luvun loppupuolta.
Ruotsalaisasutus asettui varhaiskeskiajalla Uudenmaan eteläiseen osaan muinaisen Litorinameren savikoiden äärelle. Hindsby on yksi Sipoon vanhimmista kylistä eli yksi pitäjän 14 emäkylästä. Ensimmäiset kirjalliset tiedot kylästä ovat vuodelta 1425. Nimistötutkimuksen perusteella on oletettu kylän syntyneen jo ennen kristinuskon omaksumista alueella. Vuoden 1768 isojakokartassa itä-länsi -suuntaisella kylänpaikalla on 12 taloa, jotka jakautuvat kahteen kuuden talon ryhmään. Hovgård edustaa kylässä vanhaa, harvinaista jo keskiajalta peräisin olevaa rälssitilaa. Hovgård on siirtynyt jo 1600-luvulla ulos kylätontilta nykyiselle paikalleen kylätontin yläpuolelle.
Hindsbyn kylä
Yksityisetsivä Herbert Höpö ja varjojen kapina
Herbert Höpö saa ratkaistavakseen karkailevien varjojen arvoituksen humoristisessa lastenromaanissa.
Latokartanon kulttuuriympäristön perusrakenne juontuu keskiajalta ja sen muodostavat nykyinen Näsen - Latokartanon kartano tilakeskuksineen sekä sitä ympäröivät keskiaikaista ruotsalaisperäistä uudisasutusta olevat kylät. Perniönjoen ja Kiskonjoen välisessä viljavassa laaksossa sijaitsevan Latokartanon historiallinen ympäristö muodostaa monipuolisen kohteen, jonka ajallinen syvyys on suuri ja jonka kerrostuneisuus on poikkeuksellisen rikas. Perniönjoen pohjoispuolen asutuksella on rautakautiset juuret ja se edustaa Periniönjokilaakson suomenkielistä kanta-asutusta. Näsen kartanokeskus rakennuksineen on ollut asuttu 1690-luvulta lähtien, mutta kartanon kahden edeltävän vaiheen - 1500-1600-lukujen Näsen kuninkaankartanon sekä keskiaikaisen Helgån - Pyhäjoen - sijaintipaikat ovat säilyneet Muntolannokalla ja nykyisen Vanhakartanon tilan alueella. Keskiaikaista kehitystä ilmentävät myöskin Kalkkipuodinmäellä olevan, oletettavasti 1500-luvulla autioituneen Näsen kylän jäänteet. Alueen uudempia kerrostumia edustavat sen eteläosassa myllynraunio ja vuonna 1830 perustetun ruukin jäänteet Latokartanonkoskella sekä näistä länteen sijaitsevat Kuuston ruukin jäännökset. 1800-luvun teollista kehitystä edustavat myös Vanhakartanon lähellä sijainneen viinanpolttimon jäänteet. Latokartanon alueen poikki kulkee oletettavasti Suuren rantatien keskiaikainen, uuden ajan alun linjaus. Lisäksi alueella on kahden markkinapaikan jäänteet Vanhakartanolla ja Muntolannokalla. Nykyisen Latokartanon mansardikattoinen päärakennus on peräisin kustavilaiselta kaudelta, todennäköisesti 1790-luvulta. Sen nykyinen ulkoasu on vuodelta 1925. Arkkitehtien Alex. Nyströmin ja K.G. Björkenheimin laatimien ennallistamissuunnitelmien mukaan tehdyssä korjauksessa kustavilaiseen perusvolyymiin liitettiin klassillisia aiheita, kuten päätykolmiollinen poikkipääty ja pilareiden kannattelema avokuisti yläpuolisine parvekkeineen. Symmetriset siipirakennukset ja lukuisat talousrakennukset muodostavat peltomaisemasta nousevan tiheän rakennuskokonaisuuden.
Latokartanon historia ulottuu keskiajan alkuun, 1200-1300-lukujen taitteeseen. Alueella oli myös vanhempaa, lähinnä pronssikautista asutusta Kestriikin ja Preitin kylien alueilla. Keskiajan alussa Periniönjoen eteläpuolinen alue lienee kuitenkin ollut asumaton ja nykyasutuksen juuret voidaan juontaa alueelle siirtyneeseen ruotsalaisasutukseen. Perniönjoen eteläpuoliset alueet kuuluivat 1400-luvun alussa Helgån (Pyhäjoen) kuninkaankartanonlääniin. Itse kartano lienee yhtä vanha kuin asutus alueella ja ajoittunee 1200-1300-lukujen taitteeseen. Pyhäjoen kuninkaankartano säilyi kruunun hallussa 1400-luvun alkuun, jolloin se lahjoitettiin kirkolle ja birgittalaisluostarin perustamispaikaksi. Paikan epäsopivuudesta johtuen luostari kuitenkin perustettiin nykyiseen Naantaliin ja Pyhäjoki siirtyi takaisin kruunulle. Kustaa Vaasan toimesta kartano siirrettiin vanhalta paikaltaan Perniön- ja Kiskonjokien yhtymäkohtaan Muntolannokalle ja liitettiin osaksi kuninkaan talouskartanoiden verkostoa. Kartanon nimi muuttui Näseksi ja noin sadan vuoden ajan kartano muodosti merkittävän alueellisen talous- ja teollisuuskeskuksen, joka toimi laajahkon alueen hallinnollisena ja veronkantokeskuksena ja jossa kasvatettiin sekä hevosia että viljaa. Muntolannokalla, jonne muodostui varhain 1600-luvulla markkinapaikka, toimi jonkin aikaa kivenhakkaaja Antonius Timmermanin veistämö, salpietarinkeittämö sekä laivatelakka. Myös nykyisen Vanhakartanon mailla toimi 1700-luvun puolivälissä markkinapaikka. Kartanon asuinkeskus siirrettiin nykyiselle paikalleen vuoden 1690 tienoilla. Tässä vaiheessa kartano oli jo läänityksenä siirtynyt Magnus De La Gardien laajan maaomaisuuden osaksi ja pudonnut merkitykseltään sivukartanoksi. Vanhimman kartanotontin läheisyyteen, Kiskojoen putouksen varrelle rakennettiin 1700-luvun alussa kankirautavasara Teijon ruukista tulevan takkiraudan takomista varten. Teollisuuslaitokset siirrettiin 1834 muutamia kilometrejä länteen Kuustoon paikkaan, jossa vanhastaan oli sijainnut kartanon mylly. Teollinen toiminta lakkasi 1895. Latokartanon laajalla alueella toimi jonkin aikaa myös viinanpolttimo.
Latokartanon historiallinen ympäristö
Villa Kivi - Herrasväen huvilasta kirjailijoiden taloksi
Kirjailijatalo Villa Kiven kolmikielinen historiikki ja valokuvateos. Teksti kertoo huvilan historiasta ja nykypäivästä, kuvissa tarkastellaan Villa Kiven nykypäivää.
Convolvulus on kuvanveistäjä Viktor Janssonin veistos.
Virolahden graniittilouhokset (Vanhasaari)
Sörnäinen
"Yrjönkadulla opin aloittamaan uuden kappaleen soittamisen olemalla soittamatta sitä." (s. 103)
Auliksen pianistivaimo Annikki asui kaksikymmenvuotiaana Yrjönkadulla lähellä linja-autoasemaa.
"Ensin Vili kulkee yksin Ulvilantien yli ohi leikkikentän, jonne kesäisin tuodaan soppatykillä hernekeittoa Munkkivuoren lasten lusikoitavaksi. Kun Vili pääsee kouluille vievälle metsätielle, on hänellä tapana rytmittää kulkuaan omatekoisilla lauluilla. Ja mä pilaan kaiken tunkemalla puolilöysää schlerssiä sun korvaan... sun korvaan... Yleensä hän havahtuu hoilotuksestaan vasta matalan punatiilisen kansakoulun ohi vievällä suoralla kun edessä näkyy kirkon korkea betoninen ristitorni." (S. 24.)
Munkkivuori on Vili Perhon lapsuuden ja nuoruuden kotikaupunginosa.
Toimittaja Emma Huilu (Lentonen) tekee haastattelua kapellimestari Joel Abrahamssonista (Toivonen) Oopperan aulassa.
Olympiarakennukset (Velodromi)
Reunanen, William
4 - good
4 - hyvä
Salpalinja (Muurikkala)
"Ensimmäisenä päivänä syyskuuta 1919 astuin norssina ensimmäisen kerran komeaan koulurakennukseen, Ratakadun puoleisesta portista. Sen jälkeen käytin aina pihaporttia. Sinne johtaa oikotie Johanneksen kentän kautta. Kenttä on saanut nimensä kirkosta. Isä kertoi nähneensä kun torneja rakennettiin. Se oli ihmeellistä, sillä minusta tuntui, että kirkko oli seissyt siinä aina." (s.105)
Kaustisen kirkonmäki kirkkoineen, tapuleineen ja hautausmaineen kuvastaa hyvin Keski-Pohjanmaan jokilaaksoihin 1700-luvun lopulla perustetun kappeliseurakunnan perustamisaikaista kirkkorakentamista. Komea ristikirkko ja renessanssitapuli ovat maankuulun kaustislaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun rakentamia. Kaustisen kirkonmäki kohoaa kirkonkylän yläpuolelle Perhonjokilaaksossa. Sisäviisteinen keskitornilla varustettu ristikirkko ja sen lounaispuolella oleva pohjalainen, kolminivelinen tapuli muodostavat näyttävän kokonaisuuden Kappelinkankaalla vanhan, kiviaidan reunustaman hautausmaan keskellä. Alunperin 1777 valmistuneen kirkon monumentaalinen ulkomuoto ja klassistinen, valoisa sisätila ovat peräisin Jaakko Kuorikosken johdolla 1859 tehdystä muutostyöstä. Kirkkosalin laakea ristikeskus on saanut muotonsa Juho Jaakko Kuorikosken toteuttamassa peruskorjauksessa 1910. Kirkon alkuperäisiä 1700-luvun rakennusosia ovat mm. saarnastuoli, alttarilaite kehysrakenteineen, alttarikaide ja kruunuvalaisimet. Kaustiselta kotoisin olevan, kymmeniä kirkkoja ja muita rakennuksia neljän sukupolven aikana rakentaneen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun kivinen muistomerkki on pystytetty kirkon edustalle. Muistomerkin on suunnitellut arkkitehti Ilmari Wirkkala 1939. Kirkkoa ja tapulia ympäröi runsaspuustoinen kirkkopiha ja hautausmaa. Kirkkopihaa ja hautausmaata kiertävän polun varrella sijaitsee kotiseutumuseona toimiva, todennäköisesti 1800-luvun puolivälissä rakennettu lainajyvämakasiini.
Kaarlelan (Kokkolan) kirkkopitäjään kuulunut Kaustisen kappeliseurakunta perustettiin 1776. Aikaisemmin Kaustinen oli kuulunut Ylivetelin kappeliseurakuntaan. Itsenäinen Kaustisen seurakunta perustettiin 1866. Kaustisen kirkko valmistui 1777 Matti Kuorikosken johdolla ja vuotta myöhemmin 1778 hän johti kellotapulin pystytystä. Kirkkoa korotettiin 1859 Jaakko Kuorikosken johdolla. Kirkko korjattiin 1954 taiteilija Ilmari Wirkkalan ja 1969-1970 Veikko Larkaksen johdolla. Jälkimmäisessä korjauksessa uusittiin penkit ja korotettiin lattia. Vuonna 2006 valmistuneen korjauksen suunnitteli arkkitehti Hanna Lyytinen.
Kaustisen kirkonmäki
Kiinnostava kohde, johon liittyy pistemäinen paikkatieto.
paikkakohde
point of interest
Martti Haavio muutti Katajanokalle 1958, ja Katarina Eskola (o.s. Haavio) asui Olofsborgissa vuoteen 1963.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Länsikoski)
Larmola, Antti
Fifi
Paraistentie
Jatkosodan tapahtuma- ja muistopaikat (Schutzstellung)
Ilmanlaatua mitataan muun muassa Töölössä. Onko Helsingissä muita mittauspaikkoja? Jos on, niin missä? Poikkeavatko lukemat niissä yleensä merkittävästi Töölön arvoista? Helsingin kaupungin ympäristökeskuksen kotisivuilla on kattava selvitys ilmanlaadusta, ja sen tarkkailusta pääkaupunkiseudulla. Kiinteitä mittausasemia on Töölössä (2kpl), Kampissa, Pasilassa, Vallilassa, Kalliossa ja Vartiokylässä. Helsingin ilmanlaatuindeksi lasketaan Töölön mittaustietojen ja pääkaupunkiseudun indeksi Leppävaaran ja Tikkurilan mittaustietojen perusteella. Tiedot perustuvat pääkaupunkiseudun mittausasemilta saatuihin raakatuloksiin. Ilmanlaadun päivittäisiä arvoja voi tarkastalla Helsingin seudun ympäristöpalveluiden nettisivuilla.
Töölön sivukirjasto, Mannerheimintie
'Raittila käveli Helsinginkatua eteenpäin, ohi panttilainaamon ja päiväkodin. Pysyin niin kaukana kuin kykenin kadottamatta näköyhteyttä varmasti askeltavaan komisarioon. Kun ylitin Harjukadun, Raittila oli jo Kustaankadun risteyksessä. Homobaarin sateenkaariviiri läpsähteli tuulessa, sitten haistoin pizzerian rasvan ja valkosipulin, sisällä näin kolmen euron aamutuoppien ryystäjät. Raittila paineli Tenkan ohitse, sitten Alkon ja apteekin, jonka edessä päivysti bodattu vartija. Fleminginkadun risteyksessä Raittila suuntasi oikealle.' (s. 153)
Tapahtumien kulku johdattaa Haapalan Kallion kaduille.
Käyrän koulukoti, nykyisin Länsi-Suomen aluevankilaan kuuluva Käyrän vankila, on valtion harjoittaman lastenhuollon rakennusperinnön merkittävä kohde. Rakennuskannaltaan ja ympäristönä verraten hyvin historialliset piirteensä säilyttänyt Käyrä on laitoslajinsa tärkeä esimerkki. Laitoksen historiallinen, arkkitehtuuriltaan yhtenäinen ydinalue koostuu kasvatuslaitoksen perustamisvaiheen matalista puurakennuksista laitospihan ympärillä. Rakennukset edustavat valtion rakennustoimen arkkitehtuuria 1900-luvun alkukymmeniltä. Edeltäneen turvakodin rakennuskantaa ei ole jäljellä. Laitoksen vieressä Aurajokilaaksossa on Prunkkalan eli Auran entisen kappeliseurakunnan pappila ja Järvenojan kiviholvisilta. Järvenojan länsipuolella on toiminut 1762–1820 maan ensimmäinen paperiruukki. Käyrän kasvatuslaitos sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella Aurajokilaakso.
"Yhdistys turvattomien lasten kasvattamiseksi Suomessa" osti Auran Järvenojankylän Käyrän ja Pelttarin tilat 1874 turvakodiksi, jollaisia yhdistys perusti maahan 1860-luvun katovuosien jälkeen. Käyrän turvakodin toiminta käynnistyi tiettävästi 1877. Maahan ryhdyttiin perustamaan kasvatuslaitoksia sen jälkeen, kun vuoden 1889 rikoslaissa oli säädetty 7-14 vuotiaiden määräämisestä tuollaisiin laitoksiin. Valtio mm. otti hoitoonsa turvakoteja kasvatuslaitoksiksi, ja Käyrän laitoksesta tuli valtion kasvatuslaitos pojille 1910. Perustamisvaiheessa 1910–1911 alueelle nousi useita puisia laitosrakennuksia Yleisten rakennusten ylihallituksen suunnittelemina. Kasvatuslaitoksista tuli koulukoteja 1946. Käyrän koulukodista tuli Turun lääninvankilan alainen työsiirtola 1974, avovankilaosasto 2000 ja 2006 Länsi-Suomen aluevankilaan kuuluva Käyrän vankila.
Käyrän kasvatuslaitos
Eläintarhaan uusia asukkaita & Kevät saapuu Korkeasaareen
Niin jalismatsi. Iskän mielestä se sanotaan fudis. Haluat kuitenkin tietää, vaikutat sellaiselta kuulijalta, joka luottaa numeroihin enemmän kuin sanoihin. Matsi päättyi 6-5. Leipurit voitti, vaikka tähtäsin tuimasti ja armotta maalin vatsaan. Mun viimeinen ratkaiseva kuti kohosi metrin päästä korkealle yli yläriman. Maalin takana uusia vaahterapiippuja kasvattavia vaahteroita korkeammalle. Ylitse hirvipatsaan. Yhtä ylös kuin Kansallisteatterin betonialtaan takana kajastava savupiippu.. Apinan korttelin hienoin piippu, kipuavan musta-asuisen marakatin kostee uni. Asema-aukion puolelta piippua ei näe, eikä puistostakaan enää kuin ylimmät kymppi metriä, ne rakensi muutama vuosi sitten näköesteeksi sen typerän Willensaunan. Kuka kysyi piipulta lupaa? Nobody. Se kätkettiin kylmästi eristysselliin.
Leipurit ja nokikolarit, Helsingin valkeat ja mustat ritarit pelasivat jalkapallo-ottelun Kaisaniemen kentällä.
Vartiotupa / Amiraalintalo
Peruskorjaus Korjauksen yhteydessä ulko-ovet siirrettiin ikkuna-aukkojen kohdalle. Alapohja uusittiin kokonaan kosteusvaurioiden takia. Rakennukseen sijoitettiin neljä asuntoa, kooltaan 47-97 m². Korkeisiin huoneisiin rakennettiin parvia. Asunnot liitettiin vesijohto- ja viemäriverkkoon, ja niihin rakennettiin uudet kylpyhuoneet. Vanha ulkokäymälä (rakennus B 22) muutettiin varastoksi. Uuteen piharakennukseen (rakennus B 23b) sijoitettiin varastot ja tekniset tilat, jotka ovat yhteiset kahden muun lähistöllä olevan asuinrakennuksen kanssa. Pursisataman kivimuuri ja ympäristön kiveyksiä kunnostettiin pihatöiden yhteydessä. Työaika: 1988-90. Huoneistoala: 275 m² Kerrosala: 367 m². Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehti Tuulikki Teivaala Ulkovärityssuunnitelma: Arkkitehdit Vilhelm Helander ja Merja Nieminen Maalaustöiden suunnittelu: Asiantuntijamestarit Oy Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto Vähäkallio Ky LVI-suunnittelu: Insinöörikeskus Oy Sähkösuunnittelu: Insinöörikeskus Oy Maisemasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus valmistui vuonna 1764 pursi- ja soutuvenesataman vartiotuvaksi. Alkuperäisasussaan se oli yksikerroksinen, satulakattoinen tiilirakennus, jossa oli kaikkiaan kuusi huonetilaa. Pääjulkisivun keskiosa oli alkuaan rakennettu risaliitin muotoon, ja tässä oli kolme suurta kaaripäätteistä oviaukkoa, joiden edessä oli leveä porras. Soutuvenesatama siirtyi 1800-luvun alussa nykyisen Ison Mustasaaren laiturin läheisyyteen, ja entinen "corps de guard vid sluphamnen", tuli muuhun käyttöön. Varmaa tietoa rakennuksen käytöstä ruotsalaisen kauden lopulla ei toistaiseksi ole. Venäläisen kauden alussa rakennus tuli esikuntakäyttöön ja sinne sijoitettiin mm. insinööri- eli rakennusjoukkojen piirustuskonttori ja kanslia. Julkisivun suuret kaariaukot muurattiin umpeen vuoteen 1827 mennessä ja rakennuksen molempiin päätyihin puhkaistiin uudet ulko-ovet. Krimin sodan pommitus vuonna 1855 vaurioitti rakennuksen kattoa, joka uusittiin ja samalla yläpohjaa vahvistettiin kolminkertaisella hirsikerroksella. 1850-luvulta lähtien rakennus otettiin vähitellen asuinkäyttöön ja sen sisäosissa tehtiin useita väliseinä- ym. muutoksia. 1870-luvulla rakennusta jatkettiin molempiin päätyihin rakennetuilla matalammilla lisärakennuksilla. 1890-luvulla rakennus majoitti jälleen insinöörijoukkojen kanslia-, piirtämö- ja arkistotilat. Vuonna 1905 korotettiin matalammat siipiosat päärakennuksen korkuisiksi. Rakennus pysyi edelleen samassa käytössä. Koko suomalaisen kauden rakennus on ollut asuinkäytössä. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 91 1900-luvun alun rakennusnumero B 50 Lähteet: KrA V 81. MV SL Rakhist Heiskanen, Seppo; af Hällström, Olof, 1977. Rakennus B 23, Amiraalintalo. MV SL VIK B 1450b,1480-1516 ,1804 MV SL Mittauspiirustukset.
Linnoituksen perustamisesta alkaen Susisaaren länsiosassa ollutta poukamaa käytettiin venesatamana. Pian paikalle rakennettiin laiturit ja satama oli linnoituksen pääsisäänkäynti. Rakennus B 23 valmistui vuonna 1764 pursi- ja soutuvenesataman vartiotuvaksi. Se oli alkuperäisessä asussaan satulakattoinen tiilirakennus, jossa oli kuusi huonetta. Pääjulkisivun keskellä oli kolme holvattua oviaukkoa, joiden edessä oli leveä porras. 1800-luvun alussa sataman paikka vaihtui ja vartiorakennus otettiin muuhun käyttöön. Samalla mm. pääfasadin kolme isoa oviaukkoa muutettiin ikkunoiksi ja sisäänkäynnit siirrettiin päätyihin. Rakennuksessa on tämän jälkeen ollut vuoroin asuntoja, vuoroin toimistoja. 1880 -luvulla päätyjen verannat muutettiin asuinhuoneiksi, mutta nykyisen asunsa ne saivat vasta vuonna 1905. Itsenäisyyden ajalla tehdyistä muutoksista suurin on ulko-ovien paikan muuttaminen. Sisäseinien ja oviaukkojen paikkoja on muuteltu kulloisenkin käytön mukaan.
Asunnot käsittivät ison kamarin, keittiön ja eteisen. Monet perheistä vuokrasivat talvisin kamarin opiskelijoille. Keittiössä oli "kunnollinen hella", vesijohto ja viemäri, vesiposti oli pihalla, samoin joka perheellä "puusee" piharakennuksessa. Asuntoon kuului kellari juuressäilytystiloineen ja ullakko. ... Elettiin lähellä vilkasta kaupunkikeskusta ja kohdattiin eksoottista väkeä: tataari-kaupustelijoita, italialaisia posetiivareita, venäläisiä ja juutalaisia. Ruotsinkielen tuleminen tutuksi lapsuusympäristössä oli monelle merkittävää sosiaalisen nousun kannalta. Kodin pihapiirissä Vähäkallio kohtasi viisi vuotta vanhemman Thomanssonin "Vävän", Väinö Tannerin.
Väinö Vähäkallion (s.1886) lapsuudenkoti oli Ruoholahdessa Alku-asuntoyhtiössä.
Kainuun puromyllyt (Karppala)
Tähtitieteen vaiheita Helsingin yliopistossa
Kansanmusiikki
Tykistöpatterin ammusvarasto B32
Susisaaren tykistöpatteri, eli patteri 3, käsittää alueen Susisaaren suurelta ruutikellarilta ( B 29) Susisaaren ja Kustaanmiekan väliselle kannakselle. Sen rakentaminen alkoi vasta Krimin sodan jälkeen ja ensimmäinen rakennusvaihe toteutettiin vuosina 1856-57. Vuonna 1863 patterin yhteyteen rakennettiin kaksi väliaikaista puista ammusvarastoa. Nämä korvattiin kivisillä, tynnyriholvatuilla kellareilla (B 32 ja B 66) vuonna 1867. Uudet kellarit olivat vapaanaseisovia ja katettu sinkkipellillä. Patterissa suoritettiin laaja uudelleenrakennustyö vuosina 1878-80, jolloin mm. patterin tausta-aluetta tasattiin louhimalla ja se peitettiin maalla Kivinen rintavarustus uusittiin ja siihen rakennettiin ammuskomerot ja patterin ruutikellarit peitettiin maalla ja yhdistettiin ympäröivään maavalliin. 1880-luvun alussa patterissa oli kuuden tykin tuliasema. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero Ruutikellari n:o 2 Lähteet: KA VSA 17044 MV SL Rakhist. Rosén, Helena : Suomenlinnan linnoitusmaisema, 1985 MV SL VIK B 1059-1070,1083-1090
Kaskela, Markku
Jyväskylän kaupungin tunnukseksi mainitulla, jääkauden lopulla syntyneellä Harjulla on sen luonnonhistoriallisen luonteen lisäksi kulttuurihistoriallista merkitystä kaupungin ensimmäisenä luonnonpuistona ja erilaisten tapahtumien pitopaikkana. Harju on kaupunkipuistona verrattavissa esimerkiksi Kuopion Väinölänniemeen. Harju rajaa Jyväskylän ensimmäisessä asemakaavassa rakennetun ruutukaava-alueen harjumuodostelmaan. Harjulla on huomattava kaupunkikuvallinen merkitys vanhan ja uusien alueiden jakajana ja kaukomaiseman muovaajana. Harjun korkeimmalla kohdalla sijaitsee vesitorni, Vesilinna. Rakennuksessa toimivat Jyväskylän yliopiston luonnontieteellinen museo sekä ravintola. Harjulle nousevat kiviportaat, joiden alapäässä Yliopistonkadulla on liuskekivinen oleskelutasanne suihkulähteineen 1960-luvulta. Portaat ovat osa kävely- ja kulttuurimatkailureittiä Harjun historiaa ja maisemaa kuvaavine infotauluineen. Harjun urheilukenttä on tunnettu yleisurheilukilpailuistaan sekä erityisesti pesäpallokenttänä. Jyväskylän Suurajojen pikataipaleiden näyttämönä Harju tunnettiin laajalti. Harjulla on kuvanveistäjä Pauli Koskisen veistos "Palloa pelaavat pojat" vuodelta 1951.
Syrjälänharju eli Harju on syntynyt jääkauden lopulla, kun mannerjäätikkö pysähtyi noin sadaksi vuodeksi ilman viilentymisen seurauksena paikoilleen ja muodosti ns. reunamuodostuman. Syrjälänharjun nimi juontuu Syrjälän maatilasta, jonka maista valtio lahjoitti osan 1837 Jyväskylän kaupungin perustamiseksi. Harju rajasi Jyväskylän kaupungin rakennettua aluetta aina 1910-luvulle asti, jonka jälkeen Harjun takainen kaupunki- ja lähiöasutus on kasvanut tasaisesti. 1925 rakennetut kiviportaat ovat arkkitehti Gunnar Wahlroosin suunnittelemat ja kaupungininsinööri J.E. Järvilehdon rakennuttamat. Portaita on 1960-luvun alussa uudistettu kaupunginarkkitehti Erkki Kantosen suunnitelmin. Harjun pesäpalloilusta kuuluisa urheilukenttä rakennettiin niin ikään ensimmäisen kerran jo 1926. Kaupunginarkkitehti Olavi Kivimaan suunnittelema, vuosina 1951-1953 rakennettu Vesilinna jatkaa Harjun laelle 1887 rakennetun puisen näkötornin perinteitä näköalatasanteineen. Erityisesti 1950-luvulla Vesilinna tunnettiin merkittävänä Jyväskylän seudun matkailukohteena.
Jyväskylän Harju ja Vesilinna
Orivirran saarto on harvoja Itä-Suomen keskiaikaisista linnarakenteista. Linnansaaren kärjessä Pyyveden Orivirtaan työntyvässä niemekkeessä oleva Orivirran pieni rajalinnake kuuluu ilmeisesti linnoitusjärjestelmään, jonka tärkeimpänä osana on Olavinlinna. Linnoitukset pystyivät valvomaan ja myös estämään liikennettä laajalle Haukivedelle, joka on osa Vuoksen vesistöä. Kenttävarustuksen jäännökset ovat niemelle johtavan tien molemmin puolin ja niistä voi vielä hahmottaa linnakkeen rakenteen, kehämuurin ympäröimän pihan ja sen etelänurkkaan liittyneen tähystystornin. Linnansaareen johtaa 1850-luvulla luonnonkivestä pengerretty tie ja pieni kivisilta. Linnakkeen ympäristö on hyvin hoidettua hongikkomaisemaa.
Orivirran linnake lienee ruotsalaisten 1400-luvun lopulla tärkeän sisävesireitin valvontaa varten rakentama. Sitä on 1540-luvulla täydennetty. Venäläiset valtasivat ja tuhosivat saarron 1592, mutta linnake rakennettiin uudelleen 1650-luvulla.
Orivirran saarto
Kulkiko linja 3 B ja T jo 1928 Porthaninkatua ylös ja Karhupuiston kupeella Helsinginkadulle? Jos ei se, kulkiko mikään linja millä tahansa numerolla Porthaninkatua ylös jo tuolloin? Kyllä kolmonen kulki jo tuolloin tuota reittiä. HKL:n kirjaamosta tiedettiin kertoa, että linja 3 (Töölö - Kaivopuisto) aloitti liikennöinnin 20.9.1913. Sen pysäkkiluettelo oli Hakaniemen jälkeen Porthaninkatu - Viides linja - Kaarlenkatu - Helsinginkatu - Läntinen Brahenkatu - Porvoonkatu - Kajaaninkadun risteys, jossa oli pääteasema. Myös linja K (Käpylä - Eurantie) liikkui kulmilla. 20.9.1930 lähtien pysäkkiluettelo oli Mäkelänkatu - Sturenkatu - Läntinen Brahenkatu - Helsinginkatu - Kaarlenkatu - Viides linja - Porthaninkatu - Hakaniemeen jne. Kauppatorille. Kaikki K-linjat lopetettiin 30.8.1953.
Laurilan isoisä pääsi 1902 Uuden yhteiskoulun vahtimestariksi ja muutti perheineen koulutaloon Kirkkokadulle.
"Saari, jolla asumme, ei ole kovin kaukana mantereen rannasta. Kiven heitto ei riitä, ei jousen ampuma, mutta pyssyn luoti saattaa jo kantaa rantaan. Niin olen kuullut. Minä kuljen saaren kallioilla niin kuin silloin lapsena. Kaupunki on siinä heti lahden takana ja näkyy saareen hyvin: tehtaat ja satama ja Gräsan kojut ja laiturit ja torin takaiset korkeat kivitalotkin. --- Vaikka manner on lähellä, saaresta on kaupunkiin sittenkin aina matkaa. Sellainen on meri, se erottaa heti ja kunnolla ja saa välimatkat suuremmiksi kuin ne ovatkaan." (s.16)
Romaanin päähenkilö Johannes Viktor Fri on viettänyt lapsuutensa ja nuoruutensa Helsinginniemen edustan Busholmenilla, nykyisellä Jätkäsaarella. Johannes on asunut saaressa äitinsä kanssa pienessä kalastajamökissä.
Lillrank, Silva
Lönnrotinkatu 5
Koivunen, Brita
Nyt istun kaupungintalon pienessä vahtimestarinkopissa. Pelkään, että joku huomaisi minun kirjoittavan päiväkirjaa; olen suomentavinani erästä Kafkan kertomusta tähän vihkoon. Olemme Ismon kanssa hoitaneet tätä virkaa jo pari vuotta, mutta yhä vielä olen kovin levoton täällä ollessani. Säikyn outoja ääniä, puhelinsoittoja ja pimeitä huoneita. Seison usein katselemassa ihmisiä, jotka rientävät torin poikki. He ovat kuin mustasta paperista leikattuja varjokuvia. On mukava kuvitella, etteivät ihmiset olekaan ihmisiä! Paljon varmempi voi olla noiden tyttöjen alkuperästä, jotka nyt juuri kikatellen kulkevat ikkunani ohi. (22.12.1955)
Pentti Saarikoski hoiti 1954-1958 isänsä ja veljensä kanssa Kaupungintalon iltavahtimestarin tointa.
Kivi, Aleksis
Sotatarviketeollisuuden alueet (Tikkakoski)
Pohjoisesplanadi 35
Evijärven Jokikylässä sijaitsevat Lassilan talot edustavat harvaanasutun Pohjanmaan suomenkielisen sisämaaseudun talonpoikaista rakentamistapaa. Niitä ympäröivä agraarimaisema Välijoen varressa kuuluu Etelä- ja Keski-Pohjanmaan sekä ruotsalaisen Pohjanmaan rajalla sijaitsevan Evijärven vanhimpaan asutusalueeseen. Lassilan taloryhmä muodostuu kolmesta vierekkäisestä asuinrakennuksesta, jotka periytyvät 1700-luvun lopulta. Punamullatut pohjalaistalot ovat puolitoistakerroksisia ja voimakkaasti korostetulla räystäslistalla varustettuja. Jokikylä sijaitsee nimensä mukaisesti Lappajärvestä Evijärveen virtaavan Välijoen varrella. Jokireitti jatkaa Ähtävänjokena kohti Pedersöreä ja Pietarsaarta.
Evijärvelle muodostui pysyvää asutusta jo 1400-luvulla, ja 1540-1550-luvulla alueella oli jo vahvaa ruotsalais- ja savolaisasutusta. Ensimmäiset talot sijoittuivat Ähtävänjoen vesistön vanhan kulkureitin varteen, järvi- ja jokikalastuksen kannalta edullisille paikoille. 1500-luvun lopulla ja 1600-luvulla alueelle syntyi muutamia uusia taloja. Evijärvellä mainitaan 13 taloa 1548: Norr-Ena, Söder-Ena, Kniivilä, Pesonen, Kultalahti, Särkijärvi, Lassila, Kirsilä, Åby, Honkiniemi, Kerttu-Kurvi, Kautiainen ja kaksi Lassilaa. Talot sijaitsivat Inankylässä, Särkijärvellä, Evijärven länsi- ja etelärantojen läheisyydessä, Haapajärvellä ja Evijärven kylässä. Jokikylä (maarekisterissä Jokela) erotettiin isojaon yhteydessä 1790-luvun lopulla Evijärven kylästä. Asutus laajentui 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun jälkipuoliskolla. Vielä 1700-luvulla kantatalot pysyivät jakamattomina huolimatta isojaosta. Toimeentulo saatiin karjatalousvaltaisesta maataloudesta ja kalastuksesta, ja 1600-luvun puolivälistä 1800-luvun lopulle myös tervanpoltosta. Välijoessa oli 10-12 jauhomyllyä, ja metsissä kymmeniä tervahautoja. Jokea seuraava, Evijärven halki kulkeva Lappajärven ja Pietarsaaren välinen tie oli kuljettavassa kunnossa jo 1600-luvun lopulla.
Lassilan taloryhmä
Hollantilaisentie
Jung, Bertel
Keltanen, Minerva
Kirjan lapsuusmuistot jakautuvat kolmeen pääosaan: Pakilan kyläelämää, Pakilalaislapset ja Toivolan lapset 1930-1950-luvuilla. Eri kertojilta kootuissa muistoissa kuvataan esimerkiksi kouluelämää, vapaa-ajanviettoa, Pakilan kauppoja sekä retkiä alueen ulkopuolelle.
Dahlqvist, Lasse
Korkeakosken tehdasyhdyskunta on 1800-luvun lopulla Pirkanmaan harvaan asutulle metsäseudulle, vesistön koskipaikkaan ja rautatien varteen rakentunut maaseudun pieni tehdasyhdyskunta. Korkeakosken kenkätehdas on maamme koneellisen jalkineteollisuuden edelläkävijä ja 1900-luvulla merkittävä jalkineiden valmistaja Suomessa. Sähkön tuotantoa jatkava voimala on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti sähköä tuottanut vesivoimalaitos. Tehdasyhdyskuntaan kuuluvilla asuinalueilla on säilynyt 1800- ja 1900-lukujen vaihteen ja 1900-luvun alun työväenasuntoja. 1800-luvun lopussa perustetun Korkeakosken nahkatehtaan ja kenkätehtaan tuotantorakennukset voimalaitoksineen sijaitsevat Korkeakosken putouksen ja sen yläpuolella olevan Tehtaanjärven äärellä. Tuotantorakennuksiin kuuluu kosken partaalla oleva entinen korko- ja lestitehdas, jonka tiloissa toimii Koskenjalan yhdistyksen ylläpitämä Kenkä- ja Nahkamuseo. Punatiilistä päätehdasta kosken yläpuolella tehtaanjärven rannalla on laajennettu useaan otteeseen. Tehdasyhdyskuntaan kuuluu myös kaksi eriaikaista työväenasuinaluetta, Romula ja Myllylä, tehtaan etelä- ja länsipuolella. Kosken alajuoksulla on sotien jälkeen rakennettu pieni puukirkko, jonka rakennustöihin tehdas on osallistunut.
Nahkuri Edward Wallenius perusti Korkeakoskelle 1894 sahan ja Hämeen ensimmäisen konevoimalla toimivan nahkatehtaan sekä neljä vuotta myöhemmin Suomen ensimmäisen koneellisen kenkätehtaan. Sähköä tuottava voimala käynnistyi 1895. Tehtaan perustamispaikan valintaan vaikuttivat yli 20 metriä korkea Korkeakosken putous, joka tarjosi tuotannolle käyttövoimaa ja 1882 valmistunut, tuotteiden nopeat kuljetukset mahdollistava Pohjanmaan rata. Vesivoimalla toimivat tuotantorakennukset sijaitsivat kosken partaalla, mutta sähkövoimaa käyttävä koneellisen jalkinetehtaan Wallenius rakennutti Tehtaanjärven rannalle. Tehtaan vanhimmat osat olivat puurakenteisia, tiilinen osa valmistui 1899. Linnamaisen hahmonsa tehdasrakennus torneineen sai tamperelaisen rakennusmestari Heikki Tiitolan piirustusten pohjalta 1916. Kenkätehdasta laajennettiin ja korotettiin vielä 1950 -luvulla. Kenkätehtaan tuotanto jatkui yhtiömuotoisena vuodesta 1909, aluksi Suomen Kenkä- ja Nahkatehdas Oy:n nimellä. Eemil Aaltonen osti tehtaan 1926 ja myöhemmin se yhdistettiin Aaltosen kenkätehtaaseen lähes 60 vuodeksi. Korkeakosken kenkätehtaasta muodostui ”suutarien yliopisto”. Korkeakosken Kenkätehdas Oy:n toiminta päättyi 1983, mutta nahka-asujen tuotanto jatkui tehdaskiinteistöjen ja voimalaitoksen siirryttyä 1984 Luhta Oy:n omistukseen. Koskenjalan Kenkä- ja Nahkamuseo aloitti toimintansa 1985 entisen korko- ja lestitehtaan tiloissa. Ensimmäinen tehtaan asuinrakennuksista oli alkujaan kylän myllyn osakkaiden myllymatkojen taukotupana toiminut Myllytupa 1870-1880 -luvulta. Tehdasalueen eteläpuolella sijaitseva Romulan työväenasuntoalue rakennettiin 1910-luvulla ja Myllylän asuntoalue hieman myöhemmin. Myllylään rautatien toiselle puolelle rakennettiin aikanaan moderneja paritaloja saksalaisen mallin mukaan tehtaan johtohenkilöille. Koulurakennus tehdasyhdyskuntaa valmistui 1904. Perinteitä ja aikansa rakentamistapaa noudattavan Korkeakosken pikkukirkon suunnitteli arkkitehti Jaakko Tähtinen 1949. Kirkko rakennettiin tehtaan tontille ja rakennustöitä tuki Aaltosen kenkätehdas. Kirkko vihittiin käyttöön 1951. Kellotapuli valmistui 1970-luvulla.
Korkeakosken tehdasyhdyskunta
"Sukutarina luotaa isoisän, hänen poikansa ja pojanpoikansa kirjavia vaiheita 1900-luvun alkupuolelta nykypäivään."
Toinen linja 2
Mustan Härän grilli sijaitsi Mäkelänkadulla Vallilassa. Oikealla puolella Käpylästä tultaessa. Se oli tavallaan Vallilan ja Käpylän nuorison demilitarisoitu vyöhyke, missä kumpikin osapuoli sai olla rauhassa. (s. 44)
Käpylän troikka kokoontuu vakiopaikkaansa Mustaan Härkään suunnittelemaan liiketoimia.
instrument
väline
"Ravintolan historia on kirjava. Se alkaa kieltolain kurjimuksesta, sitten ilmestyivät merimiehet ja kalastajat. Heitä seurasivat seuraa tarjoavat tytöt. Tätä synnillistä elämää jatkui pitkälle 1970-luvulle saakka. Parhaimmillaan ravintolassa istui oma taksikuski, koska asiakkaita riitti enemmän kuin lähimmältä tolpalta." (s.232)
Imatran Voiman ja Kuparin asuntoalueet ovat korkeatasoinen esimerkki teollisuuden pyrkimyksestä kohottaa työväestön asuinoloja. Tyyppitaloilla on arkkitehtuurihistoriallista merkitystä. Imatran Voiman vanhin asuntoalue on peräisin 1920-luvulta, jolloin voimayhtiön työntekijöille rakennettiin rakennusmestari Emil Ekegrenin suunnittelemat kymmenen aumakattoista asuinrakennusta ja perheiden yhteiset talousrakennukset. Työväen asuntoalueen vieressä, Vuoksen rannalla, on johdon asunnoksi samaan aikaan valmistunut Villa Malmi. 1950-luvulla aluetta on laajennettu arkkitehti Aarne Ervin suunnittelemilla puisilla satulakattoisilla ja vaakavuoratuilla kahdelle perheelle mitoitetuilla tyyppitaloilla. Tähän ns. Uuteen asuinalueeseen kuuluu lisäksi kaksi yhdenperheen omakotitaloa ja yhteinen talousrakennus. Imatran Voiman asuntoalueen kaakkoispuolella on ns. Kuparin alue, jonka asuinrakennuskanta on kuparitehtaan aikainen. Se muodostuu 28 puisesta lomalaudoitetusta aumakattoisesta asuinrakennuksesta, joiden kulmauksissa on sisäänvedetty kuisti sekä viidestä säterikattoisesta, rapatusta kaksikerroksisesta talosta. Kivirakennukset ovat arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnittelemat. Kuparin asuntoalueeseen liittyvät lisäksi 1934 valmistuneet Outokumpu Oy:n kerho- ja juhlatalo Honkapirtti, arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnittelema tehtaan johtajan asuinrakennus sekä kuparitehtaan rakennuskannasta säilyneet entinen paloasema, konttori ja sosiaalirakennus.
Imatrankosken 1928 valmistuneen voimalaitoksen (vuodesta 1932 Imatran Voima Oy) työntekijöille tarkoitetun asuntoalueen vanhin osa valmistui 1921. 1950-luvulla Imatran Voiman asuntoaluetta laajennettiin toimihenkilöille tarkoitetuilla asunnoilla. Vesivoimalaitos mahdollisti teollisuuden voimantarpeen saannin ja veti teollisuutta alueelle. Outokummun kuparin teollisuuslaitokset, kuparisulatto ja rikkidioksiditehdas perustettiin Imatralle 1933. Rakennustyöt tehtiin 1934-1936. Kuparin asuinalueen rakentaminen alkoi samaan aikaan teollisuuslaitosten kanssa. Outokummun tehdas siirrettiin jatkosodan loppuvaiheessa 1944 kauemmas rajasta, Harjavaltaan. Outokummun entiselle paikalle sijoitettiin 1945 Enso Gutzeitin kemian tehtaat. Tehdas suljettiin 1989.
Imatran Voiman ja Kuparin asuinalueet
Lappeen kirkko on maamme ainoa 1700-luvulta säilynyt kaksoisristikirkko eli kahtamoinen. Keskellä Lappeenrannan kaupunkia Valtakadun varrella sijaitsevassa kirkossa on itäsuomalaiseen tapaan ulospäin kapenevat ristivarret. Keskitilaa rajaavat ristikkäin menevät pitkittäiset ja poikittaiset sidehirret. Kahdeksankulmainen välikattokupoli nousee kahdessa jaksossa. Lars Petterssonin mukaan kyseessä on "poikkeuksellisen komea ja samalla uskalias mutta tuskin erityisen kaunis rakennelma, joka on sallinut epätavallisen laajan, lamasalvosseinien varaan tehdyn yhtenäisen holvauksen ilman pystytukien apua". Uusgoottilainen kellotapuli, jonka korkea ensimmäinen kerros on tiiltä, on vuodelta 1856 (E.B. Lohrmann 1852). Kirkon eteläpuolella olevan Keskuspuiston alueella on vanha hautausmaa 1700-luvulta sekä Helsingin Hietaniemen jälkeen maamme suurin sodissa 1939-1940 ja 1941-1944 kaatuneiden sankarihauta-alue, jonne on haudattu 1 508 sankarivainajaa. Alueella on useita sotien vainajille omistettuja muistomerkkejä. Wäinö Aaltosen tekemä punagraniittinen muistomerkki on paljastettu 1951.
Lappeen pitäjän ja kaupungin yhteisen seurakunnan edellinen kirkko sijaitsi linnoitusalueella vinosti kreikkalais-katolista kirkkoa vastapäätä. Puukirkko paloi salaman sytyttämänä 1790 ja uusi eli nykyinen kirkko rakennettiin Linnoituksen ulkopuolelle silloiseen Viipurin esikaupunkiin. Kirkonrakentaja Juhana Salosen johdolla 1791-1792 rakennettu kirkko vihittiin sisustuksen valmistuttua 1794. Kirkko "gotisoitiin" arkkitehtien Edvard Dippellin ja Waldemar Backmanssonin laatimien suunnitelmien mukaan 1881. Tällöin myös sen kahdessa kerroksessa olleet ikkunat yhdistettiin. Nykyasuunsa kirkko restauroitiin 1929 arkkitehti Juhani Vikstedtin (Viiste) johdolla. Kirkon 1920-luvun pehmeäsävyinen sisäväritys on muuttunut räikeän siniseksi 1986 (Arkkitehtuuritoimisto Riitta ja Kari Ojala).
Lappeen kirkko
Rinne, Katriina
Sodankylän kirkot
Raatimiehenkadun ja Puistokadun kulmatalo
Raatimiehenkadun ja Puistokadun kulmassa Mustekalan korttelissa Helsingissä sijaitsi Berghin huvila, joka oli sittemmin Fazerin perheen käytössä. Osoite oli Puistokatu 3, Raatimiehenkatu 1. Löytyisikö siitä valokuvaa, ja muuta tietoa kuten arkkitehdin nimeä? Koskahan se purettiin? Nykyään paikalla on niin sanottu Kekkosen talo. Puhvelista Punatulkkuun -kirjassa kuvaillaan Mustekalan korttelia seuraavasti: Vuonna 1876 muutti raatimies Edvard Bergh uuteen taloonsa Puistokatu 3:een tulevan nimikkokatunsa kulmaan. ”Vanhaksi ketuksi” mainittu raatimies sai alueensa tavattoman halvalla, 8000 mk:lla. Hänen puutaloonsa kuului 12 huonetta salongista ja herrainhuoneesta kyökkiin ja palvelijainhuoneeseen asti. Jälkeenjääneet pesäluettelot kertovat palmuista, plyyshihuonekaluista ja kynttiläkruunuista, ja parhaan salin koristuksena oli Thorvaldsenin Venus-veistos. Pakaritupa ja liiteri olivat omissa ulkorakennuksissaan. Raatimies Berghiltä talo siirtyi vuorineuvos Rudolf Elvingin eli temperamentistaan kuulun ”tulivuorineuvoksen” omistukseen vuonna 1903. Hinta oli tällä välin noussut 18-kertaiseksi. Uusi omistaja rakennutti tontille kaksi kivirakennusta, joista toisessa hän itse asui. Elvingiä seurasi tontin omistajana 1916 tehtailija Karl Fazer, ja niin Berghin kulma muuttui Fazerin kulmaksi. ”Puiseksi patriisitaloksi” mainittu vanha puutalo oli sitten vuosikymmenet johtaja Sven Fazerin asunto. Puretut talot -kirjassa on kuva tontille vuonna 1905 valmistuneesta kolmikerroksisesta kaupunkihuvilasta, jonka oli suunnitellut arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjerna. Kirjassa kerrotaan että jugendtalon julkisivu teki jykevän vaikutuksen. Pyöreät erkkeri- ja ullakkoikkunat olivat symmetriset, mutta muuten talo oli huomattavan epäsymmetrinen, kuten jugendrakennukset yleensä. Tämä rakennus purettiin vuonna 1960. Tontilla säilyi vuosikymmeniä puinen huvilarakennus, joka oli aivan Raatimiehenkadun ja Puistokadun kulmassa. Keskellä oli kauniisti istutettu piha. Teuvo Lindforsin ja Torsten Nygårdin suunnittelemat nykyiset rakennukset valmistuivat vuonna 1962. Lähteet: Manninen Antti: Puretut talot : 100 tarinaa Helsingistä (Helsingin Sanomat, 2004) Ollila, Kaija ja Toppari, Kirsti: Puhvelista Punatulkkuun : Helsingin vanhoja kortteleita (Helsingin Sanomat, 1975)
Patteri 4 A26-A30
Alkuvaiheessa patteri 4 kuului pattereiden 1 ja 2 tavoin kokonaisuuteen, josta käytettiin tsaarinpatterin nimeä. Vuonna 1855 rakennettiin tukimuuri ja sen eteen tehty maavalli, jossa oli ampuma-aukot 11 tykille. Ampumataso oli puinen. Patterin ja rantavarustuksen väli suljettiin alkuvaiheessa puisella palissadilla. Vuonna 1873 uudistettiin patteri 4 samaan tapaan kuin patteri 2. Patteriin rakennettiin neljä uudentyyppistä kivistä tykinperustaa ja niihin liittyvät suojakäytävät. Maavallia levennettiin ja korotettiin. Vuosikymmenen lopulla maavalliin avatut ampumasektorit muotoiltiin uudelleen. Patteriin 4 rakennettiin kolme puista ammusvarastoa vuonna 1863. Kaikki nämä, A 24 [7], A 26 [8], A 29 [9] korvattiin kivisillä vuoteen 1868 mennessä. Vuonna 1876 patterin sisäpuolelle rakennettiin uusi suuri kivikellari A 31 [12]. Samana vuonna tämä ja kaikki entisetkin ammuskellarit peitettiin maalla. Patterissa nykyisin olevat tykit ovat 9" rihlattuja tykkejä 1870-luvulta. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisiä nimityksiä:tsaarinpatteri, patteri 4, ruutikellarit 7, 8, 9 ja 12. Lähteet: MV SL VIK A 195-231,290-296 MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1978. Kustaanmiekan länsirannan patterit. MV SL Hist Rosén, Helena, 1985. Suomenlinnan linnoitusmaisema.
Rakennushallitus
Olen useampaan otteeseen lukenut, että Hakaniemessä sijaitsi vielä 1900-luvun lopulla tullinpuomi ja koppi jossa kerättiin tienkäyttömaksua. Missä kohtaa tämä koppi oikein sijaitsi? Hämeen tulli oli ensin Pitkänsillan eteläpuolella Kaisaniemen puiston tienoilla, josta se siirrettiin sitten Pitkänsillan pohjoispäähän. 1800-luvun lopulla tulli siirrettiin vielä kauemmaksi Hämeentielle, portinpylväät ovat säilyneet nykyisen Inkerikeskuksen kohdalla. Kaupunginmuseon sivuilla kerrotaan näin: Kun Helsingistä 1812 tuli Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupunki, se sai uuden asemakaavan. Kaupungin rajoilla oli tullit, joissa perittiin maksut myyntiin tuotavista tavaroista. Tullit siirrettiin kauemmaksi kaupungin keskustasta asutuksen levitessä. Espoon tulli siirrettiin nykyiselle Paasikiven aukiolle ja Hämeen tulli Pitkäsillan pohjoispäähän. Tullit varustettiin sulkupuomeilla ja vartiokojuilla. Tulleja jouduttiin myöhemminkin siirtämään kaupungin kasvaessa. Espoon ja Hämeen maantiet päättyivät kaupungin rajalla portteihin, joiden pylväät ovat säilyneet Mannerheimintiellä ja Hämeentien tuntumassa. Helsingin nimistössä noista ajoista muistuttaa Tullinpuomi Meilahdessa. Sivuilla on myös valokuvia ja maalauksia Hämeen tullista: http://www.hel2.fi/kaumuseo/kehyksissa/hakaniemi/tullit_1.html Inkerikeskuksen sivut: http://www.inkerikeskus.fi/toimitilat/portti.htm
Koljonvirralla on keskeinen asema Suomen sodan taistelupaikkana sekä kirjailija Juhani Ahoon liittyvän henkilöhistorian vuoksi. Koljonvirran historiallinen alue käsittää Pikku-Iin järvestä Poroveden pohjoiseen ulokkeeseen, Kirkkosalmeen laskevan Koljonvirran rantamaisemat sekä Pikku-Iihin työntyvän Mansikkaniemen harjun. Maiseman katkaisee uudistettu tielinjaus ja silta levähdyspaikkoineen. Laajemman maisema-alueen osia ovat Pikku-Partalan entisen sotilasvirkatalon alue sekä virran länsipuolella Kauppilan kartanon rakennukset sekä vesistön rantamat viljelyksineen. Mansikkaniemessä on Iisalmen entinen kappalaisen pappila, Juhani Ahon lapsuudenkoti. Vanha Oulu -maantien linja kulkee itä-länsi -suuntaisesti Mansikkaniemen poikki. Mansikkaniemessä on venäläisten tykkipattereiden jäänteitä sekä loitommalla venäläisten joukkojen majoituskorsuja. Pappilan pihapiirissä on päärakennus, väentupa, navetta, aittoja, lato, rannassa sauna, Ruotteenmäestä siirretty tuulimylly ja sota-aitta Koljonvirran rannalla. Pappilaan vievän koivukujan varrella on Koljonvirran taistelussa venäläisiä joukkoja komentaneen ruhtinas Dolgorukin valurautainen hautamuistomerkki.
Iisalmen Koljonvirralla lokakuussa 1808 käyty taistelu oli Suomen sodan viimeisimpiä taisteluita. Eversti Sandelsin komentamat suomalaiset estivät venäläisten joukkojen yrityksen ylittää Koljonvirran silta. Koljonvirran taistelua käytiin matalarantaisen virran varrella aina Iisalmen kirkolta Fredriksdalin kartanon alueelle saakka. Kirkkosalmen ylittävällä sillalla oli keskeinen asema taistelujen kulussa. Taistelusta Johan Ludvig Runeberg sai aiheen Sven Tuuva -sankarirunoon. Sotaa kuvaava vänrikki Stålin tarinoiden ensimmäinen osa julkaistiin 1848. Mansikkaniemen pappila on rakennettu 1840-luvun lopulla rovasti Laguksen aikana kappalaisen pappilaksi. Rakennus on ollut Juhani Ahon museona vuodesta 1958 lähtien; Juhani Aho asui pappilassa 1865-1876 isänsä toimiessa Iisalmen kappalaisena.
Koljonvirran historiallinen maisema
Sandkvist, Gunvor
Hyvinkään asemanseudulla on keskeinen asema rautatiehistoriassa aikanaan vilkkaana kolmen radan risteyspaikkana. Risteysasemasta on jäljellä Helsinki–Hämeenlinna -radan asema, posti ja museoksi muutettu Hangon radan asema-alue, joka on säilyttänyt poikkeuksellisen hyvin rakennusvaiheen ulkoarkkitehtuurinsa. Maamme ensimmäisen rautatien, Helsinki–Hämeenlinna -radan Hyvinkään asema on rataosuudellaan yksi neljästä säilyneestä lääninarkkitehti C.A. Edelfeltin suunnittelemasta asemasta. Rataosuudelle rakennettiin alun perin kaikkiaan seitsemän asemaa. Edelfeltin suunnittelukautta on nykyisen asemarakennuksen keskiosa vuodelta 1862, jonka molempiin päihin 1891 lisätyt poikkipäädyt ovat rautatiearkkitehti Bruno Granholmin suunnittelemat. Asema on rataosuudellaan toinen alkuperäisessä käytössään säilyneistä Järvenpään aseman lisäksi. Aseman vieressä oleva entinen postitalo on vuodelta 1908. Hyvinkää–Hanko -radan pääteaseman alue monine vuodelta 1873 peräisin olevine rakennuksineen toimii Suomen Rautatiemuseona. Asemarakennukset on rakennettu rautatiearkkitehti Knut Nylanderin piirustusten mukaan. Museon sijainti Hyvinkäällä korostaa kaupungin keskeistä asemaa rautatiehistorian merkittävänä paikkakuntana. Asema-alueella on asemarakennuksen lisäksi neljä asuinrakennusta talousrakennuksineen sekä tiilinen veturitalli. Hangon radan risteyskohdassa on säilynyt kaksi Hangon rataan liittyvää liikennettä palvellutta rakennusta. Esimerkiksi Pohjanmaalta tulevat, Hangosta Amerikkaan lähtevät matkustajat odottivat junayhteyttä niiden suojissa. Asemasta luoteeseen on ns. Koritsoninmäki muistona rataa rakentaneiden vankien majoitustiloista. Lisäksi Hyvinkäällä on säilynyt rautatieläisten hautausmaa. Hyvinkään keskustassa sijainneesta VR:n keskuspuutarhasta, joka vastasi asemien istutuksista ja puistoista, on jäljellä omenapuukuja sekä Asemanpuisto.
Helsinki–Hämeenlinna -radan Hyvinkään asema sijoitettiin 1860-luvulla lähelle Nurmijärven ja Hausjärven pitäjien luoteesta kaakkoon kulkevaa rajaa. Sisämaan rannikkoon yhdistänyt rata avautui liikenteelle 1862. Hyvinkään asemanseudusta kasvoi risteysasema, kun rata Hangon talvisatamaan oli valmistunut 1873 maamme ensimmäisenä yksityisenä rautatieyrityksenä sekä Kytäjän kartanon sahan 1909 ja Högforsin tehtaat 1911 rataverkkoon yhdistänyt Hyvinkää-Karkkilan rata. Rautatiemuseo perustettiin 1898. Se sijaitsi pitkään Helsingin rautatieasemalla ja siirrettiin Hyvinkäälle vasta 1974. Valtionrautateiden 125-vuotisjuhlavuonna 1987 museolle rakennettiin liikkuvan kaluston näyttelyhalli, jonka suunnittelijana oli arkkitehtitoimisto Kasnio-Härö. Hangon radan museoalueen asemakrakennuksen kunnostustyö valmistui 1997.
Hyvinkään rautatieasemat
Tauno Palo työskenteli puolustusvoimien kemiallisella koelaitoksella Harakan saarella yhdeksän vuotta alkaen 1923.
Robert Hermansonin tie
Ammusvarasto / Patteri 3 E2
Ammusvarasto rakennettiin patteri 3:n yhteyteen vuonna 1869. Vuonna 1878 sen sinkkipeltikatto purettiin ja kellari peitettiin maalla. 1889 maapeitettä korjattiin ja kellariin rakennettiin vedenpoistokanava. Suomalaisella kaudella kellaria on käytetty varastokellarina. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1918 E 20 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL VIK E 24, 30-35,155-153
Valkeejärvi, Pekka
Savon järvimalmiruukit (Salahmi)
Märta Tikkanen: "Kotona taas", Töölössä.
Pohjoisranta 4
Eduskunnan lisärakennus
Hilding Ekelundin arkkitehtuuri Karjaalla (Lärkkulla)
Länsi-Herttoniemen pientaloalue on asemakaavalliselta ratkaisultaan, rakennuskannaltaan ja ympäristöltään poikkeuksellisen hyvin säilynyt jälleenrakennuskauden asuinalue. Alueen yhtenäisyys perustuu luonnonympäristöön, puutarhasuunnitteluun, katutilaan sekä samaa mittakaavaa oleviin asuinrakennuksiin, jotka on toteutettu yksilöllisin suunnitelmin. Länsi-Herttoniemen asuinalue rajoittuu länsipuolella Herttoniemen kerrostaloalueeseen ja itäpuolella Itäväylään. Vaihtelevaan kallioiseen maastoon huolellisesti sovitettu ja rakennettu asuinalue käsittää 120 pientaloa, muutaman rivitalon ja koulurakennuksen 1940-luvun lopulta 1950-luvulle. Alueella on kaksi korttelipuistoa, runsaasti luonnonvaraista puustoa ja rakentamattomat kallionlaet. Tontteja reunustavat pensasaidat ja pengerretyt tukimuurit. Rehevät puutarhat ja maaston muotoja kaartuen seurailevat katulinjat muodostavat vaihtelevan miljöön. Rakennusmääräysten ohjauksen mukaan rakennetuissa asuinrakennuksissa on yksilöllistä vaihtelua mm. kuistien sijoittelussa ja pintamateriaaleissa, joissa on käytetty puuvuorausta, rappausta tai tiilipintaa. Omakotialueen länsiosassa on Karhutien varrella kaksi vastakkain sijaitsevaa 1949 valmistunutta rivitaloa, jotka ovat arkkitehtien Jorma Järvi ja Toivo Jäntti suunnittelemia. Rivitalojen palomuureilla erotettujen asuntojen puuosat toimitti Puutalo Oy. Alueen länsireunalla sijaitseva 1952 valmistunut kaksikerroksinen koulu on mittakaavallisesti sopeutettu omakotialueeseen. Rakennus, jonka pääsisäänkäynnin betonikatos on lennokkaasti muotoiltu, on yksi arkkitehti Jorma Järven suunnittelemista korkeatasoisista kouluista.
Herttoniemen kartano ja maa-alueet siirtyivät 1919 Helsingin kaupungin omistukseen. Länsi-Herttoniemeen oli 1800-luvun loppupuolella syntynyt kartanon ranta-alueille huvila- ja työväenasutusta. Niemen keskiosat olivat pääosin metsämaastoa, jota hallitsevat kallioharjanteet. Helsingin asemakaava-arkkitehti Birger Brunila laati 1940 Länsi-Herttoniemeen kaavasuunnitelman, joka vastaa yleispiirteiltään toteutunutta tonttijakoa ja katuverkkoa. Suunnitelmissa Länsi-Herttoniemi oli osa laajempaa asuntoaluetta, jonka eri rakennustyypit, kerros-, rivi-, ja omakotitalot oli suunniteltu Herttoniemen teollisuusalueen työväestöä silmälläpitäen. Toisen maailmansodan jälkeen alue liitettiin Helsinkiin ja asemakaava vahvistettiin. Puutarhakaupunkimaisia pihasuunnitelmia omakotitonteille laati Helsingin kaupungin puutarhaneuvoja Elisabeth Koch. Länsi-Herttoniemestä muodostui yksi Kochin tuotannon hienoimmista ja omaleimaisimmista kokonaisuuksista. Alueen metsäinen luonne näkyi metsän eläinten mukaan nimetyissä kaduissa. Ensimmäiset Länsi-Herttoniemen omakotitalot valmistuivat 1946 ja pääosin alue oli rakennettu valmiiksi 1950-luvulla. Tontteja vuokrasivat lähinnä työväestöön ja keskiluokkaan kuuluvat. Rakennuksia suunnittelivat etupäässä rakennusmestarit ja tyyppipiirustuksilla rakennettuja taloja oli harvassa. Ilvestien tyyppitalojen piirustukset laati mm. arkkitehti Veikko Leistén. Länsi-Herttoniemen pientaloaluetta reunustava kerrostaloalue rakennettiin 1950-luvulla. Pientaloaluetta sivuavan, Itäväylänä tunnetun itäisen moottoritien rakentaminen alkoi 1950-luvulla ja se valmistui 1962.
Länsi-Herttoniemen pientaloalue
"Kevätaamuna kerran/ kun omenapuut/ avas umppunsa Kumpulassa,/ oli lämmin, ja talvi jo lumppuihin/ kävi tumppunsa tuuppaamassa" (runosta Neiti Helsinki, s. 10)
Koivisto, Tellervo
Cupla, ravintola
Suruttomain villat
säveltäjä
Töölönkadun kansakouluun ehti kotoa hyvin vielä koulun kellojen soidessa. Tällöin hypättiin 2. kerroksen parvekkeelta pihalle ja sieltä roskalaatikolta aidan yli naapuritalon pihalle, portin kautta kadun yli ja taas kerran ehti hyvin kouluun.
Mike Monroe alias Matti Fagerholm asui 17 ensimmäistä vuottaan Sibeliuksenkatu 11:ssä.
Meritullinkatu 21
Kuinka korkea on Korkeavuoren mäki, siis montako metriä on nousua Kauppatorilta Johanneksenkirkolle laahustaessa? Helsingin kaupungin kiinteistöviraston kaupunkimittausosaston mukaan korkeimmat kohdat Korkeavuorenkadulla ovat noin 23 metriä merenpinnan yläpuolella Paloaseman ja Johanneksen kujan kohdilla. Eli nousua Kauppatorilta tulee noin 22 metriä, joka vastaa hyvinkin 5-6 kerrokseen kapuamista kerostalossa.
Kajaanin Kaupungin keskustassa, puistoksi istutetulla harjanteella sijaitseva Kajaanin kaupunkiseurakunnan kirkko on yksi edustavimmista 1800-luvun lopun konstruktiivisen puuarkkitehtuurin muistomerkeistä. Kaajanin ortodoksisen seurakunnan pääkirkko viereisessä korttelissa on sodan jälkeisen jälleenrakennuskauden viimeisiä kirkkorakennuksia. Kirkot muodostavat arvokkaan kokonaisuuden "kirkonmäellä". Kajaanin kirkko on muodoltaan kolmilaivainen tornillinen pitkäkirkko, jossa torni on keskiakselin sivussa. Kirkkosalia kapeampi kuori ja sen vieressä oleva sakaristo ovat särmikkäät. Lehterit jakavat kirkkotilan, jota kattavat näkyviin jätetty dekoratiivisilla, lähinnä englantilaista gotiikkaa lähtökohtanaan pitäneillä muodoilla ja puuleikkauksilla varustettu kattotuolituolirakenne. Ortodoksisen seurakunnan Kristuksen kirkastumisen muistolle pyhitetty pääkirkko on bysanttilaista keskusbasilikatyyppiä oleva tiilikirkko 1950-luvun lopulta. Kirkon sivussa on korkeahuippuinen kellotorni. Kirkon interiööri on 2000-luvun al secco -seinämaalausten ansiosta taiteellisesti merkittävä kokonaisuus.
Kajaani erotettiin Paltamon seurakunnasta omaksi seurakunnaksi 1651, kun se sai kaupunkioikeudet. Vähävaraisena se liitettiin kuitenkin 1768 takaisin Paltamoon, josta se itsenäistyi 1925. Grels Nordlingin johdolla 1731 rakennettu Kajaanin ristikirkko purettiin 1895. Jo 1870-luvulta lähtien ajankohtaisena ollut uuden kirkon rakentaminen toteutui monien vaiheiden kautta vasta 1890-luvun lopulla. Arkkitehti Jac. Ahrenbergin tekemien piirustusten mukainen kirkko valmistui 1896. Suomessa toisen maailmansodan aikana evakkoon joutuneet ortodoksiset seurakunnat lakkautettiin 1949 ja uusi seurakuntajako astui voimaan 1950. Ortodoksisen kirkon jälleenrakentamisesta 1949 säädetyn lain perusteella valtio sitoutui huolehtimaan uusia seurakuntakuntia varten tarvittavien kirkkojen rakentamisesta ja työtä johti ortodoksisen kirkon jälleenrakennustoimikunta 1946-1960. Kirkot suunniteltiin ja rakennettiin rakennushallituksen valvonnassa ja niiden suunnittelijoina olivat mm. arkkitehdit Toivo Paatela ja Ilmari Ahonen. Kajaanin ortodoksinen kirkko oli yksi jälleenrakennuskautta varten säädetyssä asetuksessa rakennettavaksi mainituista 14 uudesta kirkosta. 1959 valmistuneen Kajaanin ortodoksikirkon piirustukset teki Ilmari Ahonen. Kirkkosali koristettiin seinämaalauksilla 1980-2000-luvulla. Ikonostaasin maalaukset teki ikonitaiteilija Petros Sasaki ja kirkkosalin puoleiset maalaukset taiteilijaprofessori Alkiviadis Kepolas Kreikasta.
Kajaanin keskustan kirkot
Pub Heinähattu
Sotilaskeittiö C82
Sotilaskeittiö rakennettiin vuosina 1841-42 kuten Ison Mustasaaren pohjoisosassa oleva toinen sotilaskeittiö C 49. Tässä keittiö- ja leipomorakennuksessa oli peltinen aumattu katto, kattoikkunat ja 7 pellitettyä piippua. Katto oli maalattu öljypohjaisella punamullalla. Tykistökujan puolelta julkisivu oli jäsennelty kahta lievästi ulkonevaa risaliittia käyttäen. Sisältä ja ulkoa talo oli rapattu ja maalattu "kalkkivärimullalla". Pihan puolella sisäänkäyntien yhteydessä oli kaksi öljypohjaisella värimullalla maalattua lautaeteistä. Keittiön ja leipomon lattiat olivat mukulakivetyt. Välipohjat olivat puurakenteiset. Vuonna 1859 tehtiin lattioiden ja vesikaton osalla rakenteellisia korjauksia. 1864 uusittiin pohjoisen puoleisessa päätyhuoneessa välipohja ja kellarin portaat. Vuonna 1875 keittiö ja leipomo muutettiin ruokalaksi yhtä linnoitustykistökomppaniaa varten. Aiemmin väliseinällä erotettujen keittiöiden välille puhkaistiin oviaukko. Uusi edellistä pienempi keittiö helloineen sijoitettiin pohjoiseen päätyhuoneeseen. Keittiöön tehtiin kalanruotokuvioinen tiililattia. Toisen ruokasalin lattia oli samoin kalanruotokuvioitu tiilipermanto, mutta toisessa oli lautalattia. 1880-luvun alussa uusittiin välipohjapalkit ja korjattiin ja maalattiin katto. Toinen isoista huoneista oli lukusalina, siellä oli erikseen ravintolapöytiä ja pöytiä kirjojen lukemista varten sekä seisomapaikkoja. Toinen huone oli teehuoneena, jossa oli tarjoilupiste ja pöydät. Eteläisessä päädyssä olivat leipävarastot ja buffettihuone. Uusia väliseiniä tehtiin ja muutettiin aukotusta. Keittiöön tehtiin uusi ulkoeteinen ja varastoon uudet hyllyt. Vuonna 1889 rakennus muutettiin Viaporin linnoitustykistön komppaniamajoitukseen sopivaksi. Entinen ruokasalien välinen seinä avattiin lähes kokonaan. Vuonna 1895 rakennus muutettiin erään lähteen mukaan linnoitukseen tulevien vankien vastaanottotilaksi. Käyttäjänä olisi silloin ollut Viaporin poliisipiiri. Insinöörihallinnon piirustusten mukaan rakennus kuitenkin korjattiin linnoitustykistön sairastuvaksi. Rakennuksessa oli apteekki, vastaanottohuone, palvelusväen ja välskärin huoneet, kylpyhuone ja käymälät sekä sairastupa, jonne mahtui 8 sairasvuodetta. Pääjulkisivuun avattiin sisäänkäynti. 1904 vaihdettiin lähes kaikki ikkunat. 1918 rakennus toimi kasarmina. 1970-luvulla rakennus peruskorjattiin kahdeksi asuinhuoneistoksi. Sisäänkäynnit muutettiin pihan puolelle. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 70 Vuonna 1927 rakennusnumero C I 24 Lähteet: MV SL VIK C 992-1019. KA VSA 17044 17057 15798. Kuva: MV SL VIK C 994 julkisivu vanhimmassa asussaan. Piirustus vuodelta 1859. MV SL VIK C 1016 pohja ja leikkaus sairastuvan ajoilta vuodelta 1897.
Elokuvaa filmattiin Fennada-Filmin studioiden edessä Kulosaaressa.
'Kävelyllä Meritullintorilta saa nauttia historiallisista näkymistä ja hienoista merimaisemista mutta siellä voi nähdä myös useita moderneja rakennuksia.' (s. 27)
Tengström, J.J.
Kurvi
Ravintola Kannu sijaitsi Kotikadusta länteen Viiskulman takana Punavuoressa, Albertinkadun ja Punavuorenkadun kulmassa. Vastapäätä oli vanha koulu, nykyinen Snellmannin ala-aste. Kannu oli pääkaupungin vanhoja korttelikapakoita, ja sillä oli oma vankka kanta-asiakaskuntansa, jota parhaalla tahdollakaan ei voinut luonnehtia hienostuneeksi tai trenditietoiseksi. ... Hannes katseli ympärilleen nuhjuisessa tummaseinäisessä ravintolasalissa, jonka sisustus muodostui paljaista pöydistä ja yksinkertaisista pehmustamattomista tuoleista. Karu sisustus ei kuitenkaan tuntunut häiritsevän runsaslukuisia asiakkaita, joiden eriasteinen örinä täytti tupakansavun kyllästämän ilman.
Hannes kävi ojentamassa Bymania Kannussa.
"Vaikka maailma miten kääntyisi, / vaikka elämä paljastaisi pettyneet kasvonsa, / yksi on varmaa: merestä nousee Helsinki, / kaupunki kasvaa, laajenee, sillä kääntyä ei voi, / talot antavat asujilleen tilan ja tarkoituksen, / sen syyn elää, jonka käsittää kun odottaa, / ja ymmärtää vasta myöhemmin, jos silloinkaan." (S. 25.)
Proosarunokokoelma on rakkaudentunnustus Helsingille ja merelle. Tekstiä täydentää Charlotta Bouchtin valokuvakuvitus.
Salmisaaren teollisuusmaisemaa hallitsevat suurimittaiset teollisuushistorialliset merkkikohteet, joista Kaapelitehdas ja Alkon tehdas ovat lisäksi onnistuneita esimerkkejä teollisuuskiinteistöjen uudelleenkäytöstä. Kaapelitehdas, valmistuttuaan maan suurimmaksi julistettu rakennus, on perinteisiin arvoihin luottaneen vakavaraisen yrityksen teollisuusarkkitehtuuria. Vanhin osa rakennuksesta on pohjakaavaltaan U:n muotoinen, 7- ja 5-kerroksinen. Merikaapelihalli (pinta-alaltaan 3148 m² ja korkeudeltaa yli 13 metriä), valssilaitos ja vetohalli sekä korkeajännitehalli ovat komeita entisiä teollisuustiloja, jotka on otettu kulttuurikäyttöön. Eri alojen taiteilijoiden esiintymis-, työ- ja harjoitustilojen lisäksi tehtaassa toimii mm. taidekouluja, museoita, gallerioita ja pienyrityksiä. Oy Alko Ab:n Salmisaaren tuotantorakennus, kooltaan Kaapelitehtaan luokkaa, kuuluu modernin teollisuusarkkitehtuurin merkkirakennuksiin. Pääkonttorin sekä tuotanto- ja varastorakennusten punatiilisen rakennusryhmän funktionalistista teollisuusarkkitehtuuria hallitsevat tuotanto- ja laboratoriotilat. Toimistosiipi muodostaa porttirakennuksen Porkkalankadun puolelle. Pääkonttori on sijoitettu meren puolelle. Rakennuksessa toimii Helsingin oikeustalo, eli Helsingin käräjäoikeus, Helsingin kihlakunnan syyttäjänvirasto ja Helsingin oikeusaputoimisto. Salmisaaren vaikuttavan teollisuusmaiseman punatiiliset voimalat koostuvat kahden eri aikakauden rakennuksista. A-voimalan sähkövoimalarakennus on 1950-luvulta. Se toimii kivihiilikäyttöisenä varavoimalana ja sen maanalaista automatisoitua kivihiilivarastoa pidetään maailman ensimmäisenä. Salmisaaren päälämmöntuotantoyksikkönä on 1984 lähtien ollut Salmisaari B, jonka eri korkuiset, suorakulmaiset rakennusmassat on ryhmitelty pieniin osiin keventämään suurta teollisuuslaitosta.
Salmisaari merkittiin teollisuusalueeksi 1918 Pro Helsingfors yleiskaavan maankäyttösuunnitelmassa. Teollisuus- ja satamakaavailut toteutuivat maantäytön jälkeen: Salmisaari täytettiin liittymään mantereeseen, Jätkäsaari puolestaan niin, että saarten väliin jäi kapea meren lahti, Ruoholahti. Kaupunki osti Salmisaaren Julius Tallbergilta ja asemakaavaan piirrettiin kuusi tehdastonttia, joista kaksi Julius Tallbergille, yksi Oy Alkoholiliike Ab:lle ja muut vuokrattiin. Rakentamisen aloitti Oy Alkoholiliike Ab, joka perustettiin 1932 kieltolain kumouduttua. Kaapelitehdas rakennettiin heti Alkon valmistuttua. Samaan ryhmään nousi Ab Julius Tallberg Oy:n tehdas. Suomen Kaapelitehdas Oy vuokrasi tontin merenrannalta saadakseen puhelinmerikaapelille suoran lastausmahdollisuuden merikaapelihallista laivaan. 1939-1943 rakennettiin ensimmäinen U:n muotoinen osa, 1947-1948 Tallberginkadun suuntainen siipi ja 1952-1954 eteläsiiven itäpäätä jatkettiin. Suunnittelijana toiminut arkkitehti W. G. Palmqvist oli monen muunkin maamme teollisuuslaitoksen ja yhdyskunnan luottosuunnittelija. Kaapelitehdas saavutti kaapelituotannossa monopoliaseman, 1960 tienoilla aloitetuista tehtaan uusista toimialoista elektroniikka kasvoi nopeasti ja loi pohjaa kotimaisen elektroniikka- ja tietokoneteollisuuden kehitykselle. 1967 yritysfuusioiden jälkeen Kaapelitehdas oli osa Oy Nokia Ab:tä. Nokia päätti 1985 lopettaa toiminnan Salmisaaressa vuoteen 1990 mennessä. Vuokratontilla sijainnut rakennus siirtyi kaupungin hallintaan ja tiloja ryhdyttiin vaiheittain vuokraamaan taiteilijoille ja pienyrityksille. Kaapelitehdas siirtyi Kiinteistö Oy Kaapelin omistukseen 1992. Yhtiön osakkeet omistaa Helsingin kaupunki. Oy Alkoholiliike Ab laajensi 1935-1938 Rajamäen tehdasta arkkitehti Erkki Huttusen suunnitelmien mukaan sekä rakennutti väkiviinatehtaan ja ulkomaisten tuotteiden pullottamon Salmisaaren teollisuusalueelle Helsinkiin. Oy Alkoholiliike Ab osti 1934 tontin Salmisaaren teollisuusalueelta. Arkkitehti Pauli Blomstedt laati 1935 luonnoksen varasto- ja hallintorakennusta varten, 1935-1936 järjestettiin uuden tuotantolaitoksen ja keskusvaraston arkkitehtikilpailu. Kilpailun voittaneen arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnitelmat valmistuivat 1940. Rakennuksen keskiosaa korotettiin vuonna 1959. Alkon rakennukset tulivat Helsingin oikeustalon käyttöön 2004, muutoksen suunnitteli Arkkitehtitoimisto Tuomo Siitonen Oy. Helsingin kaupungin sähkölaitoksen ensimmäinen kaukolämmön tuotannon tarpeisiin avattu voimalaitos oli 1953 valmistunut Salmisaari A. Salmisaaren A-voimalan tiilistä sähkövoimalarakennusta arvostetaan Hilding Ekelundin kaupunginarkkitehtikauden pääteoksena. Suunnitteluun osallistui arkkitehti Vera Rosendal. Salmisaareen oli suunniteltu voimalaitosta jo 1940-luvun alussa, mutta rakentamispäätös tehtiin vasta sotien jälkeen 1946. Salmisaari B valmistui 1984. Sen suunnitteli arkkitehti Timo Penttilä yhdessä Heikki Saarelan ja Kari Lindin kanssa. Penttilä oli suunnitellut myös 1976 valmistuneen Hanasaaren voimalaitoksen. Kiinteistöjä ympäröivät entisille teollisuusalueille rakennetut uudet toimisto-, liike- ja asuinrakennukset, joiden rakentaminen on alkanut 1990-luvun alusta.
Salmisaaren teollisuusalue
portar
portit
Tsaarin kotka ja keisarinnan kivi. Koska kaksipäinen kotka poistettiin, ja koska se laitettiin takaisin keisarinnan kiven huippukoristeeksi Kauppatorilla ja miksi? Mikä oli koko tämän episodin tausta? Keisarinnan kivi on Helsingin vanhin julkinen monumentti. Patsaan tekijäksi mainitaan Helsingin kaupungin taidemuseon sivuilla Helsingin keskustan suunnitellut Carl Ludvig Engel. Se koostuu punagraniittisesta obeliskista. Huipulla on pronssinen maapallo, jonka päällä istuu Venäjän keisarisuvun symboli kaksipäinen kotka. Kullatun kotkan rinnassa on leijonavaakuna. Sen on suunnitellut lintumaalarina tunnettu Magnus Von Wright. Muistomerkki on pystytetty Keisari Nikolai I:n saksalaissyntyisen puolison keisarinna Alexandran eli Alexandra Fjodorovnan ensimmäisen Helsingin-vierailun muistoksi. Keisaripari kävi kesällä 1833 tutustumassa kaupungin uuden keskustan rakennustöihin. Muistomerkki on paikalla, jossa Alexandra ja Nikolai astuivat maihin heidät Helsinkiin kuljettaneesta Ischora -nimisestä höyrylaivasta. Keisarinnan kivi paljastettiin suurin juhlallisuuksin Nikolain päivänä 18.12.1835. Tuon kesän 1833 tutustumiskäynnin yhteydessä keisarinna lahjoitti rahasumman kaupungin köyhille. Kaupunki päätti kiitokseksi pystyttää vierailun muistoksi monumentin. Tehokkaan kaupunginhallinnon merkkinä voi ehkä pitää sitä, että muistomerkki imaisi enemmän varoja kuin keisarillinen avustus oli ollut. Patsas koki kovia helmikuun vallankumouksen jälkimainingeissa keväällä 1917. Venäläiset matruusit vetivät kaksipäisen kotkan ja maapallon alas köysillä. Tuossa hötäkässä kotka pirstoutui torin kiveykseen. Kotka tipahti päälleen, jolloin toinen niska vääntyi. Lisäksi siivet irtosivat ja halkesivat. Myös pallo halkesi. Patsaan osia säilytettiin eri puolilla kaupunkia. Kaupungin taidemuseon amanuenssi muistelee, että kotkan osia on säilytetty kaupunginmuseon varastossa ja palloa Suomenlinnassa Museoviraston varastossa. Obeliski oli ilman näitä aina vuoteen 1971 saakka, jolloin kokonaisuus korjattiin silloisen kaupunginmuseon johtajan Jarno Peltosen johdolla. Veistokseen kuuluva vaakunakilpi, jossa oli vanhanmallinen leijona sekä toinen kotkan pää ja kruunu piti valmistaa uudestaan. Samoin kadonnut seppele, joka kuului kotkan jalkoihin. Kuvanveistäjä Heikki Häiväoja oli mukana entisöimistöissä. Tuorein konservointi tapahtui Helsingin 450-juhlavuoden ja kulttuuripääkaupunkivuoden 2000 kunniaksi. Tuolloin kotka puhdistettiin ja pallo kullattiin. Osat olivat poissa torilta koko talven, ja ne nostettiin paikoilleen keväällä 2000. Kuvanveistäjä Häiväoja kertoi kuulleensa, että kotka kantaa nykyään kansan suussa nimeä Tshernobylin broileri. Lähteet: Teija Mononen, Helsingin kaupunginmuseon amanuenssi Heikki Häiväoja, kuvanveistäjä Muistomerkit ja taideteokset, Karisto 1998 Kansakunnan historia. 6 : Täysivaltainen kansakunta 1917-1939, WSOY 1968
Kellosaari
Raippaluodon kylä ja kalasatama (Kalasatama)
Muistokirjoitus Bulsulle suokaa: Kuka nyt juo ne viinit ja kossut? - Bulevardia, Bulevardia. Pois on sinun nuoruutesi.
Helsingin uusi yhteiskoulu
Carlson, Kristina
Palmgren kuvaa Helsingin Vanhankaupunginlahden linnustoa.
Elokuvateatteri Kino-Palatsi
Romaani kuvaa paitsi Leningradia/Pietaria, myös 1980-luvun lopun ja 1990-luvun Helsinkiä useiden henkilöiden kautta nähtynä.
Oleg Onetškin on vakoojan poika. Isän työ vie hänet teini-iässä Helsinkiin, jossa hän rakastuu ikäiseensä Almaan. Mutta äkkiä Olegin perhe joutuu jättämään Suomen ja lähtemään kauas itään. Siellä kaikki muuttuu. Monta vuotta myöhemmin Oleg palaa Suomeen. Hänestä on tullut monikasvoinen mies – toisinajattelija, taskuvaras, opiskelija, armeijakarkuri. Lyhyeksi tarkoitettu vierailu venähtää pakon sanelemana. Tavatessaan jälleen Alman Olegilla on uusi rooli – laittoman maahanmuuttajan. Oleg tarvitsee Almaa, mutta häntä vetää myös pakkomielteinen rakkaus entiseen tyttöystäväänsä Dariaan. Olegin elämä Helsingissä osoittautuu selviytymistaisteluksi, jossa niin menneisyys kuin tulevaisuuskin pysyvät avoimina. Muistojen sirpaleet ja arvaamattomat tilanteet kuljettavat romaanin taiturimaista kerrontaa. Samalla Olegin tarina kietoutuu toisten venäläissiirtolaisten, ystävä Andrein ja rakastettu Darian kohtaloihin. Maan paino on moniääninen romaani – sekoitus rakkaustarinaa, vakoojaromaania, satiiria ja aistivoimaista ajankuvaa. Se kuljettaa lukijansa kuin juna kauas itään ja takaisin. Kirja kietoo käänteisiinsä useita ihmiskohtaloita, joista vahvimpina soivat Olegin, Darian ja Alman monipolviset melodiat. (Teos Kustantamon sivuilta)
Orimattilan kirkonmäki, kirkko, seurakuntakoti, pappila, hautausmaa, pitäjänmakasiini sekä raitin asuin- ja liikerakennukset muodostavat kokonaisuuden, jossa perinteisen 1900-luvun alkupuolen kirkonkylän ilme on hyvin säilynyt. Orimattilan kirkonkylä sijaitsee Viljamaan kylässä. Kirkonkylän raitin muodostavan Erkontien varrella oleva ristikirkko on rakennettu 1862-1866 lääninarkkitehti Jean Wiikin ja maisteri Nestor Tallgrenin laatiman suunnitelman mukaan. Kivestä rakennettuun kirkkoon liittyvä avolyhtyinen kellotorni on korotettu nykyasuun 1930-luvulla. Kirkkoon liittyy Erkontien molemmille puolille sijoittuva hautausmaa. Kirkkomiljööseen kuuluva tiilinen lainamakasiini on rakennettu 1896. Raitin varrella on arkkitehti Ilmari Launiksen suunnittelema ja 1929 valmistunut seurakuntakoti. Kirkon länsipuolella on puiston keskellä arkkitehtitoimisto Kiseleff ja Heikelin suunnittelema, 1884 rakennettu uusrenessanssityylinen kirkkoherran pappila. Kirkon lounaispuolella, Erkontien varrella on puisia liike- ja asuinrakennuksia, joista pääosa on rakennettu 1800-luvun lopulla.
Kirkonkylän ja kunnan keskustan muodostava Viljamaan kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1539 maakirjassa. Orimattila oli aluksi Hollolan kappeli, joka itsenäistyi omaksi seurakunnaksi 1636. Nykyinen, seurakunnan neljäs kirkko valmistui 1866. Kivestä rakennetun ristikirkon vanhin osa on 1851 valmistunut kellotapuli, josta tehtiin kirkon rakentamisen yhteydessä kirkkoon liittyvä kellotorni. Kirkon ulkoasua muutti arkkitehti Rafael Blomstedtin suunnittelema ja 1932 valmistunut korjaustyö, jossa mm. kellotorni korotettiin nykyiseen klassistiseen muotoonsa ja asuunsa. Kirkon ympärillä on vanha kirkkomaa, jota laajennettiin 1907 Erkontien pohjoispuolelle.
Orimattilan kirkonmäki
Goodman, Steve
Jetsonen, Jari
Leena Helle: Kiinalaistapetti Meilahden kartanosta
Kalela on yksi kansallisromantiikan erämaahuvilakauden merkittävimmistä rakennusmuistomerkeistä. Erämaahuvilat, joista ensimmäisinä ovat valmistuneet taiteilijoiden itsensä suunnittelemat Ruoveden Kalela ja Sääksmäen Visavuori, muodostavat omaperäisen ryhmän kansallisen arkkitehtuurityylin etsinnässä. Akseli Gallen-Kallelan 1800-luvun lopussa Ruovedelle rakennuttaman erämaa-ateljee Kalelan kansallisromanttisen hirsirakennuksen arkkitehtuurissa on havaittavissa piirteitä sekä lähiseutujen että Itä-Karjalan kansanarkkitehtuurista. Rakennuksen ikkunamuodoissa, savupiipuissa ja sisätiloissa on lisäksi vaikutteita varhaisesta englantilaisarkkitehtuurista. Kalelan sisätilaa hallitsee suurikokoinen ateljeehuone, jossa on kattoon asti ulottuvat ikkunat pohjoisseinällä, makuuhuoneisiin johtava lehteri ja musiikkikoroke.
Taiteilija Akseli Gallen-Kallela laati ensimmäiset suunnitelmat erämaa-ateljeetaan varten 1889. Lopulliset piirustukset valmistuivat 1894 ja hirsinen huvila valmistui 1895. Akseli Gallen-Kallelan ateljeena Kalela oli vuoteen 1921. Museona Kalela avattiin 1965.
Kalelan erämaa-ateljee
Urheilutalo, Helsinginkatu
Marcus Rainion uusi rakastettu Heidi Sariola asuu vanhempiensa kanssa Merikadulla.
Ritavuori, Heikki
Leipomo E12
Rakennus on osa huoltokeskusta, johon oli tarkoitus kuulua linnoituksen leipomo, panimo ja viinanpolttimo. Leipomorakennuksesta valmistui vuonna 1762 noin kolmasosa eli nykyinen rakennus E 12. Ensimmäisessä kerroksessa oli leipomo, jossa oli neljä suurta leivinuunia ja näiden yläpuolella kaksi kuivatushuonetta. Kellarissa oli varastohuoneita. Toisessa ja kolmannessa kerroksessa oli asuinhuoneita ja kolmannessa kerroksessa lisäksi viljavarasto, johon johti rakennuksen länsisivulta puinen lastaussilta. Katto ja kaikki ikkunat vaurioituivat Krimin sodan pommituksissa vuonna 1855. Pian tämän jälkeen rakennuksessa tehtiin laajoja muutostöitä, mm. ikkunoita suurennettiin ja eteläseinän oviaukko muutettiin suureksi kaaripäätteiseksi ikkunaksi. 1880-luvulla tehtyjen korjausten jälkeen rakennus oli pääasiassa asuinkäytössä. Suomenlinnan sotavankileirin aikaan rakennukseen oli sijoitettu suomalaista ja saksalaista sotaväkeä, II vankipiirin kanslia ja konekiväärivartio. Sittemmin rakennus toimi puolustusvoimien kasarmina ja vuosina 1949–51 se kunnostettiin Valmet Oy:n henkilökunnan asunnoiksi arkkitehti Heikki Sysimetsän suunnitelmien mukaan. Suureen leipomosaliin kunnostettiin asukkaiden kerhotila.
Peruskorjaus Suomenlinnan hoitokunta on peruskorjannut Länsi-Mustasaaren kerrostaloja vuodesta 1998 alkaen. E 12 oli näistä viimeinen ja se valmistui vuonna 2003. Rakennuksen julkisivut oli kunnostettu jo vuonna 1992. Kerhohuoneena ja tilapäisesti kuntosalina toiminut leipomo muutettiin työhuoneen ja asunnon yhdistelmäksi (142,5m²), jonne on käynti sekä porrashuoneesta että suoraan ulkoa. Pieniä asuntoja yhdistettiin isommiksi, keittiöt uusittiin ja pienet WC:t laajennettiin kylpyhuoneiksi. Kaikissa seitsemässä asunnossa on maalatut lautalattiat ja seinät on tapetoitu perinteisillä paperitapeteilla. Paksujen kiviseinien syvennyksiin sijoitettiin varastokomeroita ja jopa kokonainen WC tai suihkuhuone. Alempien kerrosten välipohjat ovat tiiliholvattuja, ylimmät puurakenteisia. Asuntojen koko vaihtelee 1h+kph:sta (22m²) 3h+k+kph:een (98,5m²). Lisäksi toinen entisistä korppukuivaamoista kunnostettiin 27m²:n työhuoneeksi. Porrashuoneen seinät ja katot maalattiin ja mosaiikkibetonilattia puhdistettiin, muuten se säilytettiin 1950-luvun asussa. Kylmällä ullakolla on asuntojen varastokomerot ja pyykinkuivaustila. Toteutusaika: 2002–2003 Huoneistoala: 613 m² Bruttoala: 1 574 m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakentaja: Suomenlinnan hoitokunta LVI-työt: Kouvolan putkityö Oy Maalaustyöt: Maalausliike Vilen & Syrjänen Oy Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Steinunn Guðmundsdóttir Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto R J Heiskanen Oy LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Matti Hallasaari Oy Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Suunnittelukaari Oy Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus on osa Länsi-Mustasaarelle suunnitellun huoltokeskuksen pohjoisinta osaa. Rakennusryhmään oli tarkoitus kuulua leipomo, panimo sekä polttimo. Leipomorakennuksesta valmistui vuosina 1761-62 noin kolmasosa, nykyinen rakennus E 12. Rakennuksen valmistuessa siinä oli kolme holvattua varastohuonetta kellarikerroksessa ja ensimmäisessä kerroksessa leipomo, jossa oli neljä suurta leivinuunia ja näiden yläpuolella kaksi holvattua kuivatushuonetta. Toisessa kerroksessa oli kolme asuinhuonetta ja kolmannessa kerroksessa kamari ja kaksi suurempaa huonetta sekä viljavarasto. Venäläisellä kaudella v.1828 osa rakennuksen ylimmistä, asumattomista huoneista muutettiin asuttaviksi, ja niihin rakennettiin yläpohja, lattiat ja uunit. Osa ylimmästä kerroksesta jäi edelleen varastotilaksi ja tähän tilaan johti ulkopuolelta, rakennuksen länsisivulta, puinen lastaussilta. V.1841-42 rakennuksen ulkokatto uusittiin osittain. Rakennuksen katto ja kaikki ikkunat vaurioituivat pommituksessa v.1855. 1850- ja -60 -lukujen vaihteessa rakennuksessa tehtiin laajahkoja muutos- ja korjaustöitä, joiden yhteydessä mm. ikkunoita suurennettiin ja ensimmäisessä kerroksessa etelä- seinällä sijainnut, puisella lastaussillalla varustettu oviaukko muutettiin kaaripäätteiseksi, suureksi ikkunaksi. Leipomon sisäänkäyntiä varten avattiin uusi leveä oviaukko rakennuksen itäseinään. Erinäisten 1880-luvulla suoritettujen korjaustöiden jälkeen suurin osa rakennuksesta oli asuinkäytössä. Suomenlinna sotavankileirin aikana rakennukseen oli majoitettu sekä suomalaista että saksalaista sotaväkeä. Lisäksi siellä oli II vankipiirin kanslia ja konekiväärivartio. Vankileiriajan jälkeen rakennus siirtyi puolustusvoimain hallintaan ja sitä käytettiin kasarmina. Vuosina 1949-51 rakennus kunnostettiin Valmet Oy:n henkilökunnan asunnoiksi arkkitehti Heikki Sysimetsän suunnitelmien mukaan. Suuri leipomosali kunnostettiin asukkaiden kokous- ja kerhotilaksi. Nykyään rakennus on Suomenlinnan hoitokunnan hallinnassa ja edelleen asuinkäytössä. Rakennuksen julkisivut kunnostettiin vuonna 1992. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäl.n:o:117 Rakennusnumero vuonna 1918 ja 1927 n:o E 12 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KrA VSÖ 8-10, 15 MV SL VIK E 352-395 Pettersson Lars: Valmetin Suomenlinnan telakan vaiheita. 1951.
Let's drink brandybailey's on the rocks. The nearest bar has happy hour and a supercool jukebox. Maybe we could hang out just one more night. It can't be such a problem, since you're trying to hide your smile
Vuonna 1923 Välikangas suunnitteli kuusikerroksisen asuintalon Töölönkadun varrelle. Töölönkatu 14 koostuu keskikokoisista asunnoista, pinta-alaltaan 102 neliömetriä. Talon yhtiöjärjestyksen mukaan ainoastaan virkamiehet saivat ostaa siitä huoneistoja. Talon keskiluokkaisesta luonteesta kertoo korostettu klassistinen muotokieli... Kun Töölönkatu 14 valmistui, muutta Välikangas itse siihen. Koska osakkeita myytiin vain virkamieheille, hän joutui hankkimaan huoneiston isänsä, kouluneuvos E.J. Buddénin nimissä.
'Tämän kirjan kuvat kuljettavat lukijaa Hakaniemestä ja Linjoilta Linnunlauluun ja edelleen Helsinginkatua pitkin Kurvin kulmaan ja Hämeentielle. Tämän alueen sisäpuolella on Kallion keskeisin alue.' (s. 3)
lennätin
telegraf
telegraph
Klemetsin taloryhmä on harvinainen esimerkki aikoinaan yleisestä pohjalaisesta nauhakylärakenteesta. Svartkärrsbäckenin laaksoon on muodostunut kapea peltonauha, jossa kulkee vanha maantie. Tien pohjoispuolella on jyrkkä kallioinen harjanne, jonne Kärklaxin kylän talot ovat sijoittuneet. Klemetsin rakennusten rivi on pääosin 1800-luvun puolivälistä. Kapearunkoiset, kaksikerroksiset ja punamullatut päärakennukset ovat tyypillisiä tuon ajan ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. Klemetsgårdarna-päärakennukset on sijoitettu päädyt maantielle päin.
Klemetsin talot rakennettiin 1800-luvulla. Tilan lohkomisen seurauksena talot ryhmitettiin lähekkäin. Klemetsin talot olivat asuttuja 1970-luvulle saakka, ja kahdessa niistä alkoi museotoiminta 1989.
Klemetsin taloryhmä
Kaupunginosa
Kenraalikuvernööri Bobrikov ei kuollut heti, vaan hänet toimitettiin kirurgiseen sairaalaan, jossa hänet leikattiin. Yhtenä kirurgeista oli dosentti Richard Faltin (1867-1952). Toinen samanniminen Richard Faltin (1835-1918) oli kuuluisa säveltäjä ja musiikkimies, joka toimi etupäässä Helsingissä. Minua kiinnostaisi tietää heidän sukulaissuhteensa. Olivatko he veljeksiä, vai isä ja poika? Kyseiset Faltinit olivat isä ja poika. Isä Friedrich Richard Faltin (1835-1918) oli saksalaissyntyinen ja poika Richard Wilhelm Gottlieb Faltin syntyi 1867 Viipurissa. Perhe muutti Helsinkiin vuonna 1869. Lähde: http://www.saunalahti.fi/arnoldus/faltin.html
Minä vuonna legendaarinen raggareiden suosima Leppäsuon Esso purettiin? Esson liikennepalvelusta muisteltiin, että Leppäsuon Esso purettiin vuonna 2000. Tässä vielä kuva 1980-luvulta: http://www.vastavalo.fi/helsinki-kaupunki-1987-mennyt-maailma-139171.html
valtioiden välinen organisaatio
Lahnalahdentie
"Nousemme pois kasvitieteellisellä puutarhalla. Kasvit ovat kovin tieteellisiä. Vaikka puut ovat isoja ja vanhoja, ne ovat vielä tarhassa."
Perhe vierailee Kasvitieteellisessä puutarhassa.
Ylipään kylä on Pietarsaaren hallintopitäjän takamaille, Etelä-Pohjanmaan järviseudulle 1500-luvulla syntyneen yksinäistaloasutuksen edustaja. Yksinäsitalosta myöhemmin muodostuneessa kylässä on säilynyt Etelä-Pohjanmaan järviseudun tienvarsikylille tyypillinen rakennustapa ja tiivis kylämaisema. Ylipään kylä sijaitsee Lappajärven länsirannan korkeimmalla kohdalla kulkevan maantien varressa. Kylää reunustavat lännessä metsät ja pellot laskeutuvat jyrkkinä kohti järveä. Maatilojen kuten Ylitalon, Fossilan, Finnilän, Vanhatuvan ja Perkkiön pihapiirit ovat kiinni toisissaan ja niiden talousrakennukset muodostavat tiiviitä rakennusryhmiä. Yksikerroksisten päärakennusten ulkoasulle leimallisia piirteitä ovat kapeat ullakkoikkunat, pilareiksi koteloidut pitkänurkkasalvokset, valkeaksi maalatut laudoitetut räystään aluset sekä vuoraukset, joihin saumarimojen ja ullakkolistojen avulla on muotoiltu kapeita kaariaiheita. Kylän laidalla on koulu, jonka pihapiirissä on punamullatut koulurakennukset 1910- ja 1940-luvuilta.
Lappajärvi sai ensimmäiset pysyvät asukkaat uuden ajan alkupuolella. Asuttaminen tapahtui pääosin Savosta käsin ja ensimmäiset talot keskittyivät järven länsirannalle ns. Savonkylään. Länsirannan kyliin kuuluvan Ylipään ensimmäinen talo Finnilä perustettiin 1500-luvun puolivälissä. Talo kuului tällöin Pietarsaaren hallintopitäjän takamailla sijaitsevaan Alajärven kylään, joka muodostui Lappajärven ympärille levittäytyneistä yksinäistaloista. Myöhemmin talojen jakautumisen seurauksena muodostuivat nykyiset kylät. Ylipään kantatalon muodostaneesta Finnilästä erotettiin 1600-luvulla Virsulahti ja Lill-Finnilä. Kylän rakennukset sijaitsivat muistitiedon mukaan alun perin alempana rinteessä, lähellä Lappajärven rantaa. Tieyhteys Kurejoelta kylään raivattiin 1820-1830-luvulla, Kurejoen ja Lappajärven välinen tie valmistui 1840-luvulla. Ylipään koulu aloitti toimintaansa 1910 ja koulurakennus valmistui seuraavana vuonna. Alakoulu toimi naapuritalossa, kunnes koulutontille valmistui toinen koulurakennus 1943. Ensimmäiset maakaupat toimivat maatalojen yhteydessä.
Ylipään kylä
Salpalinja (Mustamaa)
Otavan satamarata- ja asemarakennukset muodostavat liikennehistoriallisesti mielenkiintoisen rautatie- ja vesiliikenteen solmukohdan 1800-luvun loppupuolelta. Teollisuutta ja matkustajaliikennettä palvellut kohde kertoo hyvin aikakauden tavoitteista yhdistää maa- ja vesiliikenne tehokkaaksi liikenneverkoksi. Asemarakennus sijaitsee näkyvällä paikalla Puulaveden rannalla. Itäpuolella ovat Otavan maatalousoppilaitoksen rakennukset ja rantapellot. Ratapihan länsireunalla on lähes koko ratapihan pituinen komea kivinen laivalaituri. Asemarakennuksen lisäksi rakennuksiin kuuluvat laiturilla oleva tavaramakasiini ja liiteri.
Savon rata valmistui 1889 ja pistoraiteeksi rakennettu satamarata 1891. Radan pituus oli aluksi 1,8 km ja myöhemmin 2,5 km. Asemarakennus ja liiteri valmistuivat 1900. Puulavesi oli jo 1800-luvun lopulla tärkeä puunhankinta-alue. Järvi kuuluu Kyminjoen vesistöön ja se on laskenut 1830- ja 1850-luvulla tehtyjen järvenlaskujen jälkeen Hirvensalmen Kissakosken kautta Kymijokeen. Otavan satama eli vilkkainta kauttaan 1920- ja 30-luvulla. Höyrylaivakaudella myös matkustajalaivat saapuivat Otavan satamaan, mistä matka jatkui Otavan pääaseman kautta Mikkeliin. Matkustajalaivat s/s Puulavesi ja s/s Ilmari liikennöivät Otavasta vuoropäivin Hirvensalmelle ja Kortesalmelle. Puuta tuotiin uittaen ja proomuilla joko Otavassa sahattavaksi tai edelleen kuljetettavaksi. Aseman lähellä toimivat ranta-alueella Karhulan ja Otavan sahat. Myös VR:n oma puunhankinta oli vilkasta 1910-luvulta alkaen, ja VR:llä oli oma telakka Otavan satamassa. Satamaradan ja aseman merkitys väheni 1960- ja 1970-luvulla saha- ja uittotoiminnan hiipuessa ja keskittyessä. Sahojen lisäksi sataman tuntumassa oli puolustusvoimien pilketehdas, jossa valmistettiin polttoainetta jatkosodan aikana käytössä olleisiin puukaasulaitteisiin. Pilketehdas lopetti toimintansa 1947.
Otavan satamaradan rautatieasema
Luoma, Martti
City Travellers Global Band
Trent, Jackie
Pohjaslahden kirkko
Evon metsäopisto on Mustialan maatalousoppilaitoksen ja Lepaan puutarhaopiston ohella ensimmäisiä autonomian aikana valtion toimesta perustettuja oppilaitoksia, joiden tavoitteena oli maanviljelyksen, metsähoidon ja puutarhaviljelyn edistäminen Suomessa. Evon metsäopisto on alkuperäisessä käytössään ja opetus on jatkunut oppilaitoksessa yhtäjaksoisesti jo yli 140 vuotta. Evon metsäoppilaitos sijaitsee Alisen, Keskisen ja Ylisen Rautjärven saartamassa maastossa niin, että oppilaitoksen keskeiset rakennukset ovat järvien muodostamalla niemekkeellä. Opiston nykyiset koulurakennukset ovat uusia, mutta joukossa on vielä 1800-luvun rakennuksia kuten entinen johtajan mökki, entinen ruokalarakennus, asuinrakennus Niemi, aittarakennus, posti, asuirakennus Korpi, asuirakennukset Kaivola ja Koivula sekä oppilasasuntola Saarela. Opistoalueella on myös puulajipuisto.
Evon kruununpuistoon määrättiin 1858 annetulla julistuksella perustettavaksi maamme ensimmäinen metsäopisto. Korkeinta metsäopetusta annettiin Evolla 1862 - 1908, jonka jälkeen opetus siirtyi Helsingin yliopistoon. 1876 Evossa aloitti metsänvartijakoulu (vuodesta 1922 metsäkoulu), 1892 kalastuskoeasema ja 1945 riistantutkimuslaitos. 1989 Evon metsäopisto ja metsätyökoulu yhdistettiin Evon metsäoppilaitokseksi. Opiston tarvitsemat rakennukset suunniteltiin Intendentin-konttorissa (E. Lohrmann 1859). Viimeinen niistä valmistui 1864. Alkuperäisistä rakennuksista luentosalirakennus, oppilasasuntola ja johtajan asunto ovat tuhoutuneet tulipaloissa, mutta ne on korvattu uusilla käyttämällä hyväksi vanhaa rakennuspaikkaa, joten alueen alkuperäinen asemakaavallinen luonne on säilynyt. Vanhin rakennus on 1850 rakennettu ns. vanha mökki, jossa opiston johtaja, "Suomen metsätieteen isäksi" sanottu A. G. Blomqvist asui 1860-1862 opiston rakennustöiden aikana. Evon alueella on säilynyt vanhoja kruununtorppia, metsänvartijan tiloja ja metsäkämppiä. Evon valtionpuiston metsämaisemat vaihtelevat koskemattomista aarnialueista puistomaisiin, istutettuihin metsiköihin.
Evon metsäopisto
Eläintarhan huvila 14
Paasilinna, Mauri
"--- Mut kerran ne hogasi/ kun tämä kundi trokasi/ snutukrääsiä divariin./ Nokalle mä hamnasin,/ vuoden siellä stannasin,/ jouduin jeparin kniigoihin./ Ja taas olen bosessa/ ja funtsaan täällä Nokalla/ kuin entisaika oli skoijia./---" (s. 66)
(Arska istuu Skattan Nokalla ja tekee laulun)
Korkeavuorenkatu 1
Kirjan luvussa "Tapaus Ritavuori" kerrotaan ministeri Ritavuoren murhasta 14.2.1922.
Varkauden Päiviönsaari on puunjalostusteollisuuden ympärilleen muodostaman yhdyskunnan keskusta. Saaren halki kulkeva pääkatu, Ahlströminkatu alkaa kaupunginarkkitehti Kalevi Väyrysen 1947 suunnitteleman kaupungintalon edustalta ja päättyy Varkauden kirkkoon. Kadun varrella on mm. tehdasyhdyskunnan ajalta oleva Thomé-veljesten suunnittelma Waltterin puisto. Funkisliiketalojen rivistö muodostaa yhtenäisen katukuvan, johon uudemmat rakennukset on sopeutettu. Päiviönsaarella on teollisuusyhdyskunnan aikaisia rakennuksia kuten virkamiesklubi, entinen hotelli ja kansankeittiö. Puunjalostuseollisuuden ydinalue on myös Päiviönsaarella.
Varkauden ruukki perustettiin Päiviönsaareen 1800-luvun alussa. Varkauden tehtaat tulivat Ahlström Oy:n omistukseen 1909, jonka jälkeen yhtiön puunjalostusteollisuuden painopiste siirtyi Varkauteen ja Päiviönsaarelle. Walter Ahlström tilasi tulevan keskustan ensimmäisen asemakaavan 1913 Valter ja Ivar Thomélta, jotka muutenkin vastasivat Varkauden teollisuuslaitosten suunnittelusta. Jo ensimmäisessä kaavassa olivat mukana lopullisen kaavan olennaiset piirteet: teollisuusrakennukset Huruskosken varrella ja Pirttiniemessä, hallinto ja palvelut Päiviönsaarella ja asutus hierarkisesti Kosulanniemellä ja Kommilassa. Alueita yhdistäväksi pääakseliksi tuli Ahlströminkatu. Lopullinen asemakaava valmistui 1916. Varkauden kauppala alkoi muotoutua kaupunkimaisesti asemakaavoitetusta Päivölänsaaresta. Karl Lindahlin asemankaavan mukaan Ahlströminkadun varteen suunniteltiin umpikortteleita ja kauppatori siirtyi Kosulanniemeltä nykyisen Waltterin puiston paikalta Päivölänsaarelle. Asemakaavaa uusittiin 1920-luvulla ja 1939 Päivölänsaarelle valmistui Alvar Aallon laatima asemakaava. Varkaudesta tuli itsenäinen Leppävirran ja Joroisten kunnista lohkaistu kauppala 1929 ja kaupunki 1962. Liike-elämän ja liikenteen keskus alkoi siirtyä Päivölänsaarelta Taulumäen puolelle 1940-luvulta alkaen.
Varkauden Päiviönsaaren keskusta
kokoustilat
assembly rooms
konferenslokaler
Leonardo da Vincin ja muiden renessanssitaiteilijoiden salaperäisyyden verho kietoo sisäänsä syksyisen Helsingin. Iris Savuvuori on renessanssitaiteilijoita tutkiva taidehistorioitsija, jonka ystävä tekee kummallisen löydön: erään suomalaisen museon arkistosta löytyy taulu, jonka alkuperästä ja yksityiskohdista on vaiettu harkiten. Iris sotkeutuu taulun arvoitukseen kokonaisvaltaisemmin kuin olisi voinut kuvitellakaan. Sekaantumista syventää hurmaava Nicholas Hill, huutokauppakamarin renessanssiasiantuntija, jolla on omat syynsä kiinnostua löydetystä maalauksesta – ja Iriksestä. Samaan aikaan Suomessa tekee tutkimuksiaan John Wind, okkultisti, joka on suomalaisen tutkijan avulla onnistunut pääsemään hyvin lähelle suuren arvoituksen ratkaisua. Arvoitukseen liittyy 1800-luvun suomalainen kuvataiteilija Marcus Ekvall ja tämän rakastettu, teatterin ja baletin maailmassa intohimoisesti elänyt Sergei. Ekvallin Sergeille osoittamilla kirjeillä ja Iriksen ystävän löytämällä naisen muotokuvalla on yhteys, joka on vaaraksi sitä tutkiville ihmisille. Leonardo da Vincin ja muiden renessanssitaiteilijoiden salaperäisyyden verho kietoo sisäänsä syksyisen Helsingin ja sen tuulissa syvästi tuntevat henkilöhahmot. Niin kauan kuin rakastat on oppineen kirjoittajan kiehtovaa kerrontaa. Stewen tuo mystiikan ja menneiden aikojen salaseurat elävästi ja viehkosti nykypäivään. Taidokkaasti punottu juoni kätkee uumeniinsa jännitystä ja suuria tarinoita taiteesta ja menneestä. Se kertoo tarinan rakkaudesta, joka ei lopu koskaan. (www.teos.fi)
Kokemäenjoen rannalla sijaitseva saarnahuone on vuosisatojen ajan liitetty Pyhään Henrikiin, katolisen ajan ainoaan paikalliseen pyhimykseen. Saarnahuoneena pidetyn aitan suojaksi rakennettu muistokappeli liittyy 1800-luvun alkupuolella heränneeseen kiinnostukseen oman maan historiaan ja menneisyyden suurmiehiin. Kokemäenjoen törmällä, keskiaikaisen Teljän kauppapaikan alueella sijaitseva uusgoottilainen kahdeksankulmainen tiilikappeli on rakennettu suojaamaan pientä hirsirakennusta, minkä perimätieto on liittänyt Suomen kansallispyhimyksen saarnamatkoihin 1100-luvun puolivälin vaiheilla. Piispa Henrikin on uskottu yöpyneen tai saarnanneen rakennuksessa. Ensimmäiset kirjalliset lähdetiedot 1600-luvun alusta mainitsevat paikan olleen pyhiinvaelluskohteena. Saarnahuoneen ympäriltä on erotettu Kokemäenjokeen rajautuva alue, josta on muodostettu puisto arkkitehti G.Th. Chiewitzin laatiman suunnitelman mukaan. Kappelin molemmin puolin, laajojen peltoaukeiden laidoilla, ovat Kylä-Horellin, Malmin, Mäki-Horellin, Mäki-Ketalan, Kylä-Pertolan ja Ala-Parman tilakeskukset puistomaisine pihapiireineen.
Suomen ensimmäisenä piispana pidetään Henrikiä, jonka tulo Suomeen toisen vuosituhannen alussa merkitsi perinteisen käsityksen mukaan Suomen saattamista kristinuskon piiriin. Perimätiedon mukaan piispa Henrikin aitta eli saarnahuone Kokemäellä liittyi hänen kohtalokkaaseen Köyliön matkaansa ja tuli pyhiinvaelluskohteeksi piispan kuoleman jälkeen. Kokemäenkartanossa syntynyt kirkkoherra Frans Petter von Knorring ja Kokemäen kirkkoherra Fredrik Grönholm tekivät 1839 aloitteen saarnahuoneen suojaamiseksi ja säilyttämiseksi kansallisena muistomerkkinä. Turun tuomiokapituli otti tehtävän hoitaakseen ja varoja koottiin keräyksellä maan seurakunnissa. Myös senaatti myönsi määrärahan suojarakennuksen tekemiseen saarnahuoneen ympärille. Arkkitehti P.J. Gylichin piirtämä suojarakennus valmistui 1857 vietettyihin kristinuskon maahantulon 700-vuotisjuhlallisuuksiin. Saarnahuoneen hirsistä tehtiin 1990 dendrokronologinen iänmääritystutkimus. Vuosilustojen perusteella vanhimmat ajoitetut hirret kaadettiin talvella 1472-1473. Silti saarnahuone voi olla vanhempikin, sillä rakennuksen kaikkia hirsiä ei ajoitettu, hirsiä lienee vaihdettu aitan kunnossapidon yhteydessä useaan kertaan, ajoitetuistakin hirsistä osa oli 1500- ja 1600-luvuilta. Vuosisatainen perimätieto voi liittyä myös vanhempaan paikalla olleeseen rakennukseen. Kokemäenjokilaakso oli Teljän kauppapaikan ympäristössä tiheästi asuttu. Kauppapaikan vieressä oli mm. Ylistaron kylä, jossa oli 18 taloa 1560-luvulla. Kokemäen koskipaikkojen ohittamiseen Ruotsin vallan viimeisinä vuosina suunniteltu ja osin rakennettu Kravin kanava olisi toteutuessaan päättynyt Teljän kauppapaikan tuntumaan.
Pyhän Henrikin saarnahuone ja sen historiallinen ympäristö
syy
cause
Engelin teatterirakennus (1827-1860)
"Vilkaisin ikkunasta ulos kun kerran satuin sen edessä seisomaan. Vanhainkodin vanhukset oli taas laskettu pihalle. Jonkun mummot ja jonkun vaarit istuivat vanhainkodin seinustalla puiseilla penkeillä. Osa jökötti viltteihin kiedottuna pyörätuolissa. Aurinko oli laskeutunut jo niin alas, ettei se tainnut enää lämmittää vanhoja luita. Mieliä aurinko saattoi yhä lämmittää, se yletti vielä talomme ylempien kerrosten seinään ja pihalta sitä saattoi katsella." (s. 38)
Kallelan kylä kuuluu Kalannin vanhan ydinalueen rautakaudelta asti asuttuihin suuriin, monitaloisiin kyliin. Kylässä on säilynyt perinteinen 1800-luvun talonpoikaisrakennusten muodostama raittinäkymä. Kallela kuuluu Sirppujoen muinaislahden rautakaudella asutettuun alueeseen. Mäen syrjään rakentuneelta kylätontilta on isojaon jälkeen siirtynyt pois Hellän kantatalo. Kylästä tunnetaan lukuisia esihistoriallisen ajan kiinteitä muinaisjäännöksiä, joista merkittävimpiä ovat satoja vuosia käytössä olleet rautakautiset kalmistot kuten Kalmumäki ja Hiidenvainio. Kylämiljööseen liittyy lisäksi kallioon hakattuja uhrikuoppia, kiviaitoja ja 1920-luvulla perustettu saha. Kylän rakennuksista suuri osa on rakennettu 1900-luvun alkupuolelle mennessä.
Kallelan asutuksen varhaisvaihe syntyi viimeistään 400-luvun lopulla Sirppujoen muinaislahden alueelle. Sirppujoki muodostui maankohoamisen seurauksena merenlahdesta 700-luvun lopulla ja vesijättömaat kuivuivat viljelykseen sopiviksi. Kallelan kylä mainittiin vuoden 1540 maakirjassa, jolloin kylässä oli 16 taloa. Taloista siirtyi 1751 kymmenen Männäisten ruukin omistajan hallintaan, joka halusi turvata hiilensaannin ruukin tarpeisiin. Isojako Kallelassa toimitettiin 1783.
Kallelan kylä
Tauro, Erna
Ravintola Fen Kuan
Taipalsaaren kirkko, sen viereinen avoin kirkkokenttä, pitäjän lainamasiini, Röytyn majatalo sekä Röytyn itäpuolella kumpuilevat peltotilkut muodostavat alueen pitkästä historiasta ja rakentamisen vaiheista kertovan saarekkeen muuten uudistuneessa kirkonkylässä. Kirkko on koko kirkonkylän huomattavin maamerkki satamarannasta vanhan kunnantalon ohi kirkonmäelle nousevan tien päätteenä. Kirkon luona oleva kolmikerroksinen tapuli lienee sekin 1750-luvulta ja uusittu verhouksiltaan 1900-luvun alussa. Kirkon vieressä sijaitsevan entisen majatalon päärakennus on pitkä satulakattoinen talonpoikaisrakennus. Pihaneliötä rajaa maantien puolella suuri, yhden kattopinnan alle koottu talousrakennusten ryhmä. Pihan ja puutarhan istutukset elävöittävät museona toimivaa rakennusryhmää.
Taipalsaaren seurakunta perustettiin 1517, ja se on Lappeen ohella Etelä-Karjalan vanhimpia emäseurakuntia, johon ovat kuuluneet Joutseno, Lemi, Savitaipale, Suomenniemi ja osia Mäntyharjusta. Taipalsaaren nykyisen kirkon runkona on rakennusmestari Eskil Colleniuksen johdolla rakennettu, 1754 valmistunut ristikirkko. Se laajennettiin nykyiseen keskeiskirkkomuotoonsa ja varustettiin kupolilla intendentinkonttorin laatiman suunnitelman mukaan 1846-47 tehdyssä korjauksessa. Kirkko laudoitettiin sisältä ja ulkoa 1900-luvun alussa. Alttariseinän ikonostaasimainen sommitelma ja alttaritaulun paikalla oleva crux nuda lienevät samalta ajalta. 1904-1906 tehdyn korjauksen suunnittelijoina olivat arkkitehdit S. von Nandelstadh ja K. Hård af Segerstad. Röytty mainittiin virkatalona 1680. Turun rauhan 1743 jälkeen, Taipalsaaren siirryttyä Venäjään, talo alkoi toimia kievarina. Taipalsaaren, Joutsenon ja Savitaipaleen yhteinen majatalo toimi kievarina aina 1930-luvulle saakka.
Taipalsaaren kirkonympäristö
Paljonko Suomenlinnassa asuu ihmisiä? Suomenlinnassa on 850 asukasta ja saarilla työskentelee ympärivuotisesti noin 400 ihmistä.
Maritta Pesosen (o.s. Sadeniemi) lapsuudenkoti oli Topeliuksenkatu 7:ssä.
Salpalinja (Santasaari)
Rakennuksen arkkitehti. Lastenlinnan suunnittelutehtävä jäi Elsi Borgille hänen veljensä Kaarlo Borgin kuoltua 1939. Elsi Borg, Otto Flodin ja Olavi Suortta jatkoivat yhdessä suunnittelua.
Johan von Bonsdorff toimi Ny Tid-lehden päätoimittajana 1977-85, toimituksen tilat olivat Kotkankatu 9:ssä.
Asuiko Charles Lindbergh Helsingissä käydessään syyskuussa 1933 Kämpissä vai Tornissa (vai molemmissa)? Iltasanomat kertoo 21.9.1933 ilmestyneessä numerossaan lentäjäparin asuneen Kämpissä, mutta internetistä löytyy vaikka kuinka monta sivua, joissa väitetään Lindberghin asuneen Tornissa. Mistähän tuo huhu Lindberghien asumisesta Tornissa on lähtenyt liikkeelle? Näyttää kyllä siltä, että Charles Lindberg asui nimenomaan Hotelli Tornissa. Asia mainitaan yhdellä lauseella Jussi Talven kirjassa "Torni : 50 vuotta hotellin ja gastronomian vaiheita". Sivulla 39 Talvi kirjoittaa näin: "Mutta asui siellä myös suuria tähtinimiä: maailmankuulu venäläinen laulaja Fjodor Shaljapin, Presidentti Herbert Hoover, Ruotsin prinssi Bertil ja lentäjä Charles Lindbergh, joka ylitti Atlantin yksin." Mitään vastaavaa mainintaa ei löydy ainakaan Kämpin historiateoksesta: "Hotel Kämp, Helsinki", jossa kerrotaan laajalti Kämpissä vierailleista julkisuuden henkilöistä. Lähteet: Talvi, Jussi: Torni : 50 vuotta hotellin ja gastronomian vaiheita (1981) Augustin, Andreas & Kolbe, Laura: Hotel Kämp, Helsinki. (2003?)
Ojaharju, Jorma
Leo Lampi perusti Smolnan keittiön 1975 ja toimi sen päällikkönä yli kaksikymmentä vuotta.
Liike on pieni ja vaatimattoman näköinen. Huoneisto on kivijalassa puoliksi maan alla. Kuitenkin Ervasti on menestynyt. Menestyksen perusta on ollut Ervastin maine monen mielestä kaupungin halvimpana, mutta samalla toimituskykyisenä ja asiantuntevana antikvariaattina.
Teoksen henkilöt liikkuvat Töölön maisemissa ja heidän yhteytensä murhattuun kukkakauppiaaseen selviää.
Suvorovin kanavat (Kutveleen kanava)
Juvan kartanot (Vehmaa)
Hakaniemen tori
Pohjanmaan teollisuuden kartanot (Grönvik)
Kirjassa kuva Kivinokan mökkikylästä n. 1960.
Intiankatu
Helsingin rikospoliisi oli Sofiankadulla Pasilan poliisitalon valmistumiseen saakka (1982).
Tauno Palon muistomerkki
Sonckin suunnittelema rakennus, joka 1972 purettiin Britannian suurlähetystön tieltä.
Hailuoto kokonaisuutena on merkittävä kulttuuriympäristö. Saaren maisemissa ilmentyvät ainutlaatuisella tavalla luonnon ja kulttuurin keskinäiset suhteet. Rakennettu ympäristö koostuu Ojakylän ja Kirkonkylän maanviljelyskylistä, kalastukseen liittyvistä Pajuperän, Iso Sunikarin ja Fiskin Sunikarin alueista sekä merenkulkuun liittyneestä Marjaniemen asutuksesta. Hailuodon suurimpia asutus- ja viljelykeskittymiä ovat Ojakylä ja Kirkonkylä. Molempien kylien maisemassa on säilynyt runsaasti vanhaa rakennuskantaa. Marjaniemessä on majakka- ja luotsiyhdyskunta, jonka keskipisteenä on arkkitehti A.H. Dalströmin suunnittelema, 1872 rakennettu majakka. Marjaniemen majakka on yksi neljästätoista 1800-luvulla rakennetusta tiilimajakasta. Majakan vieressä on entisiä majakan vartijoiden ja luotsien rakennuksia. Vanhimmat puiset rakennukset, entinen Isopirtti, majoitusrakennus ja sauna ovat 1850-luvulta. Majakkamestarin asunto, sauna, varasto ja halkosuoja ovat vuodelta 1872. Majakan ympäristössä on säilynyt ryhmä vanhoja kalastajamökkejä, jotka nyt ovat enimmäkseen loma-asuntoja. Alue on täydentynyt uusilla mökeillä, mutta kokonaisuus on yhä vaikuttava. Marjaniemen majakan ja luotsiaseman kanssa samaan historialliseen kokonaisuuteen kuuluu Hailuodon luoteisrannan dyynialueella sijaitseva Keskiniemen tunnusmajakka. Luotsiaseman yhteyteen on 2007 avattu Luototalo, jossa on saarta esittelevä Metsähallituksen näyttely. Pajuperän kalastuskylässä on harmaiden hirsisten asuin- ja vajarakennusten vaikuttava ryhmä. Vanhoja rakennuksia on kaikkiaan parikymmentä, joukossa on jokunen uusi. Iso Sunikarin ja Fiskin Sunikarin vanhat kalamökit ovat saaneet rinnalleen uusia mökkejä, jotka poikkeavat tyyliltään vanhoista. Korkean Sunikarin kalastuskylässä on säilynyt kymmenkunnan kalamökin ja vajan kokonaisuus, mutta myös täällä on uutta kesäasutusta. Hailuoto on valtakunnallisesti merkittävä maisema-alue.
Hailuodon asutushistoria liittyy maankohoamiseen. Saarta on ikimuistoista ajoista saakka käytetty kalastuksen ja hylkeenpyynnin tukikohtana, pysyvän asutuksensa saari lienee saanut noin vuoden 1100 tienoilla. Hailuoto kuului Saloisten suurpitäjään, mutta itsenäistyi omaksi seurakunnaksi 1573. Marjaniemen majakka valmistui 1872, osa luotsien rakennuksista 1852 ja uusin rakennus 1960-luvulla. Keskiniemen tunnusmajakka valmistui 1857, loisto 1900-luvun alkuvuosikymmenillä.
Hailuoto
Ahola, Kalle
Sodankylän saamelaisasutus (Uulala)
Radiotoimittaja Toivo Teräsvuori (Hannes Häyrinen) pakoilee poliisia.
Tammijärven pohjukan asutus kuvastaa keskisuomalaista maanviljelysperinnettä ja agraariyhteisön sosiaalista rakennetta. Asutus on muodostunut Tammijärven lounaisrannan ja Luhanka-Joutsa -maantien väliin. Maantien varrella sijaitsee Mäentalon tilakeskus, Mäentalon palkollisten mäkitupalaisalue Peltola sekä Tammisuoja-niminen seurojentalo. Mäentalon pihapiiriin kuuluvat pääosin 1800-luvulla rakennetut päärakennus, luonnonkivinavetta, karjakeittiö ja luhtiaitta. Mäentaloa ympäröivät pellot ja Tammijärven Ruunalahteen ulottuvat perinteiset laidun- ja hakamaat. Peltolan 16 rakennuksen ryhmä on saanut alkunsa 1700-luvulla. Mäkitupalaisalue on nykyisin museo. Mäentalon hakamaa on hoidettua perinnemaisemaa. Alue sisältyy suurempaan Tammijärven maakunnallisesti merkittävään kulttuurimaisemaan.
Tammijärven kylän Mäentalon länsipuolella olevalle mäenharjanteelle rakennetut hirsituvat pienine talousrakennuksineen olivat Mäentalon mäkitupalaisten ja muonamiesten rakentamia ja asuttamia. Alkuperäisillä paikoillaan sijaitsevat mäkituvat ja niihin liittyvät ulkorakennukset on kunnostettu ja mäkitupalaisten elämää esittelevä museo avattiin 1962. Tammijärven nuorisoseurantalo, Tammisuoja, rakennettiin 1924 ja sitä laajennettiin 1930-luvulla. Nuorisoseuran lisäksi käyttäjinä olivat maamieseura ja suojeluskunta.
Tammijärven pohjukan asutus
"Yhtenä kesäkuun päivänä istuskelimme Karhupuiston kiviaidalla 5. linjalla aivan siinä raitiovaunupysäkin luona. Sotilaita tuli lomillensa. He pyysivät hakemaan Kallion apteekista rautaviiniä. Ja me teimme työtä käskettyä. Apteekkari kyllä vähän kyseli, että mihin me niin paljon rautaviiniä? Mutta hän uskoi, kun vakuuttelimme Mummun tarvitsevan. Veimme pullot sotamiehille ja saimme vähän hakupalkkaa. Emme silloin tienneet, että rautaviinissä oli kohtuullisesti alkoholia ja että siitä tuli hyvä känni." (s. 110)
Kirjassa kuvaus Seurahuoneen vihkijäisjuhlasta joulukuussa 1833, "Nikolainpäivän tanssiaiset".
Belov, Ivan
Puikkolan taloryhmä kuvastaa Kemijokivarren jokivarsiasutuksen ulkopuolelle 1700-luvun puolivälissä syntynyttä kyläasutusta. Puikkolan rakennuskanta on hyvin säilynyttä peräpohjalaista maaseuturakentamista 1800-luvulta. Isokylän pohjoispuolella olevan Puikkolan talot on rakennettu mäenkumpareelle avoimeen maanviljelysmaisemaan. Puikkolassa on Pajarin, Rantaharjun ja Pekkalan pihapiirien muodostama ehjä kokonaisuus.
Toisen maailmansodan aikana tuhoutui noin 70 % Kemijärven alueen rakennuksista. Puikkolan hiemna pääkulkuväylistä sivussa sijainneen kylän rakennuskanta säästyi sodan tuhoilta. Puikkolan tila perustettiin 1759. Puikkolan Pekkalan päärakennus rakennettiin 1893. Rakennus toimi kylän kouluna 1935-46. Pajarin päärakennus rakennettiin 1850-luvulla.
Puikkolan taloryhmä
Tapanila
Kaverini kertoi, että Helsingin "linjat", esimerkiksi Kolmas linja, Toinen linja jne. ovat saaneet nimensä vanhoista voimalinjoista. Pitääkö tuo paikkaansa vai ovatko kadut saaneet nimensä jollain toisella tavalla? Tarkkaa tietoa linjojen nimen alkuperästä ei ole. On kuitenkin todennäköistä, että Kallion numeroituihin linjoihin on otettu mallia Pietarin Vasilinsaarelta. Linjat vedettiin vuoden 1890 paikkeilla. Kaupunkisuunnitteluviraston sivujen mukaan 1920-luvulla linjoille ehdotettiin uusia nimiä, mutta kaupunginvaltuusto hylkäsi muutosehdotukset. Linjat haluttiin säilyttää eräänlaisena kadunnimistön historiallisena kerrostumana, sillä ne edustivat asemakaavoituksessa niin sanottua amerikkalaisvaihetta. Linjojen nimeämisen esikuva löytyy kuitenkin todennäköisesti Pietarista.
"Ravintola sijaitsi Ruoholahdenkadulla lähellä Kampin isoa työmaata."
Murhapaikalta löytyi yksi sormenjälki, joka kuului Meeri Elorannalle, Sweet Lovessa työskentelelevälle nuorelle suomalaisnaiselle .
Apted, Michael
Haluaisin tietoa Suomen ja Helsingin historiasta vuodelta 1949. Mukana voi olla myös Euroopan ja maailman poliittisia tapahtumia. Luettelo tärkeimmistä maailman ja kotimaan tapahtumista löytyy esimerkiksi Wikipediasta: http://fi.wikipedia.org/wiki/1949 Vuoden 1949 elokuvia osoitteessa: http://fi.wikipedia.org/wiki/Elokuvavuosi_1949 Tuona vuonna ensiesityksensä saivat seuraavat kotimaiset elokuvat: Keittiökavaljeerit, Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi, Vain kaksi tuntia, Aaltoska orkaniseeraa, Kalle-Kustaa Korkin seikkailut ja Kanavan laidalla. Kaikkien ensiesitys oli Helsingissä, joillakin samanaikaisesti muissakin kaupungeissa. Vuoden helsinkiläisistä tapahtumista on vaikea saada kootusti tietoa. Tilastoja sen sijaan löytyy helposti. Esimerkkejä: Kylmin kuukausi oli tammikuu ja lämpimin kuukausi heinäkuu. Kovin kylmä vuosi ei näytä olleen. Henkikirjoitettu väestö 1.1.1949: yhteensä 359 813 (miehiä 152 504, naisia 207 309) Avioliittoja solmittiin 3 664 (eniten kesäkuussa, 557) Avioeroja 1 030 Elävänä syntyneitä 6 953 (eniten huhtikuussa 660) Kuolleita oli 3 912 (eniten tammikuussa 431) Juopumispidätyksiä oli 30 544 (eniten heinäkuussa 2 949) Tulipaloja oli 507 (tavallisimmat syyt: tulenarkojen aineiden varomaton käsittely 70, oikosulku 69, itsesytytys 61) Ajokortteja myönnettiin 5 943 (yksityisajoon 3 353, ammattiajoon 2 590) Liikennetapaturmia 1 676 (yhteenajoja 1 013, jalankulkijoiden yliajoja 310, ajot kiinteään esineeseen 258, muut 95) Eniten liikenneonnettomuuksia oli joulukuussa, viikonpäivistä pahin oli lauantai. Alkoholijuomia myytiin Alkossa: väkeviä 3 232 775 litraa, viinejä 655 826 litraa, mallasjuomia 4 277 429 litraa. Eniten myytiin Itämerenkatu 51:n myymälässä, vilkkain kuukausi oli joulukuu. Vuonna 1949 olivat monet elintarvikkeet vielä säännöstelyssä. Esimerkiksi maaliskuussa viljatuotteiden perusannos oli 9 kiloa. Helsingin kaupunginvaltuuston voimasuhteet: Sosialidemokraattinen puolue 15 Kokoomus 15 Ruotsalainen kansanpuolue 12 Suomen kansan demokraattinen liitto 11 Edistyspuolue 5 Muut 1 Valtuuston puheenjohtaja oli Eino Tulenheimo (kokoomus), ensimmäinen varapuheenjohtaja Tyyne Leivo-Larsson (sos.dem), toinen varapuheenjohtaja Bertil Nyberg (ruots). Kaupunginjohtaja oli Eero Rydman, apulaiskaupunginjohtajia olivat Erik von Frenckell (rahatoimisto), Väinö Salovaara (kiinteistöjohtaja), Ruben Granqvist (teknillinen johtaja) ja Pekka Railo (opetus ja sairaala-asiat). Tasavallan presidenttinä oli Juho Kusti Paasikivi. Pääministerinä toimi Karl August Fagerholm (sos.dem). Lähteet: Helsingin kaupungin kunnalliskalenteri 1949 Helsingin kaupungin tilastollinen vuosikirja 1950-1951.
Ja aamuisin Hesarille, nämä hahmot horjuvat. Epätoivoisina eteen Alkon, jo ennen kymmentä saapuvat
Kotiharjun sauna
Wäinö Aaltosen ateljee
Kontio, Jaakko
Oripään kirkko
Kansanvalistajasta kansalaisten olohuoneeksi
Johanneksen kirkko
Leo Salonen oli Suomalaisen Klubin ravintoloitsijana 1960-luvun lopulla.
Elanto
Kannelmäen ala-aste
Koskelan varikko
"--Kasvitieteellinen puutarha haisee syksyisin punaviiniltä./ Tataarivaahteran lehtien mädältä./ Kas, myöhä ukonilma kokoaa idässä joukkojaan, tulee uskontoaan/ vaihtamatta,/ niin kuin valloittajat aina.--" (Runosta 'Fonar', s. 36)
Puolibastioni Hjärne
Puolibastioni Hjärne rakennettiin 1750-luvulla valmistuneen bastioni Sethin oikean kyljen paikalle vuosina 1773-76 siten, että entisen varustuksen puolustusmuuri jäi osaksi uuden rakennuksen ulkoseinää. Alkuvaiheessa rakennus oli kaksikerroksinen ja sen päällä oli avoin ampumatasanne rintavarustuksineen. Rakennuksen eteläinen porttiholvi yhdisti sen tenalji von Ferseniin. Porttiholvin viereisissä tiloissa sijaitsi aluksi "Corps de Garde" eli vartiotupa, ja muut tilat olivat käytössä miehistötupina. Rakennus katettiin vesikatolla kuten ympäröivätkin varustukset vuosina 1796-1803. Venäläisen kauden alkuvuosikymmenillä ullakkokerros muutettiin asuinkerrokseksi rakentamalla sinne uunit. 1820-luvulta lähtien rakennukseen majoitettiin eri vankikomppanioiden vankeja sekä vartioväkeä perheineen. Lisäksi rakennuksessa oli mm. räätälin- ja suutarinverstaita. Rakennuksen ylin kerros paloi vuonna 1855 ja se madallettiin matalaksi ullakkokerrokseksi. Rakennus oli vankikomppanioiden sijoituspaikkana aina 1890-luvulle saakka, jolloin se siirtyi linnoitustykistön hallintaan. Vuonna 1918 rakennukseen majoitettiin punavankeja, kuten ympäröiviin rakennuksiinkin. Tämän jälkeen rakennus on ollut jatkuvasti asuinkäytössä. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero v. 1918 B 48 Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 37 Lähteet: KA VSA 17044 MV SL Rakhist af Hällström, Olof, 1976. Bastioni Seth. Ks.myös lähteet B 17 a ja B 17 d MV SL VIK B 398-447.
Leipomoliike K.E. Avikainen
Porvoon rautatieasema
Roihuvuoren kirkko
Ravintola Säästöpankki
Nauvon kirkonkylä ja Pyhälle Olaville omistettu keskiaikainen kivikirkko ovat edustava esimerkki Saaristomeren varhaisesta pysyvästä asutuksesta ja historiallisen emäseurakunnan hallintokeskuksesta. Kirkon länsipuolella, kirkkoaukion laidalla, ovat keskeiset yhteisörakennukset; seurakuntatalo, kunnantupa ja seurantalo Marttatalo. Kirkon pohjoispuolella on vanhan raitin varrella muutamia vanhoja huvilarakennuksia ja uudempia asuin- ja liikerakennuksia sekä seuraintalo Framnäs. Kirkonkylän vanhin, 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun rakennuskanta on keskittynyt kirkon ympäristöön. Storlandet on Turunmaan saariston suurin saari. Saaren pitkä ja merkittävä asutushistoria on perustunut hyviin satamapaikkoihin ja keskeiseen sijaintiin saaristossa. Perinteiset elinkeinot, maanviljely, kalastus ja rannikkopurjehdus ovat korvautuneet sotien jälkeen matkailulla ja kesäasutuksella. Jälkimmäisten kannalta keskeinen Saaristotie on valmistunut 1950-luvulla. Kirkko ja kirkkotarha sijaitsevat mäenrinteessä. Kirkon viisitraveisessa ja kolmilaivaisessa kirkkosalissa on yksinkertaiset ristiholvit. Keskilaiva on sivulaivoja leveämpi ja korkeampi. Sakariston länsipuolella oleva kirkkosaliin avautuva ns. pikkukirkko toimii nykyisin kastekappelina. Holvien ruoteet ja vyökaaret on kuvioitu, holveissa on primitiivisiä kalkkimaalauksia. Pilarien ja seinien suurikuvioiset maalausfragmentit ja ovelliset penkkikorttelit ovat 1600-luvulta. Alkuperäisessä muodossaan säilyneessä kuori-ikkunassa on kalkkikivinen puitejako. Krusifiksi on 1400-luvun alkupuolelta. Lasimaalaukset ovat 1958 tehtyjä kopioita. Kirkon vesikatto on myöhemmin madallettu. Kirkkotarhaan johtaa kirkon länsipuolelta 1767 harmaakivestä tehty porttihuone. Pohjaltaan neliömäiset pyramidikattoiset luu- ja ruumishuoneet osoittavat kirkkotarhan vanhan luoteiskulman. Niiden välissä on 1700-luvun lopulta peräisin oleva Finckenberg-suvun hautakappeli, joka on muutettu 1909 siunauskappeliksi. Kirkkotarhan luoteispuolella nousevan mäen päällä on 1751 valmistunut kellotapuli. Kahdeksankulmainen kellokerros on rakennettu myöhemmin.
Nauvon kirkosta on mainintoja jo 1300-luvulta. Kivikirkko on rakennettu ilmeisesti 1440-luvulla. Kirkonkylässä oli 1560-luvulla kolme taloa, joskin ympäristössä oli useita monitaloisia kyliä mm. läheisessä Finnbyssä kahdeksan taloa. Esihistoriallisesta asutuksesta kertovat kylän lähellä olevat pronssikautiset haudat. Suojaisten lahtien ympäröimä kirkonkylä muodosti aina 1960-luvulle saakka saaristoliikenteen keskeisiä satamia. Vesiliikenteen lisäksi 1950-luvulla rakennettu Saaristotie kulkee kirkonkylän kautta. Kirkon sakaristo on varsinaista rakennusta vanhempi, sen ristiholvin konsolit ja päätekivi ovat virolaista kalkkikiveä. Runkohuoneen pohjoisseinään liittyvä ns. pikkukirkko lienee 1600-luvun puolivälissä rakennettu hautakappeli. Kirkko restauroitiin 1957-1958 arkkitehti Anna-Lisa Stigellin johdolla. Kirkkoon asennettiin lattialämmitys ja sähkövalaistus, tehtiin tiililattia ja uusi alttarikaide, vanhan penkistön eturintamukset ja ovet sovitettiin uusiin penkkeihin, maalaukset otettiin esille ja konservoitiin sekä ns. pikkukirkko muutettiin kastekappeliksi.
Nauvon kirkko ja kirkonseutu
Missä sijaitsee teksti "Tällä paikalla odotti nainen, juuri kun punainen pakettiauto ajoi ohi"? Entä missä muualla Helsingissä voi törmätä tälläiseen taiteeseen? Paikka on Mannerheimintie/ Aleksanterinkatu/ Stockmannin kulma. Denise Zieglerin katukaivojen valurautaisiin kansiin liittyvä teos koostuu kahdeksasta muistolaatasta, jotka ovat jalkakäytävillä eri puolilla Helsingin keskustaa. Kaivon pyöreässä valurautaisessa kannessa on ohikulkijalle omistettu, lyhyt epigrammimuotoinen runo tai viesti. "Muistolaatat" sijaitsevat valikoiduissa paikoissa Pohjoisesplanadilla, Mannerheimintiellä, Simonkadulla, Etelärannassa, Kampintorilla ja Yliopistokadun jalkakäytävillä. Ziegler on Sveitsissä syntynyt taiteilija, joka on asunut Suomessa vuodesta 1990. Hänen teoksiaan on muun muassa Helsingin kaupungin taidemuseossa ja Kiasmassa. Muita epigrammeja ovat muun muassa: Kaupungin takahuoneessa nautit näkymästä merelle (Eteläranta) Olen kaukolämmön kansi, maanalaisten käytävien vartija (Yliopistonkatu, Porthanian edessä) Minut sijoitettiin puiston laidalle. Ohikulkija, kävele keskellä tietä. (Pohjoisesplanadi/ Kluuvinkatu) Tämä katu vie alaspäin rautatieasemalle, sinä suunnistat ylämäkeen. (Simonkatu, Lasipalatsin puoleinen jalkakäytävä) Lähde: http://www.taidemuseo.fi/suomi/veisto/veistossivu.html?id=42&sortby=artist
Mäkelä, Anneli
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Fort Katariina)
Ullanlinna
Matti Virtanen lenkkeilee, vakoilee ja tutkii taloja, tontteja, rakennuksia, autoja, naapureita ja kaikkea mahdolista talounelmaansa littyvää päivittäin Keskuspuiston ympäristössä.
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Borstö)
Villa Stenberga
Kainuun puromyllyt (Levävaara)
Rikostarkastaja Kononen jälleen vauhdissa! Kolme ihmistä tapetaanMagnum-kaliiberin kiikarikiväärillä viikon välein eri puolilla Suomea. Uhreille ei tunnu löytyvän mitään yhteistä. Pian paljastuu, että murhamiehen motiivina on valtakunnan lainsäädäntökoneisto. (takakannen teksti)
Vuorimiehenkatu 19:ään rakennettiin puutalo vuonna 1862. Siinä toimi vuosina 1866-1873 Helsingin kaupungin kuumesairaala.
'"Tyhmä nimi. Eihän talossa ole lasia, eikä se ole mikään palatsi", kummasteli lapseni Lasipalatsia kymmenisen vuotta sitten. Totta. Lasia ei tuolloin, ennen laajaa peruskorjausta, ollut paljoakaan näkyvissä, sillä useimmat rakennuksen ikkunoista oli teipattu umpeen tai eri tavoin peitetty. -- Sittemmin Helsingin keskustaan on valmistunut muitakin "lasipalatseja". Jopa niin, että lasilla on sanottu rakennettavan uutta läpinäkyvää Suomi-kuvaa. -- Miten pärjää kaupungin ensimmäinen, 1936 valmistunut Lasipalatsi näille uusille, kaupunkikuvaa ja taivasta peilaaville hi tech -taloille?' (s. 15)
Teoksessa kerrotaan tapauksista, muistoista, jotka ovat syntyneet Lasipalatsissa.
Dokumentti
Etu-Töölön ylä-aste, 9. lk.
"Kurvin pyhiinvaeltajat/ lipuvat Hämistä ruuhissaan,/ tungeksivat rantaportailla,/ kastautuvat rovion väreilyyn." (s. 77)
Sälgrundin majakkayhteisö kuvastaa keskiajalta asti jatkunutta kalastusta sekä luotsi- ja majakkatoimintaa Pohjanlahden rannikolla. Sälgrundin 1875 rakennettu majakka on huomattava maisemaelementti ja tärkeä Kaskisten kaupungin ja sen merenkulkuperinteiden tunnus. Sälgrundin majakka Kaskistensalmen suulla on yksi neljästätoista 1800-luvulla rakennetuista tiilimajakasta. Samantyyppisiä pyöreitä majakkatorneja on säilynyt muun muassa Hailuodon Marjaniemessä ja Luvian Säpissä. Majakka on 27,3 metriä korkea. Majakan alkuperäinen hahmo on muuttunut tornin vahvistukseksi valetun betonikuoren myötä 1935. Rakennuksen sisätilat ovat historiallisessa asussa. Majakka on automatisoitu, mutta sen alkuperäinen Fresnel-linssistö on edelleen paikallaan. Majakanvartijoille kuuluneet rakennukset ovat säilyneet. Ne on toteutettu tyyppipiirustusten mukaan ja vastaavat 1800-luvun majakoilla olleita rakennuksia. Sisätiloissa on tehty huomattavia muutoksia. Asuinrakennus on muutettu majakan automatisoinnin jälkeen luotsiasemaksi ja sitä on korotettu yhdellä kerroksella. Vanha kellari on muutettu voima-asemaksi. Pihapiirin ryhmitys on alkuperäisen tilanteen mukainen. Majakan lähettyvillä on lisäksi vanhan tunnusmajakan raunio. Saaren itärannalla on vanha kalasatama, Laxhamn, jossa on sijainnut myös saaren ensimmäinen luotsitupa.
Kaskisten vesillä harjoitettiin talonpoikaispurjehdusta jo keskiajalla. Kaskisten salmen eteläsuulla olevalla pitkulaisella Sälgrundin saarella oli suojaisa luonnonsatama. Kaskisten kaupungin porvarit huolehtivat luotsauksen ja merimerkkien järjestämisestä väylille. Sälgrundiin, kaupunkiin johtavan eteläisen väylän varrelle, pystytettiin 1700-luvun alussa riukurakenteinen valoton merimerkki, piira. Sälgrundissa toimi 1760 ilmoituksen mukaan kaksi luotsia. Siipyyn pohjoispuoliset väylät siirtyivät kruunun hoitoon 1848-1849. Merimerkki korvattiin 1850 uudella kahdeksankulmaisella pookilla ja luotseille rakennettiin kamarin ja keittiön käsittävä asuinrakennus merimerkin lähelle. Vanha merimerkki purettiin, kun saarelle valmistui 1875 arkkitehti Hampus Dahlströmin suunnittelema, Suomen ensimmäinen petrolikäyttöinen majakka. Kaksikerroksinen luotsitupa valmistui 1921. Majakka automatisoitiin 1967. Sen yhteydessä vanha majakkahenkilökunnan asuinrakennus otettiin luotsien käyttöön ja luotsitupa purettiin.
Sälgrundin majakka, luotsiasema ja Laxhamn
Naumanniemi on Lapin metsäseudulle 1800-luvun jälkipuoliskolla perustettu omavarainen yksinäistila, jonka pihapiiri antaa hyvän kuvan rakennusaikansa rakennustavasta ja elinolosuhteista harvaanasutulla syrjäseudulla. Runsassaarisen Yli-Suolijärven rannalla sijaitsevalla luonnonkauniilla Naumanniemellä on samannimisen tilan talouskeskus, joka koostuu pääosin harmaista hirsirakennuksista. Monipuolisieen rakennuskantaan kuuluu päärakennuksen lisäksi kesäkeittiö, navetta, liiteri, kellari, sauna, paja, riihi, olkilato, venevaja sekä malkakattoisia aittoja. Niemen pohjoistyvessä on myös mylly ja saha järveen laskevan puron varrella.
Naumanniemen asutus alkoi 1860-luvulla perustettuna mäkitupana. Tila itsenäistyi 1930-luvulla. Lassi Juhonpoika Luokkanen rakensi 1866 pirtin perheelleen, joka sai elantonsa järven, metsän ja parin lehmän antimista. Lassin poika Jaakko pystytti pihapiiriin kymmenen rakennusta.
Naumanniemen talo
Homocord-orkesteri
Huvilaidyllistä aktiiviseksi asuinalueeksi
Laajasalon ostoskeskus
Mirja ja Jukka kävelevät ensikohtaamisellaan talvella baarista Vaasankadulle ja menevät jatkoille Jukan asunnolle Vaasankadulla.
Pohjoisnummen eli Skatan puutaloalue lukeutuu maamme merkittävimpiin yhtenäisiin puukaupunginosiin. Pohjoisnummella ruutukaavaan tukeutuva kaupunkirakenne on säilyttänyt perinteisen mittakaavansa. Asuinalueen pääosin yksikerroksiset, puiset päärakennukset on sijoitettu katulinjaan ja piharakennukset tonttien takaosaan. Kadut ovat verrattain kapeat ja kadunvarsirakennukset sekä aidatut pihat aikaansaavat suljetun katunäkymän. Strengbergin tupakkatehdas sijaitsee Pohjoisnummen eli Skatan puukaupunginosan etelärajalla. Nykyinen tehdaskompleksi muodostuu Strengberginkadun suuntaisesti rakennetusta punatiilisestä, arkkitehtitoimisto Grahn-Hedman-Wasastjernan 1898 suunnittelemasta tehtaasta sekä ruotsalaisarkkitehti Torben Grutin piirtämästä kolmikerroksisesta, jugend-sävyisestä tehtaasta. Viimeksi mainitun rakennuksen tornin suuri pyöreä huippu kelloineen on alueen maamerkki. Käynti tehtaan pohjoispuolella olevalle Skatan puutaloalueelle käy tehdasrakennusten välille, Ahlholminkadun yli rakennetun kaariaukon kautta. Strengberginkadulla tupakkatehtaan länsipuolella on Torben Grutin suunnittelema ja 1912 valmistunut paloasema, jonka arkkitehtuurissa on nähtävissä hänen samoihin aikoihin suunnittelemansa Tukholman olympiastadionin arkkitehtuuripiirteitä.
Pietarsaaren Pohjoisnummen kaupunginosassa oli ensimmäisen kerran asutusta tiettävästi 1730-luvulla. Ensimmäisen kerran Norrmalm, Pohjoisnummi, esiintyi paikannimenä Gutzénin piirtämässä kartassa 1754. Forsenin vuonna 1783 mittaamassa kartassa Skatan alueelle merkittiin kaksi suorakaiteen muotoista korttelia, joista toisessa oli viisi ja toisessa kuusi tonttia. Vuonna 1800 omistivat pieneläjät seitsemän pohjoisinta yhdestätoista numeroidusta korttelista. Tällöin alueen todellinen rakennuskanta oli kasvanut jo merkittävästi laajemmalle, mutta vei vuosikymmeniä, ennen kuin se virallisesti otettiin huomioon. Pohjoisnummen pohjoisenpuoleiset epäsäännölliset korttelit asutettiin tupakkatehtaan perustamisen jälkeen 1700-luvulla. Skatan länsilaidalla olevat pieni Satamakadun ja Loveretin alue esiintyvät asemakaavassa ensimmäisen kerran 1735. Näiden katujen varrelle keskittyivät pienet merimiestuvat 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Ruutukaavan alue sai 1821, jolloin Pietarsaaren kaupungin asemakaavaa laajennettiin maanmittausinsinööri Carl Gustav Holmin suunnitelman mukaan. Hän kehitti aluetta pitäen lähtökohtana kahta aikaisempaa korttelia ja suunnitteli kolme uutta kortteliriviä. Suunnittelualueeseen kuului kaikkiaan 26 neliömäistä korttelia, joista yksi varattiin toriksi. Kortteleissa oli neljä tonttia kussakin. Holm määräsi rakennusjärjestyksestä poiketen katujen leveyden vain 11-13 kyynäräksi. Tarkoituksena oli muodostaa tonttimaata merimiehille ja työväestölle, silloin myös kadut voisivat olla kapeampia. Vuoden 1835 kaupunkipalon jälkeen köyhälistön osuus Pohjoisnummella korostui entisestään, sillä palossa tuhoutunut kaupungin eteläosa varattiin palon jälkeisissä suunnitelmissa varakkaiden käyttöön. Pohjoisnummea laajennettiin 1859 maanmittari Gustaf Granlundin suunnitelman mukaan yhdellä korttelilla länteen. Pohjoisnummea laajennettiin toistamiseen 1877, tällöin yhdellä korttelirivillä länteen ja kolmella itään. 1900-luvun alkupuolelle tultaessa Pohjoisnummi oli rakentunut pääpiirteissään nykyiseen asuunsa. Rakennuskanta koostui yksikerroksisista puutaloista. Pohjoisnummen alueelle vahvistettiin uusi asemakaava 1966, joka toteutuessaan olisi merkinnyt alueen muuttumista kerrostaloalueeksi. Asemakaava ei kuitenkaan alkanut toteutua, sillä asukkaat eivät olleet halukkaita myymään kiinteistöjään. Kaava kumottiin sisäasiainministeriön päätöksellä 1975 ja uusi säilyttävä kaava valmistui 1981.
Pohjoisnummen puukaupunginosa ja Strengbergin tupakkatehdas
Jörn Donnerin "ruma" kaupunkikuvaus kevättalvisesta Helsingistä ´vuonna 1955 oli runollisuudessan niin kaunis, että sen toivottiin tavoittavan ranskalaisiakin katsojia.
Valokuvia Helsingistä vuosilta 1900-1939. Valokuvateos avaa näkymiä tuttujen katujen, puistojen ja rakennusten menneisyyteen ja sisältää myös kuvia aikansa interiööreistä. Alla on lueteltu esimerkinomaisesti muutamia teoksessa kuvattuja paikkoja.
urheiluorganisaatio
Korkeavuorenkatu viisitoista, Kotitalo, rakennettiin kaksikymmenluvulla: viisi kerrosta tummaa punaista tiiltä, keltaiset ikkunanpuitteet ja kaksi rappua. Vastapäätä oli Johanneksen puisto ja kirkko kaksine torneineen maamerkkinä Etelä-Helsingin kattojen yllä.
Alman toinen työpaikka on Koskelan sairaalan kahviossa.
Mäenpää, Outi
Viestikeskus / Insinööripatterin ammusvarasto
Viestikeskus B26a Betonoitu ammusvarasto rakennettiin vuonna 1897. Sen käyttö jäi venäläisellä kaudella kuitenkin lyhytaikaiseksi, sillä viimeisiin venäläisiin sotilasasiakirjoihin se on merkitty jo käyttämättömäksi. Suomalaisen kauden alussa rakennus siirtyi puolustusministeriön hallintaan ja vuonna 1940 sen kattorakenteet vahvistettiin betonilla. II maailmansodan aikana kellarissa toimi rannikkopuolustuksen viestikeskus ja ilmavalvontakeskus. Nykyään rakennus on käyttämätön. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero n:o 236 Vuonna 1927 rakennusnumero B III 87 Lähteet: KA VSA 17044 MV SL VIK B1041 MV SL piirustuskopiot PLM 2498,2499,2500,686 Insinööripatterin ammusvarasto B 26b Ruutikellari rakennettiin v. 1869, jolloin se oli vapaanaseisova ja katettu sinkkipellillä. Vuosina 1877-78 sinkkikatto poistettiin ja kellari peitettiin maalla. Myöhemmin kellari yhdistettiin sen viereen rakennettuun betonoituun ammusvarastoon . (B 26a ) Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero ruutikellari 2 Vuonna 1927 rakennusnumero B III 87 Lähteet: KA VSA 17044 MV SL VIK B 1083-1090
"Ruokaa linnassa kutsutaan ravinnoksi. Se on kirkasta ja läpinäkyvää niin kuin vesi, ja se menee vatsaani nenän kautta. Ennen linnareissuani en olisi uskonut, että nenän kautta voi syödä. Niin kuin en uskonut sitäkään, että hiekassa asuu tuberkuloosi, sillä vajaasta kuudesta ikävuodestaan huolimatta hän oli jo skeptikko." (s. 175)
Minäkertoja joutuu kolmeksi viikoksi sairaalaan syötyään puistossa hiekkakakkua.
Erään uusperheen tarina 1940-luvun lopulta 1960-luvulle. Romaanin keskushenkilöitä ovat perheenäiti Eila ja tämän avioton esikoistytär Marja. Perhe asuu Fleminginkadulla.
Teuvan umpipihaiset talonpoikaistalot (Saksa)
Vanhan Hämeenkankaantien varrella sijaitsevan raittikylän, Herttualan, tiivis kylärakenne ja monipuolinen rakennuskanta ovat säilyneet hyvin Pirkanmaan viljely- ja järviseudulle ominaisessa vaihtelevassa, pitkään viljelyksessä olleessa agraarimaisemassa. Herttualan kylä sijaitsee aikanaan Satakunnasta Pohjanmaalle johtaneen yleisen maantien varrella. Herttualan kylänraitti onkin osa Hämeenkankaan tietä. Kylä koostuu niin talonpoikaistaloista kuin myös pienemmistä käsityöläis- ja itsellismökeistä. Kylän pohjoislaidalla on kolme suurta talonpoikaistilaa, joiden vanhat rakennukset sijaitsevat tiiviinä ryhmänä kylänraitin molemmin puolin. Lähellä toisiaan sijaitsevat Kirmon ja Mikkolan talonpoikaistilat. Tienristeyksen länsipuolella on tiivistä tupa-asutusta, joukossa mm. vanha asesepän paja. Kylää ympäröivät laajat viljelykset. Herttualan kylä liittyy laajempaan Heinijärven kulttuurimaisemaan ja sillanpääläiseen maisemakuvaan.
Herttualan kylä asutettiin keskiajan kuluessa, uuden ajan alkupuolella kylässä oli kolme taloa. Tiivisti rakennettu kylärakenne säilyi vielä 1860-luvulle saakka, jolloin Kirmon ja Mikkolan tilojen rakennusten välistä purettiin Ala-Keskisen tilakeskus. Mikkolan tilan päärakennus on peräisin 1800-luvun jälkipuoliskolta, Kirmon molemmat asuinrakennukset rakennettiin 1800-luvulla.
Herttualan kylä
Missä Helsingissä on Georg Malmsténin muistomerkki? Muistomerkki sijaitsee Etu-Töölössä Malmsteninkulmassa Arkadiankatu/Fredrikinkatu. Muistomerkin tekijä on Raimo Heino, paljastusvuosi 1992. Lähde ja lisätietoa: http://www.taidemuseo.fi/suomi/veisto/veistossivu.html?id=51&sortby=artist
Lauttasaaren yhteiskoulusta eli Viitalan sirkuksesta 20 vuotta aiemmin kirjoittaneet pitävät ensimmäisen luokkakokouksensa. Pienelle porukalle pidetyt jatkot päättyvät iloisen silliaamiaisen sijasta murhaan.
Kirjassa luku "Lucina Hagman ja hänen koulunsa".
Hiitolanjoen voimalat (Kangaskoski)
Adlon
"Uusi laitos työwäkeä warten on rakennettu maantien wiereen puolen wirstaa wenään kasarmista Espoon päin. Kolme kaksikertaista rakennusta jotka kukin owat neljättäkymmentä syltää pitkät ja kuusi leweät, sisältäwät asuinhuoneita 136 perhekunnalle, moniaille 2, moniaille 1 kammari."
Marja-Liisa Tuomi: Tallgrenin villat. Teollistuvan Helsingin työläiskasarmit.
Mellunmäen metroasema
"Kulunut neljännesvuosisata yhdessä mökin kanssa on takana. Niitä pitkiä kuumia kesiä mökillä ei tullut kovin monta. Onneksi 'se naapurin mies' eli nykyinen mieheni Pentti on taattua siirtolapuutarhaväkeä Kumpulasta. Yhtä kiireinen hän on ollut kuin minäkin, mutta vaikeaa näyttää hänellekin olevan mökistä luopuminen, vaikka meillä onkin Mäntyniemen 'mökki' Meilahdessa ja toinen Naantalissa." (s. 37)
Tarja Halonen hankki siirtolapuutarhamökin Marjaniemestä vuonna 1978.
Louhivuori, Matti
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Osakeyhtiö P. Sinebrychoffin olutpanimo ja Hietalahden osakeyhtiön väkiviinatehdas
Kisahalli
Keiteleen-Iisveden reitin kanavat (Neituri)
Vallilan ala-asteen koulu
"Kun vihdoin koitti se keskiviikkoaamu, jolloin meidän piti lähteä palokunnantalolle ensimmäiseen istuntoon, olin jalkeilla jo ennen kuutta. --- Vaikka kuinka yritti rauhoitella itseään, mieli teki kääntyä ympäri, kun tultiin Hakasalmenkadulle. Väkeä oli kuin markkinoilla ja palokunnan talon oven edessä oli oikea väentungos." (S. 229, 230.)
Vastavalitut ensimmäiset naiskansanedustajat Anna ja Hilma osallistuvat Eduskunnan ensimmäiseen istuntoon Palokunnantalolla vuonna 1907.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Harmaja)
Tuominen, Pirjo
Kihlman, Bertel
Sturenkatu
Jubilate
Porin teollisuusmaisema, puuvillatehdas, konepaja ja saha, on tyyppiesimerkki 1800-luvun loppupuolella vanhoihin rannikkokaupunkeihin syntyneestä monipuolisesesta teollisuudesta, jonka kehittymiseen ja sijoittumiseen vaikuttivat olennaisesti ulkomaiset raaka-aineet, hyvät yhteydet, työvoima ja markkinat. Kokemäenjoen suulle vastakkain rakentuneet punatiiliset teollisuuslaitokset ja Porin kivinen kaupunkikeskusta muodostavat maisemallisesti ja historiallisesti merkittävän ja hyvin säilyneen 1800-luvun loppupuolen ja 1900-luvun alun kaupunkimaiseman, johon olennaisena osana kuuluvat teollisuusrakennukset. (Kts. myös Kivi-Pori) Puuvillatehtaan punatiiliset rakennukset ovat vanhimmilta osiltaan 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Koko tehdasalueen suunnitelman laati arkkitehti August Krook. Näyttävän kehräämörakennuksen rinnalla jokirantaa hallitsee puutarhan ympäröimä entinen konttori- ja johtajan asuinrakennus, jonka on suunnitellut arkkitehti Runar Finnilä 1934. Tehdasalueeseen liittyy sen itäpuolella yhtenäinen puutaloasuinalue sekä Puuvillatehtaan rakennuttamat funktionalistiset, Erik Bryggmanin suunnittelemat asuinkerrostalot 1940-luvulta. Pohjoisrannalla sijaitsee niin ikään Porin Konepaja, jonka punatiiliset rakennukset ovat pääosin 1910- ja 1930-luvulta. Alueen teollisen perinnön kannalta huomattavimpia rakennuksia on 1800-luvun lopulla kehittynyttä konepajarakentamista tyypillisesti edustava valimo (1903) ja suuri koneistushalli (1917). Pohjoisrannan teolliseen maisemaan kuuluva, 1922 valmistunut Isonsannan suursahan kaksikerroksinen puurakennus on säilyttänyt höyrysahakaudelle ominaisen arkkitehtonisen ulkoasunsa. Saharakennukseen liittyy 1897 valmistunut voima-asema savupiippuineen. Isosanta on Porin Pihlavan ja Haukiputaan Martinniemen sahojen rinnalla ainoa säilynyt höyrysahakauden suursahan rakennus. Porin teollisuusmaisema on osa Porin kansallista kaupunkipuistoa.
Porin konepaja kuuluu kaupungin ensimmäisiin teollisuuslaitoksiin. Yritys perustettiin 1858 Isosantaan, Vaasaan vievän maantien varrelle. Alue oli vuoden 1686 lahjoitusmaata ja siitä asti kaupungin maata, joskin rakentamatonta aluetta. Konepajan perustivat ruukinomistaja K. J. Lönegren ja kauppias G. S. Björnberg. Toimialan nousukaudet ovat yhä nähtävissä konepajan 1900-luvun alun, 1910- ja 1930-lukujen rakennusvaiheina. Alueelle leimaa-antava, Johan Nordstrandin suunnittelema, valimorakennus oli valmistuessaan 1903 yksi maan suurimmista. Monumentaalisen konehallin suunnitteli Torkel Nordman ja se valmistui 1918. Nordmanin suunnittelema konttorirakennus rakennettiin 1916. Koneistusosasto ja puimakonetehdas rakennettiin 1930-luvulla Jarl Eklundin ja tiilinen uusi valimo 1948 Jaakko Tähtisen suunnitelman mukaan. Konepajan tuotantoon kuuluivat keittiöliedet, silitysraudat, työkalut, höyrykoneet, laivat, puimakoneet ja rautatievaunut. Porin kirkon valurautainen torni valettiin konepajalla 1860-63. Konepaja siirtyi Roselew-yhtiön omistukseen 1870-luvulla ja säilyi aina 1980-luvulle saakka, jonka jälkeen uudeksi omistajaksi tuli Rauma-Repola. Tilat ovat edelleen suurelta osin alkuperäisessä käytössä. Isonsannan saha lukeutuu Iin Kestilän, Anjalan Heikkilän ja Pietarsaaren Stockholmenin sahojen rinnalla maamme ensimmäisiin höyrysahoihin. Senaatti myönsi 1860 kauppias Carl Johan Borgille vuonna luvan perustaa höyrysahan Poriin Isonsannan saarelle. Tämä oli ensimmäinen askel Satakunnan sahateollisuuden siirtymisessä sisämaasta rannikolle. Konepaja ja saha siirtyivät 1870-luvulla Rosenlew-yhtiölle. Sahalaitos muutettiin 1941 Rosenlew-yhtiön puutalotehtaaksi, jona se toimi 1950-luvulle saakka. Porin Puuvillatehtaan perustajia vuonna 1898 olivat kaupungin huomattavimmat liikemiehet sekä mm. toiminimet W. Rosenlew Co. ja A. Ahlström. Varhaisimpien rakennusvaiheiden suunnittelijoina olivat arkkitehdit August Krook ja Onni von Zansen. Arkkitehti Runar Finnilän piirtämä tiilinen konttorirakennus valmistui 1935. Tehdasalue on kasvanut nykyhahmoonsa useana rakennusvaiheena pääasiassa 1920-, 1930- ja 1950-luvun laajennuksissa. Kutomo vaurioitui tulipalossa 1980-luvun alkupuolella, jonka jälkeen tekstiilituotanto supistui ja toiminta loppui. Nykyisin tilat ovat pääosin eri yritysten toimitiloina. Puuvilla tehtaan ja konepajan väliset puutalokorttelit rakennettiin 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kaupungininsinööri F.J. Lindströmin 1893 laatiman asemakaavan mukaan.
Porin teollisuusmaisema
Muru on tapettu, ja komisario Takamäki uskoo löytäneensä tekijän. Mutta onko totuus niin yksinkertainen? Järjestyspoliisin partio löytää Laura Vatasen ruumiin hänen omasta asunnostaan Helsingin Pohjois-Haagasta. Rikospoliisin murharyhmä tietää, että naisen tappajat löytyvät lähes poikkeuksetta tämän lähipiiristä. Epäiltyinä ovat niin äiti kuin poikaystävien sekalainen joukko. Rikoskomisario Kari Takamäki johtaa hyvin eteneviä tutkimuksia ja ataripoliisi Suhonen kaivaa epäiltyjä esiin kulmakunnan baarista. Juttu ei olekaan ehkä niin yksinkertainen kuin poliisi kuvittelee, kun asianajaja Nea Lind ja toimittaja Sanna Römpötti tulevat tarinaan mukaan. "Muru" on Jarkko Sipilän yhdestoista Takamäki-dekkari ja se jatkaa ajankohtaisten ja todenmukaisten poliisiromaanien sarjaa. (www.jarkkosipila.com)
Merisotakoulu
Musta, niljaisten lehtien kaupunki tuli valkeaksi ja sai meidätkin hetkeksi sädehtimään.
"Hermanni oli jo täyteen asuttu, kun Mäkeläisen perhe muutti Helsinkiin. Täältä, Stenroosin talosta, Otto kuitenkin lopulta onnistui vuokraamaan vaatimattoman yhden huoneen ja keittiön asunnon omalla sisäänkäynnillä pihalta. Se sijaitsi Hermannin nuorisoseurantalon viereisellä tontilla, Itäisen Viertotien (Hämeentie) ja Saarenkadun kulmassa. Asunto ei ollut häävi, mutta silti se oli parempi kuin valtaosalla muita suuriperheisiä Hermannin asukkaita, joilla oli käytössään vain yksi huone tai vain keittiö. Lämmityslaitteena heillä oli kakluuni, tavallisesti peltiuuni, jonka tulipesässä kolmijalan päällä keitettiin ruoka ja kiehautettiin kahvit. Siinä puuhassa moni perheenäiti poltti näppinsä ja nokesi esiliinansa, mutta ei auttanut. Oli sentään katto pään päällä." (s. 29)
Maria ja Otto Mäkeläinen muuttivat 1888 neljän pienen lapsensa kanssa Helsinkiin, Hermanniin.
Keskiajalla pyhiinvaelluskohteena tunnettu Pyhän Ristin kirkko on kuuluisa maalauksistaan. Kirkko on muista keskiaikaisista maaseutukirkoista poiketen rakennettu näkyviltä seinäpinnoiltaan tiilestä. Ainoastaan myöhemmin uusitut asehuone ja eteläseinän kontreforit ovat harmaakiveä. Päädyissä on ristikuviot ja muototiilistä sommiteltuja koristenauhoja. Ulkonurkissa on kontreforit. Sakaristo ja asehuone ovat toisiaan vastapäätä. Länsi-ikkunan yläpuolella sekä kontreforien ulkonurkissa on tiiliset maskit. Itäsivulla on ikkunan yläpuolella julkisivussa maalattu kalvaarioryhmä. Sisätiloissa kaksi pilaririviä jakaa nelitraveisen kirkkosalin kolmeen tasakorkeaan laivaan, joista keskimmäinen on sivulaivoja leveämpi. Kirkkosalin ohella myös sakariston seinä- ja holvipinnat on peitetty kalkkimaalauksilla. Niitä on myös asehuoneen alkuperäisenä säilyneessä itäseinässä. Kirkon keskiaikaisista veistoksista merkittävimmät ovat ns. Liedon mestarin Neitsyt Maria, krusifiksi, Pyhä Olavi, Ristinkantoryhmä sekä Pyhä Yrjänä ja lohikäärme. Kiinteästä sisustuksesta on säilynyt kaksi saarnastuolia. Lepaan kartanon omistajien vuonna 1550 lahjoittama nelisivuinen jalaton saarnastuoli on Suomen vanhin. Kristoforos veistoksen kannattelema uudempi saarnastuoli on vuodelta 1701. Vanhempaa esineistöä kirkossa on puinen kasteallas 1400-luvun jälkipuoliskolta sekä seitsemän 1600-luvun hautajaisvaakunaa. Nils Schillmarkin Pyhää ehtoollista kuvaava alttaritaulu on vuodelta 1782. Kiviaidan ympäröimä kirkkotarha lienee jo keskiajalla ollut nykyisen laajuinen. Sinne johtavat läpikäytävät, joista pohjoinen on keskiajalta ja eteläinen uuden ajan alkupuolelta. Alaosaltaan harmaakivisen kellotapulin yläosa rakennettiin 1813 intendentinkonttorin piirustusten mukaan. Kirkon lounaispuolella oleva A.F. Granstedtin suunnittelema vaaleaksi rapattu, kolmikerroksinen pitäjänmakasiini on valmistunut vuonna 1840. Se toimii Pyhän Ristin kirkon opastuskeskuksena ja kahvilana. Hattulan Pyhän Ristin kirkko on rakennettu Hurttalanharjun kumpumaiseksi laajenevalle harjanteelle, maisemallisesti merkittävälle paikalle Hattulanselän rantaan. Rautakaudella pysyvän asutuksensa saaneen Hurttalan kylän muinainen keskus on sijainnut kirkon pohjoispuolella. Kirkon länsipuolella avautuu laaja viljelyksessä oleva laakso Hurttalan ja Parolan välissä. Peltomaisemassa näkyvät hyvin Kalliolan ja Kinnalan tilakeskukset, joissa on säilynyt perinteistä rakennuskantaa mm. päärakennukset 1800-luvulta. Hattulan Pyhän Ristin kirkko on osa "Vanajaveden laakso ja Aulanko" - nimistä valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Hattula kuului jo esihistoriallisella ajalle pysyvästi asuttuun alueeseen Hämeessä. Seurakunta ja ensimmäinen kirkko ovat perustettu jo 1200-luvun loppupuolella. Varmuudella Hattulan seurakunta mainitaan asiakirjalähteissä ensimmäisen kerran 1300-luvun alussa. Nykyinen kirkko on rakennettu valmiiksi yhtenäisen rakennusperiodin aikana, joka oletetaan tapahtuneeksi 1300-luvun lopussa tai 1400-luvun alussa. Tiilen valitseminen nykyisen kirkon rakennusmateriaaliksi liittää sen Hämeen linnan rakennusvaiheisiin. Pyhiinvaelluspaikkana Pyhän Ristin kirkko mainitaan kuningatar Margaretan 1405 ja 1411 tehdyissä asiakirjoissa. Kalkkimaalauksin kirkko on varustettu piispa Arvid Kurjen aikana todennäköisesti vuosien 1513-1516 välisenä aikana ja niiden lahjoittajana on ollut Hämeen linnan päällikkönä toiminut Åke Jöransson Tott yhdessä vaimonsa Märta Bengsdotter Ulvin kanssa. Ensimmäinen suurkorjaus kirkossa tehtiin 1580-luvulla salamaniskun jälkeen. Vastaava onnettomuus kirkkoa kohtasi vuonna 1752, jolloin kattotuolirakenteet jouduttiin uusimaan. Asehuone on pääosiltaan uudelleen rakennettu harmaakivestä 1790-luvulla, ikkunat laajennettu kuori-ikkunoita ja länsi-ikkunaa lukuun ottamatta 1800-luvun alussa. Kirkko jäi pois käytöstä vuonna 1857, jolloin seurakunnan uusi tiilikirkko valmistui. Ensimmäiset kunnostukset kirkossa tehtiin vuonna 1889, jolloin myös kiinteä sisustus purettiin ja 1800-luvun alussa kalkitut seinä- ja pilarimaalaukset paljastettiin. Maalaukset on entisöinyt konservaattori O. Niemi 1939-1940 ja viimeksi ne on konservoitu 1980-luvulla.
Hattulan Pyhän Ristin kirkko
'Poistuttuani saaliini kanssa jäin katselemaan kirjaston portailta viidenkymmenen metrin päässä olevan ravintolan edessä meneillään olevaa humalaista näytelmää. Sikajurrinen äijänköriläs yritti päästä ulos taksin takaovesta, mutta ei onnistunut millään. Jalat olivat jo jalkakäytävällä, mutta perse ei kerta kaikkiaan irronnut penkistä. Mies yritti saada ytyä yritykseensä ottamalla käsillään tukea oviaukon reunoista ja ponnistamalla, mutta voimat loppuivat kesken, ja humalikko kellahti selälleen penkille. Lopulta taksikuski tuli apuun ja onnistui auttamaan miehen jaloilleen. Silloin tunnistin tyypin. Hän oli menestyvä suomalainen kirjailija Arvo Kivipaasi. (s. 231)
Aaron käy lainaamassa kirjastosta musiikkia ja jää portaille ihmettelemään erikoista näytelmää, joka jatkuu Pub Porthanin sisätiloissa.
Pirkkolan liikuntapuisto
Dragsvikin kasarmialue on merkittävimpiä 1910-luvun kasarmialueitamme, missä venäläisten suunnittelijoiden alkuperäiset asemakaavalliset ja arkkitehtoniset tavoitteet ovat säilyneet hyvin. Venäjän koko keisarikuntaan ulottuneen sotilasrakennushankkeen osana syntyneen Dragsvikin kasarmialue koostuu lähes kolmestakymmenestä punatiilisestä, useimmiten kaksikerroksisesta tiilikasarmista. Ne on pääosin ryhmitelty kolmen rannan suuntaisen kadun varrelle. Kasarmit edustavat samaa venäläistä kasarmiarkkitehtuuria kuin esimerkiksi Riihimäen kasarmi ja Hennala Lahdessa. Ne ovat rappaamattomia ja hammasfriisein ja koristeellisin päädyin varustettuja. Rakennuskanta on pääosin alkuperäistä vastaavassa käytössä. Kasarmialueeseen liittyy siitä 1920-luvulla erotettu Tammiharjun sairaalan alue, jossa on parikymmentä 1910-1970-luvun rakennusta. Vanhimmat ovat entisiä tiilisiä kasarmirakennuksia. Kolmikerroksinen piirimielisairaalan päärakennus on arkkitehti Axel Mörnen 1920-luvun lopulla suunnittelemasta rakennusvaiheesta. Henkilökunnan asuntoja alueelle on rakennettu 1940- ja 1950-luvuilla. Sairaala on edelleen toiminnassa.
Dragsvikin kasarmien rakentaminen 1910-luvulla liittyi Venäjän keisarikunnan ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä toimeenpanemaan sotilasrakennushankkeeseen, jonka tuloksena Suomeen valmistui kymmenkunta ns. punatiilikasarmia ja meri- ja maalinnoitusketju. Joukkojenkeskityksillä Etelä-Suomeen varauduttiin torjumaan Saksan maihinnousuyritykset ja mm. turvaamaan rautatieyhteydet viime kädessä Pietarin pohjoisen sivustan varmistamiseksi. Tammisaareen, strategisesti merkittävän Hankoniemen läheisyyteen sijoitettavien joukkojen kasarmia varten pakkolunastettiin maa-alue kaupungilta 1910. Alueen itäpäässä oli 1600-luvun lopussa muodostetun Uudenmaan jalkaväkirykmentin Karjaan komppanian päällikön virkatalo. Puustellin asuinrakennus rakennettiin 1802-1803. Kasarmin peruskivi laskettiin 1911 ja rakentamisen päävaihe jatkui vuoden 1912 loppupuolelle. Varuskuntaan sijoitettiin tarkka-ampujarykmentti ja tykistöä. Kasarmialueella oli 1918-1919 yksi maan suurimmista vankileireistä, minkä jälkeen perustettu pakkotyölaitos toimi 1930-luvun loppuun. Vankila-alueen itäisimmässä osassa toimi alkoholistiparantola vuodesta 1938. Toisen maailmansodan aikana alue oli aluksi poliittisten vankien leirinä. Välirauhansopimuksen 1940 perusteella osa Hankoniemi läheisine saarineen vuokrattiin Neuvostoliitolle, minkä jälkeen Dragsvik siirtyi takaisin puolustusvoimille. Sodan jälkeen alueella on toiminut ruotsinkielisiä joukko-osastoja. Kasarmialueen länsiosa, tykistön alue, erotettiin sairaalaksi 1921 ja Tammiharjun piirimielisairaalan toiminta alkoi 1924. Kymmenkunta kasarmia kunnostettiin sairaalakäyttöön arkkitehti E.A. Kranckin suunnitelmien mukaan. Päärakennus valmistui 1930. Sairaalan käyttöön valmistui asuinrakennuksia 1940-1950-luvuilla, hallintorakennus 1950-luvulla sekä huoltorakennuksia 1970-luvulta. Kohteen ulkopuolella idässä on vanhan kapteenin virkatalon lisäksi sotien jälkeen rakennettuja puolustusvoimien asuinrakennuksia, joihin lukeutuvat arkkitehti Heidi Vähäkallio-Hirvelän suunnittelemiin tyyppipiirustustuksin toteutetut rakennukset 1950-luvulta.
Dragsvikin kasarmit
Tehtaankatu 3
Marketentti Ivan Petrovits Nedonoskov rakennutti kaksipäätyisen kaupparakennuksen Ison Mustasaaren kauppiaskortteliin 1860-luvulla. Vuonna 1889 muutettiin asuin- ja kauppahuoneiden järjestystä. Leivinuunien paikkoja vaihdettiin. Oikean puoleisesta päädystä tuli epäsymmetrinen, kun ovi siirrettiin puotijärjestelyjen vuoksi pois keskilinjasta. Nedonoskovin taloa laajennettiin vuonna 1909 siten, että julkisivusta tuli kolmipäätyinen. Rakennuttajan poika marketentti Aleksander Ivanovits Nedonoskov lopetti kaupan pidon 1920-luvulla ja talo vuokrattiin varastohuoneiden kera Helsingin Osuuskaupalle. Kauppapuodin lisäksi talossa oli 3 hellahuonetta ja 1 huoneen ja keittiön asunto. 1950-luvulla talo myytiin Harabrov -nimiselle perheelle. Pääjulkisivun puolella olleeseen pieneen huoneistoon sisustettiin parturi- ja kampaamoliike, julkisivuun puhkaistiin ovi sekä sivuikkunat ja rakennettiin toiset ulkoportaat. 1960-luvulla Maria Harabrov myi talon siihen asti vuokralaisena olleelle Helsingin Osuuskaupalle. 1970-luvulla purettiin tontin takaosasta vanha suurikokoinen ja korkea vaja. Pihan sivussa on toinen vanha piharakennus C 19 olemassa edelleen. 1980-luvun alussa HOK lopetti kaupankäynnin Suomenlinnassa ja talo myytiin kahden perheen asunnoksi (Erkki ja Kaija Helo, Anu ja Yrjö Klippi). Uudet asukkaat ovat kunnostaneet rakennusta tavanomaisen huoltokorjauksen tapaan, pohjoisen päädyn asunnon yläkerta muun muassa on otettu asuinkäyttöön. Rakennus on maalattu vaaleanpunaiseksi.
Hornborg, Eirik
Kuka on suunnitellut Helsingin kaupungin koivunjalkapenkit? Helsingin kaupungin Jugendsalin Helsinki-tiedotuksen neuvontapiste kertoi koivunpenkeistä seuraavaa: Vastaus löytyi teoksesta Ulla-Kirsti Junttila: Muuttuvat kadunkalusteet. Ikävä kyllä designerin nimeä ei tietoon saatu, sillä kyseinen malli on yllättäen kansainvälistä, ei siis suomalaista alkuperää, ja peräti 1890-luvulta! Alkuperäisidean lähtömaaksi arveltiin Saksaa, mutta Suomen lisäksi malli on ollut käytössä myös Ruotsissa.
Suvanto, Maire
Korpilahden kirkkorannan maisemassa näkyvät yhä ne arvorakennukset, joita Jyväskylän matkailijayhdistyksen kirja 1912 kuvaa: "Ylhäällä kummulla nostaa taivasta kohti ristinsä pitäjän vanha kirkko, jonka lähettyvillä, oikella on kansakoulu. Laivasiltaa vastapäätä on tuuheassa koivikossa Tähtiniemen huvila." Korpilahden kirkonkylä on kasvanut Päijänteeseen kuuluvan kapean Kirkkolahden pohjoisrannalle. Kirkko on korkealla mäellä kylän yläpuolella ja kirkolta avautuu laaja näkymä Päijänteelle. Hautausmaa on kirkonmäen juurella. Kirkonmäen etelärinteessä on kirkonkylän vanha keskusraitti, Martinpolku, jonka varrella on säilynyt mm. 1800-luvulla rakennetut Eklundin entinen kauppatalo ja Reivisen talo. Raitin päätteenä on sen itäpäässä 1888 rakennettu puukoulu Joensuun mäenpäällyspellolla. Kirkon alapuolella oleva laivasatama ja kyläläisten venesatama kuvastavat nykyisessäkin muodossaan sisävesiliikenteen merkitystä Järvi-Suomen kirkonkylille. Lahden etelärannalla on puistossaan 1902 rakennettu Tähtiniemen huvila.
Korpilahden 1691 perustettu kappeliseurakunta itsenäistyi Jämsästä 1861. Korpilahden kirkkoranta on ollut vesitien ja talvitien päätepisteenä vuosisatojen ajan. Päijänteen säännöllisen vesiliikenteen kehittäminen alkoi 1800-luvun puolivälissä. Korpilahden sataman kautta kulki kaksi laivareittiä Jyväskylästä Vesijärvelle; toinen Kuhmoisten ja toinen Sysmän kautta. Kirkonkylän höyrylaivalaituri oli kunnan ja kauppiaitten yhteisesti ylläpitämä. Satamassa on toiminut kaksi sahaa. Satamasta löytyvät Björkvistin höyrysahan jäänteet, höyryvoimala ja Nurmisen saha. Lahden toisella puolella omasta aikakaudestaan kertovat vielä Tähtiniemen huvila vuodelta 1902 ja Tähtelän lomahotelli 1930-luvulta. Koulun ensimmäiset suunnitelmat tilattiin Hämeen läänin lääninarkkitehti Alfred Cawénilta, mutta koulu päätettiin sitten teettää pitäjän päivämiehillä. Uusklassisen kirkon suunnittelivat Intendentinkonttorin arkkitehdit A.W. Arppe ja Charles Bassi ja se rakennettiin 1825-27. Rakennusta jouduttiin korjaamaan 1838 kupolin päällä olevan lyhtytornin painumisen johdosta. Sisätiloja on uusittu useasti 1900-luvulla. Alttaripääty on Alvar Aallon 1928 suunnittelemassa asussa. Uusgoottinen kellotapuli valmistui 1885 lääninarkkitehti Alfred Cawénin suunnitelmin. Vanhempi kellotapuli valmistui 1777, mutta se muutettiin myöhemmin viljamakasiiniksi ja 1957 kotiseutumuseoksi.
Korpilahden kirkkoranta
Lyökin 1757 valmistunut pooki on Suomen vanhin tunnusmajakka ja mahdollisesti vanhin yhä olemassa oleva merimerkki. Lyökin pooki edustaa valikoimassa ajanjaksoa ennen kuin valtio otti merenkulun turvallisuudesta huolehtimisen hoitoonsa. Lyökin valkoiseksi maalattu 1890-luvulla rakennettu luotsivartiotupa, jossa on tähystystorni, sijaitsee alkuperäisellä avoimella näköalapaikallaan neljä merimailia eteläkaakkoon tunnusmajakasta. Lyökki on noin 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä, matalaa katajapensaikkoa kasvava kalliosaari. Lyökin itäpuolitse johtaa ikivanha Turun - Pohjanmaan saaristoreitti. Matalan kallion keskivaiheilla on kivestä rakennettu 16,5 metriä korkea tylpän kartion muotoinen tunnusmajakka vuodelta 1757. Se on Orrengrundin ohella ainoa eteläisen Suomen tunnusmajakka, jota ei hävitetty Suomen sodassa 1808-1809. Se on myös yksi harvoista merimerkeistä, joka on säästynyt merimerkkien järjestelmälliseltä tuhoamiselta myöhemmissäkin sodissa. Rakennuksen seinät on muurattu luonnonkivestä ja saarelta louhituista graniitista. Tornin kupera yläosa on rakennettu tiilistä. Pookin ulkopinnalla on neljästä suorakaiteesta muodostuva punavalkoinen vinoruudukko. Pooki, joka on saaren ainoa rakennus, on Ulkosaaristoyhdistys ry:n omistuksessa. Lyökin luotsiasema vuodelta 1893 sijaitsee Uudenkaupungin saaristossa Ylötynkari-nimisen saaren Lienuksenniemessä noin neljä merimailia eteläkaakkoon Lyökin tunnusmajakasta. Valkoiseksi maalattu vartiotupa on yksikerroksinen puurakennus, jossa on suhteellisen korkea tähystystorni ja päätykuisti. Luotsivartiotupa on alkuperäisellä näköalapaikallaan avoimessa maastossa.
Uudenkaupungin Lyökinsalmen luotsipaikassa mainittiin jo 1734 kuusi luotsia ja luotsirenkiä. Aloitteen pookin rakentamiseksi teki turkulainen valtiopäivämies Kristian Trapp 1746. Rakennuksen urakoi turkulainen laivanrakennusmestari Robert Fithie, joka edellisenä vuonna oli urakoinut Suomen ensimmäisen valomajakan Utön saarelle. Lyökin pooki valmistui kesällä 1757. Ensimmäisen maailmansodan ja kansalaissodan aikana pooki joutui murtojen ja ilkivallan kohteeksi ja se korjattiin 1935. Uusi luotsiasema rakennettiin 1858 Kuusiston saaren Lienuksenniemelle, mistä luotsattiin laivoja Uuteenkaupunkiin, Lypyrttiin, Isoonkariin, Pirskeriin ja Lyökin tunnusmajakan ohi merelle. Vanha vartiotupa siirrettiin 1890-luvun alussa Putsaareen ja tilalle tehtiin nykyisinkin olemassa oleva rakennus. 1960-luvulla Lyökin luotsiasemalla oli merkitystä enää talviliikenteen apuna. Ennen luotsipaikan lopettamista päivystys hoidettiin satunnaisesti myös Lyökinsalmeen ajetusta luotsikutterista käsin. Vanha luotsiasemarakennus siirtyi virkamiesyhdistyksen hallintaan 1980-luvulla.
Lyökin tunnusmajakka ja luotsiasema (tunnusmajakka)
Simonkatu
4. sija Ravintola Esplanadinkappelin sävellyskilpailussa 1976
Miksi Suomenlinnan majakka lähettää H-kirjainta? Majakka lähettää morseaakkosten H-kirjainta merkiksi Helsingistä. Lisätietoja majakasta saat Merenkulkulaitoksen sivuilta.
Tirkkonen, Harri
Pohjan kirkonmäki on ollut laajan, keskiajalla perustetun ja aina Hankoniemelle ulottuneen seurakunnan keskus. Pohjan kirkonmäen historialliseen ympäristöön kuuluvat mäellään seisovan, kirkkotarhan ympäröimän keskiaikaisen kirkon lisäksi sen länsipuolella olevat eriaikaiset koulurakennukset, Högåsan seurantalo ja kauempana peltojen keskellä olevan pappilan maisemallisesti näyttävä rakennusryhmä. Maaseutupitäjän seurakunnallisten ja yhteisöllisten rakennusten lisäksi kirkonmäen ympäristöön kuuluu Sonabackan tilan päärakennus. Pohjan Pyhälle Marialle omistettu kivikirkko sijaitsee Pohjanlahden pohjukassa, keskiaikaisperäisen Turun ja Viipurin välisen Suuren Rantatien varrella. Ulkohahmoltaan uusiutuneen kirkon kaksilaivaisen nelitraveisen kirkkosalin pohjoislaiva on eteläistä kapeampi. Kirkon keskiaikaisista veistoksista huomattavin on suurikokoinen Pietà 1400-luvun alkupuolelta. Tyyliltään lähinnä myöhäiskustavilainen kaksikerroksinen tapuli on rakennettu 1827 Pehr Granstedtin parikymmentä vuotta vanhemman piirustuksen mukaan. Kirkkotarhassa on Johan Jacob Julinin perheelleen 1835 rakennuttama hautaholvi sekä suuri määrä, noin 80 kappaletta, Fiskarsin ja Billnäsin ruukkien läheisyydestä kertovia valurautaisia hautamuistomerkkejä. Ne on kunnostettu 1997. Kirkonmäen sivuitse kulkee ns. Suuri Rantatie. Maantien varressa oleva neljän koulurakennuksen ryhmä kuvastaa maaseudun kouluarkkitehtuuria lähes sadan vuoden ajalta. Arkkitehti Florentin Granholmin suunnittelema puinen uusrenessanssityylinen koulu on 1870-luvulta. Punatiilinen kaksikerroksinen koulu 1900-alusta on toiminut kirjastona vuodesta 1954. Klassistinen valkoiseksi rapattu rakennus on 1930-luvulta ja koulusta nuorin on tyyppipiirustusten mukainen rakennus 1950-luvulta. Ikimuistoisella paikallaan sijaitsevan pappilan taitekattoinen ja leveärunkoinen päärakennus on varustettu myöhemmillä matalilla altaanityyppisillä siipiosilla. Nuorempi väentupa toistaa pappilan rakennusmuotoa. Pihapiiriin liittyy joukko vanhoja talousrakennuksia. Mäelle peltoaukean keskelle rakennettu Sonabackan tilan päärakennus on kaksikerroksinen uusrenessanssirakennus.
Pohjan seurakunta mainitaan asiakirjalähteissä ensimmäisen kerran 1359. Nykyinen myöhäiskeskiaikainen kirkko muutettiin ulko- ja sisäasultaan ja sisustukseltaan empirekirkoksi 1848 tehdyssä uudistuksessa, jolloin nelikulmaiset pilarit hakattiin kahdeksankulmaisiksi, ikkunat suurennettiin ja länsipäähän rakennettiin eteisrakennus. Sakariston ikkunat suurennettiin, päädyt madallettiin ja asehuone purettiin 1864. Arkkitehti Ragnar Gustafssonin suunnittelemassa restauroinnissa 1950-1951 laajennettujen oviaukkojen muodot palautettiin, kirkkoon tehtiin uusi alttarikaide ja lehterinrintamus ja 1600-luvun saarnastuoli restauroitiin. Kirkko kunnostettiin 2001 arkkitehti Esa Karhumaan suunnitelmin. Pappilan nykyinen päärakennus valmistui 1700-luvun lopulla. Sen ulkovuoraus ja ikkunat tehtiin 1800-luvun lopun uudistuksen yhteydessä.
Pohjan kirkonmäki ympäristöineen
Jurkka, Emmi
"Olen Kaivopuistossa, Branderin luona, Puistokadulla, talossa, jonka väitetään olevan Helsingin kallein. Brander asuu talon ylimmässä kerroksessa tilavassa huoneistossa, josta on hyvä näköala merelle ja Kaivopuistoon. Talon juurella on Kaivohuoneen ravintola ja itsenäisyyden kuusi, jonka ympäri hänellä on tapana kävelyttää iltaisin koiraansa, komeaa urosbokseria." (s. 154)
Aulis vierailee työtoverinsa Branderin luona Kaivopuistossa.
Luontola, Aila
Vakuutusyhtiö Pohjan talo, Lasipalatsi ja Rautatalo (Rautatalo)
Galotshkinin talo
Monet teoksen henkilöt asuvat Töölössä Lallukan lähettyvillä, esimerkiksi Kurt Friberg Museokadulla ja Matti Vuorimaa Runeberginkadulla.
Runo (Sakari Topelius) osastossa Patsaita
Tölikan kuntsi
Kaisun siskon mies on selvinnyt hengissä Estonian onnettomuudesta ja hänet on kuljetettu Malmin sairaalaan. Kaisu käy siskonsa kanssa tapaamassa miestä.
Kontio, Akseli
Ruskeasuon siirtolapuutarha
Oravaisten kirkko ja hautausmaa (Oravaisten kirkko)
Barösund on Suomenlahden pohjoisrannikon historiallinen vesiliikenneväylä ja solmukohta, josta on haarautunut vesireitti Tallinnaan. Väylä kulkee Inkoon sisäsaaristossa Barösundin salmen kautta, joka on vesiliikenteen solmukohtana verrattavissa Hankoniemeen tai Porkkalanniemeen. Väylän varrella oleva monipuolinen rakennuskanta koostuu vanhasta talonpoikais-, kalastaja- ja luotsiasutuksesta sekä 1800-luvun lopulta alkaen rakennetuista huviloista, täysihoitoloista ja kesämökeistä. Barösund on noin kuuden kilometrin pituinen, kapeimmillaan noin 50 metrin levyinen lounais-koillissuuntainen salmi Inkoon saariston pohjoisosassa, Barölandetin ja Orslandetin välissä. Salmeen liittyy sekä historiallisesti että maisemallisesti sen pohjoispuolinen vesialue. Salmen rannat ovat osittain kallioisia ja metsäisiä, osittain matalampia ja lehtomaisia. Saarten sisäosiin suuntautuvat peltonäkymät liittyvät väylämaisemaan. Väylän varrella on ollut useita luotsiasemia. Säilynyt, tyyppipiirustuksin rakennettu vartiotupa sijaitsee metsän ympäröimällä kallioniemekkeellä Barösundin itäpäässä ja avoimella paikallaan se muodostaa väyläosuuden keskeisen maamerkin. Ns. Kustaan sodan (1788-1790) aikaiset varustukset kertovat väylän sotilaspoliittisesta merkityksestä. Alueen vanhin asutus keskittyy Jutansin, Orsin tiloille sekä Orsin ja Barön kyliin.
Barösund mainitaan jo 1200-luvulta peräisin olevassa, tunnetussa tanskalaisessa väyläselostuksessa, jonka mukaan merireitti tuli kaakosta salmen suulle. 1600-luvun karttojen perusteella Porkkalaan vienyt väylä kulki salmen kautta. Väylällä oli myös sotilaallista merkitystä ja sen varrelle rakennettiin varustuksia Kustaa III:n sodan aikana, jolloin alueella käytiin myös taisteluja. Alueen pysyvä asutus mainitaan kirjallisissa lähteissä jo 1500-luvulla. Lähisaariston talonpojat olivat luotsitilallisia 1500-luvulta 1850-luvulle, jolloin meriväylien hoito siirtyi kruunulle. Barölandetin kulmassa oli tulliasema 1650-luvulta 1800-luvun alkuun. Stångholmenilla vuodesta 1857 ollut luotsiasema siirrettiin Skansuddenille 1876. 1900-luvun alun kuluessa salmen kapeimmalle kohdalle Hycklesundetiin rakentui Orsin kyläkeskus, johon kuului kaksi koulurakennusta, seurantalo ja posti sekä osuuskauppa. Huvila- ja täshoitolarakentaminen alkoi alueella 1800-luvun lopulla.
Barösundin väylä
Immonen, Airi
Jylhien vaarojen välisessä painanteessa sijaitseva Ratasjärven kylä on Peräpohjolan vaara- ja jokiseudulle tyypillinen maatalouskylä ja kuuluu Lapin eheimpinä säilyneisiin kokonaisuuksiin. Tornionjokeen laskevan Ratasjärven kaakkoispäässä sijaitseva samanniminen kylä rakennuksineen ja rantaviljelmineen muodostaa tasapainoisen kokonaisuuden. Vanhapihan, Juuson ja Rastin tilakeskukset ovat perinteiseen peräpohjalaiseen tapaan rakennettuja. Kyläasutus sjoittuu metsänreunaan eri puolilla loivasti kumpuilevien peltojen ja pajukkoluhtien ympäröimää Ratasjärveä. Kylän vanhinta rakennuskantaa edustavat Vanhapihan, Rastin ja Juuson rakennusryhmät muodostivat ehyen kokonaisuuden järven itärannan avoimessa peltomaisemassa. Kylän talot ovat valtaosin sodanjälkeisiä puolitoistakerroksisia jälleenrakennuskauden taloja. Pihoilta avautuvat esteettömät näkymät peltojen, luhtien ja järven yli vastarannalle. Ratasjärven kylä on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta "Ratasjärven kulttuurimaisemat".
Osoituksena Ratasjärven ympäristön otollisuudesta erätaloudelle ovat useat kivikautiset asuinpaikat sekä Jyppyrän länsirinteiltä tunnetut toistakymmentä peuranpyyntikuoppaa. 1660-luvulle asti Tornionlaakso oli vakavaraista seutua, jolle metsästys, kalastus, kaskenpoltto ja kehittynyt karjatalous toivat vaurautta.
Ratasjärven kylä
"Se on puolustusmuuri ja leikkisä hiljaisuus, kirjat riveissä vaiti, äänet hyllyjen välissä, vähäeleiset ja sidotut. Tämä on Davin maailma, salaisuudet, joita on kierteisten portaiden takana pienissä huoneissa, sopissa, joissa keskustelut Davin ja luettavan välillä käydään niin hiljaisella äänellä, että aakkoset kalpenevat haaveisiin vaipuen." (s. 203)
Todennäköisimmin romaanissa kuvattu Davin kotikirjasto on juuri Rikhardinkadun kirjasto.
Teräsvirta, Einari
Miten saisi selville henkilön hautapaikan tarkemman sijainnin (hautausmaa on tiedossa: Helsinki Malmi)? Helsingin seurakuntayhtymän nettisivulla on tieto hautojen sijainnista: Omaisten hautojen sijaintia voi tiedustella, jos tietää vainajan nimen, kuolinajan tai hautauspäivän. Tiedustelun voi tehdä Malmin hautausmaan toimistosta puhelimitse tai tulemalla käymään arkisin kello 8–15.30. Malmin hautausmaan toimiston puhelinnumero on (09) 2340 2850. Linkki: http://www.helsinginseurakuntayhtyma.fi
Kakolanmäki on maan laajin historiallinen vankila-alue. Sen rakennushistoria ja oleva rakennuskanta ilmentää monipuolisesti ja -ulotteisesti vankeinhoidon vaiheita ja vankila-arkkitehtuurin kehityskulkuja. Kakolanmäki on vankeinhoidon valtakunnallisesti merkittävän rakennusperintömme tärkein kohdekokonaisuus. Kakolanmäki on rakentunut vankila-alueena 1800-luvun keskivaiheilta lähtien ja alueelle on perustettu kolme eri suljettua laitosta 1900-luvun alkuun mennessä. Näistä ensimmäinen ja myös suurin on saanut alkunsa 1840-luvulla, kun Turkuun perustettava ojennuslaitos päätettiin sijoittaa Kakolanmäelle. Ojennuslaitos, vuodesta 1858 rangaistuslaitos (sittemmin kuritushuone ja keskusvankila), on saanut rinnalleen 1800-luvun lopulla lääninvankilan (tutkintavankilan) ja 1900-luvun alkuvuosina vielä vankimielisairaalan. Laitosten perustamisvaiheiden ja olennaisten historiallisten laajennusvaiheiden rakennuskanta on pääosin jäljellä. Toiminnan kehittymisestä seuranneet muutostarpeet on enimmäkseen tyydytetty olevien rakennusten sisustoja muokkaamalla, ulkoasuihin ja mm. ympärysmuureihin juuri koskematta. Historiallinen rakennuskanta hallitsee vankila-alueen yleisilmettä ja näkymiä. Entisen ojennuslaitoksen/rangaistusvankilan palatsimainen luonnonkivivuorattu pääsivusta katsoo korkealta Aurajoen suuntaan puistoksi järjestetyn edusrinteen ylitse. Tämä näkymä kuuluu Turun avainkuvastoon. Saman laitoksen pääosia myöhäisempi kookas länsisellisiipi hallitsee vankila-alueen läntistä aspektia. Entinen lääninvankila on puolestaan orientoitu Kakolanmäen juurelle pohjoisessa ulottuvien asuntokortteleiden suuntaan. Suljettujen laitoskokonaisuuksien ulkopuolinen rakennuskanta koostuu tärkeimmiltä osiltaan 1800-luvun jälkipuolella ja 1900-luvun alussa rakennetuista laitosjohtajien ja muun henkilökunnan asunnoista huoliteltuina pihapiireinä. Kakolanmäellä on myös henkilökunnan asuinkerrostaloja, teknisiä rakennuksia, varastoja, vartiokoppeja ja muita vankilan toimintaan liittyviä elementtejä. Kakolanmäen osatekijöitä ovat myös Serpentiinitien puistoalue, alueen rakentamisessa hyödynnetty kivilouhimo ja mäen erityinen topografia.
Turun Kakolanmäellä 1840-luvun puolimaissa aloitettu ojennuslaitos, kolmijaksoinen, paikallisella graniitilla eli "kakoliitilla" verhoiltu päärakennusrintama ja sen takapuolelle muodostettu laaja suljettu pihamaa talousrakennuksineen valmistui yleisten rakennusten intendentin E. B. Lohrmannin suunnittelemana 1853. Saman vuosikymmenen lopulla laitos määrättiin rangaistusvankilaksi. Tarpeelliset muutostyöt jatkuivat 1860-luvun alkuun saakka ja niiden aikana toteutettiin eräät Lohrmannin projektin tärkeät piirteet, kuten pihamaan ympärysmuuri ja laitoksen etupuolen Serpentiinitie puistoineen. 1800-luvun loppupuolella kehitellyn rangaistusjärjestelmän reformin vankeinhoidon tarpeisiin edellyttämä maanlaajuinen sellirakennusten toteutusohjelma toi kuritushuoneen pihamaalle yöselli- ja päiväselliosastoiksi järjestyt ja V-kirjaimen muotoon sovitetut lisärakennukset, jotka kiinnittyivät päärakennuksen keskilinjaan. Nämä 1870-luvun alun selliosasto-siivet kuuluivat sellivankiloiden suurrakennuskauden ensivaiheen tuloksiin ja perustuivat yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehdin L.I. Lindqvistin työhön ajanmukaisen kansainvälisen sellivankila-arkkitehtuurin peruspiirteiden sovittamisesta kotimaan rakentamisoloihin. Sellivankiloiden suurrakennuskauden luonteenomaisiin tuloksiin Kakolanmäellä kuului myös 1887-1890 mäen itäosaan rakennettu lääninvankila ympärysmuureineen ja kauttaaltaan rappaamattomine tiilipintoineen. Kuritushuoneen pihan itäsivulle nousi 1893-1894 erityinen punatiilirakennus nk. bokseja eli makuusellejä varten. Myöhemmin, vuosina 1905-1908, rakennettiin alueen luoteisosaan vankimielisairaala omine kehämuureineen. Tämä suunniteltiin rakennusylihallituksen ja lääkintöhallinnon yhteistyönä ja siihen sisältyi tutustuminen vastaaviin laitosratkaisuihin erityisesti Saksassa. Valmistelussa näkyi monin tavoin, että kysymys oli aivan uudesta laitostyypistä Suomessa. Viimeinen suuri rakennushanke Kakolanmäellä oli vuoden 1912 vaiheilla välittömästi kuritushuoneen länsipuolelle valmistunut suuri sellirakennus (nk. Länsiselli). 1900-luvun alun uudisrakennusten ulkoasussa käytettiin paikalta louhittua graniittia. Rakennussuunnittelusta Kakolanmäellä huolehti alusta pitäen valtion rakennushallinto joka vaiheessa vankeinhoidon asiantuntijoita kuullen. Toimijoina olivat Intendentinkonttori, sen seuraajavirasto yleisten rakennusten ylihallitus ja rakennushallinnon alueorganisaatio (Turun ja Porin läänin lääninarkkitehti, piirirakennustoimisto) sekä sittemmin, 1900-luvun alkukymmeniltä eteenpäin, vankeinhoitolaitos itse omine suunnittelijavoimineen. Kakolanmäen vankilakäyttö loppui 2007, minkä jälkeen alkoi valmistelu vankila-alueen ottamiseksi uudiskäyttöön.
Kakolanmäki
Aho, Kaarle
Traverssi Adlerfelt rakennettiin 1750- ja 1770-luvuilla osana Susisaaren kaleeritelakkaa suojaavaa ulompaa varustuskehää. Merenpuoleinen julkisivu oli rakennettu puolustusmuuriksi ottamaan vastaan Vallisaaresta ammuttu tykkituli. Alakerroksen harmaakivestä rakennetuissa kasemateissa oli tykkiaukot ja toisessa, tiilestä rakennetussa kerroksessa tiheä kivääriaukkojen rivi. 1780-luvulla rakennukseen lisättiin varastotilaa laajentuneelle Saaristolaivastolle ja pohjakerroksen holvit korvattiin puisella välipohjalla. Ylin mansardikerros muurattiin normaalikerrokseksi, jonka päälle tuli ullakkokerros. Rakennuksen ylimmät kerrokset paloivat Krimin sodan pommituksessa, minkä jälkeen se madallettiin kaksikerroksiseksi ja katettiin peltikatolla. Venäläisen tykistön varastona toiminut traverssi Adlerfelt muutettiin suurin piirtein nykyiseen ulkoasuunsa vuosina 1864-66. 1800-luvun lopulla rakennuksen päädystä purettiin kaponieeri Adlerfeltin viimeiset osat. Suomalaisen kauden alussa rakennukseen sijoitettiin telakalla toimivan ilmailuvoimien lentokonetehtaan työmaaruokala. 1930-luvulla rakennus siirtyi Valmet oy:n hallintaan varasto- ja majoitustiloiksi. Sotakorvausteollisuuden ollessa vilkkaimmillaan telakalla rakennukseen sijoitettiin telakan konttori, työntekijöiden sosiaalitilat ja alakertaan työmaaruokala. Vuonna 1986 yläkerta kunnostettiin eteläpäädyn asuntoa lukuun ottamatta toimistotiloiksi Museoviraston käyttöön.
Ravintolan kunnostus- ja muutostyöt vuosina 1995-96 Yksi Suomenlinnan keskeisistä kehittämistavoitteista on alueen ympärivuotisten palveluiden parantaminen. Korjaustyön yhteydessä traverssi Adlerfeltin työmaaruokalatilat kunnostettiin julkiseksi ravintolaksi. Pihalle järjestettiin ravintolan ulkotarjoilualue. Suurimmat muutokset tehtiin rakennuksen pohjakerroksessa, jonne tehtiin uusi ravintolasali keittiöineen ja aputiloineen. Eteläpäädyssä sijaitseva asunto perusparannettiin ja koko rakennuksen LVI- ja sähköasennukset uusittiin. Rakennus liitettiin kunnalliseen viemäriverkkoon, ja samassa toteutettiin myös koko telakka-alueen viemäröinnin ensimmäinen vaihe. Ravintolasalin tuloilman puhallus tapahtuu lautalattian tuuletussäleköiden kautta. Ravintolasalin puu- ja sileärappauspinnat sekä umbralla, koboltilla ja ultramariinilla sävytetyt öljy-, tempera- ja liimamaalikäsittelyt sovittavat hienovaraisesti rakennuksen historiaa ja nykyistä käyttötarkoitusta. Traverssi = Muuri, valli, varustus tai rakennus, joka on kohtisuorassa katvetiehen nähden estäen suoran ammuntatulen vallihaudassa. Näin traverssi jakaa puolustuslinjan kahteen toisistaan riippumattomaan osaan. Kaponieeri = Lähipuolustukseen tarkoitettu varustus, joka on sijoitettu puolustuslinjan ulkopuolelle antamaan sivustatulta vallihautaan. Toteutusaika: 1995-96 Huoneistoala: hankkeeseen sisältyvä alue 446 m2 Kerrosala: hankkeeseen sisältyvä alue 720 m2 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Engel rakennuttamispalvelut Oy Arkkitehtisuunnittelu: Vilhelm Helander, Juha Leiviskä Arkkitehdit SAFA Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Innostructura Oy LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Timo Penttilä-yhtiöt Sähkösuunnittelu: Konsultointi J W Majurinen Oy Rakennustyöt: Rakennusliike Reijo Muhonen Oy Kokoushuone Piirtämö Traverssi Adlerfeltin yläkerran muutostyöt tulivat ajankohtaisiksi Museoviraston lakkautettua tiloissa toimineen Suomenlinnan toimipisteensä tammikuussa 2007. Toimistohuoneet vuokrattiin työhuoneiksi pintaremontin jälkeen. Piirtämösali muutettiin vuokrattavaksi kokoustilaksi, johon liittyy myös pieni keittiö, wc ja työhuone. Suurimmat muutokset tehtiin sähköasennuksissa, jotka uusittiin kokonaan. Entinen valokuvapimiö muutettiin keittiöksi, jolloin vesijohto- ja viemäriliittymät säilyivät ennallaan. Seinä-, katto- ja lattiapinnat sekä ikkunapenkit maalattiin. Telakan konttorin vanhoja kalusteita koottiin kokoustilaan istuskeluryhmäksi. Toteutusaika: 2007 Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper LVIS-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen ja Jukka Sainio Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta, työnjohtaja Antti Siintola Maalaustyöt: Maalityö Apollo Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Traverssi Adlerfeltin rakennustyöt alkoivat jo 1756-57, mutta jäivät tällöin kesken. Rakennuksen valmistuminen lykkäytyi aina vuoteen 1770. Valmistuessaan traverssi oli kaksikerroksinen ja mansardikattoinen. Rakennuksen pohjakerros oli harmaakiveä ja toinen kerros tiiltä. Merenpuoleinen julkisivu oli rakennettu puolustusmuuriksi, jossa ei ollut lainkaan ikkuna-aukkoja vaan alakerroksessa oli tykkiaukot ja toisessa kerroksessa tiheä kivääriaukkojen rivi. Traverssiiin yhdistyi koillispuolella seitsemän kasemattia käsittänyt kaponieeri Adlerfelt ja tämän jatkeeksi eteläänpäin rakennettu tenalji de Bruce. 1780-luvulla rakennuksen pohjakerroksen alkuperäiset holvit purettiin ja korvattiin puisella välipohjalla. Mansardikerros muutettiin normaalikerrokseksi ja tämän lisäksi rakennettiin vielä neljäs eli ullakkokerros. Rakennuksen eteläpäätyyn puhkaistiin uusi oviaukko.Ruotsalaisella kaudella rakennusta käytettiin laivaston varusvarastona. Krimin sodan pommituksessa traverssin ylimmät kerrokset vaurioituivat pahoin, minkä jälkeen se madallettiin kaksikerroksiseksi ja katettiin peltikatolla. Rakennuksessa sijaitsi asevarasto ja tykistön varasto vuoteen 1865, jolloin yläkerta muutettiin miehistökasarmiksi. Vasta tällöin merenpuoleiseen julkisivuun puhkaistiin ikkunat ja rakennuksen eteläpäätyyn rakennettiin puinen kuisti. 1870-luvulla koko rakennus otettiin jälleen varastokäyttöön ja siellä sijaitsi mm. linnoitustykistön univormu- ja varusvarasto. Vuonna 1878 rakennuksen pohjoispäädystä purettiin kaponieeri Adlerfeltin viimeiset osat. Venäläisen kauden loppuajan rakennus oli varastokäytössä. Suomalaisen kauden alussa, vuonna 1918, rakennus oli sotavankileirin vankikasarmi 6. Tämän jälkeen traverssi Adlerfelt tuli Suomenlinnan teknillisen hallituksen hallintaan ja 1920-luvun alussa ilmailuvoimien lentokonetehtaan käyttöön. Rakennukseen sijoitettiin työmaaruokala vuonna 1925. Ruokalaa ylläpiti Elanto aina vuoteen 1937. Lentokonetehtaan siirryttyä muualle vuonna 1936, rakennus siirtyi Valtion laivatelakan, sittemmin Valmet oy:n hallintaan. 1930-luvun lopun ja -40 -luvun alun rakennus oli suurimmaksi osaksi Suomen sukellusvenelaivueen käytössä varasto- ja majoitustiloina. Sotakorvausteollisuuden ollessa vilkkaimmillaan telakalla 1940-luvun lopulla, rakennuksessa tehtiin suuria muutostöitä, kun siihen sijoitettiin telakan konttori ja työntekijöiden sosiaalitilat. Samassa yhteydessä alakertaan rakennettiin jälleen työmaaruokala. Ruokalatoiminta jatkui koko telakan toiminta-ajan ja jatkuu edelleen. Vuonna 1986 rakennuksen yläkerros muutettiin eteläpäädyn asuntoa lukuunottamatta Museoviraston toimistotiloiksi. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 37 Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 66 Lähteet: KA VSA 17044. KrA V 12 13 97 138 204 338 339 344 347. MV SL kopio Sveaborgsinventariet 1766. MV SL VIK B 1319-1343. Suullisia tietoja rva Katri Fribergiltä 29.9.1994.
Kuortaneen pohjalaistalot (Kuhajärvi)
"Siihen aikaan olivat muotia/ lyhyt hame ja polven yli sukat/ tukka poninhännällä minä hymyilin/ Hämeentien pölyisessä auringossa/ pojille jotka miellyttivät minua" (runosta Hämeentie, s. 35)
Kulosaaren yhteiskoulu
Suomen ensimmäinen meriekipaashi muutti Viaporista Helsinkiin vuonna 1831. Löytyisikö ajankohdasta tarkempaa tietoa, siis kuukautta ja kenties päivääkin? Suomen ensimmäisen meriekipaashin perustamista oli ehdottanut kenraalikuvernööri Zakrevsky ja se perustettiin keisari Nikolai I:n päätöksellä vuonna 1830. Varsinainen joukko-osasto muodostettiin kuitenkin vasta seuraavana vuonna. Aluksi meriekipaashi sijoitettiin Viaporiin, mutta jo vuonna 1832 osittain Katajanokan kasarmiin. Vuoden 1833 loppupuolella myös loppuosa miehistä muutti Katajanokalle. Virallisesti kasarmi luovutettiin meriekipaashin käyttöön 19. marraskuuta 1833. Meriekipaashi tulee sanasta ekipage, jolla niin ruotsissa kuin venäjässäkin oli sivumerkitys, joka tarkoitti laivamiehistöä, meriväkeä. sana esiintyy myös muodossa meriekipaasi. Suomen ensimmäinen meriekipaashi oli värvätty osasto, jonka vahvuudeksi oli määritelty runsaat 1000 miestä. Lähteet: Helsingin kaupungin historia, osa III (Helsinki, 1950) Ollila, Kaija: Puhvelista Punatulkkuun, Helsingin vanhoja kortteleita (Helsinki, 1975). Katso myös: http://www.kaupunginosat.net/katajanokka/index.php?option=content&task=view&id=12&Itemid=136 http://www.hel2.fi/kaumuseo/1809sivut/katajanokka.htm
Aseman kello edistää vartin, Kauppatorilta kukat ja lohi,
Mannerheimintie 55
Kun hyvinvointivaltiota Helsingissä luodaan, julkisivuduunarit ne Tallinnasta tuodaan. Hurahuhhahhei, mistä halvimmalla saadaan, sillä niin me tehdään Helsingistä Shangri-La
Havukainen, Aino
Katedraalimaisen komea Kanta-Loimaan kirkko Loimijoen itärannalla on kauas näkyvä kiintopiste jokilaakson tasaisella peltolakeudella. Intendentinkonttorin suunnitteleman kivikirkon kertaustyylinen nykyasu on arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelemasta korjauksesta 1880-1890-luvun taitteesta. Sitä vastapäätä sijaitseva Loimaan pappila sijaitsee vuosisataisella paikallaan Loimijoen varressa. Muodoltaan erivartisessa tiilikirkossa on korkea barokkihuippuinen päätytorni sekä suuri keskikupoli. Rapattuja julkisivuja jäsentävät pilasterit. Avaran kirkkosalin korjauksessa 2000-luvun alussa väritys on palautettu arkkitehti Josef Stenbäckin aikaiseen asuun uusrenessanssityyliseksi. Kirkkotarhaa ympäröi kiviaita. Kirkon lähellä oleva entinen kaksikerroksinen makasiinirakennus vuodelta 1855 on nykyisin museona. Loimijoen rannassa sijaitsevan kirkkoherranpappilan kaksikerroksinen uusklassistinen päärakennus on valmistunut arkkitehti Harald Smedbergin suunnittelemana 1926. Edeltänyt päärakennus on purettu samana vuonna. Pappila on sijainnut paikallaan jokivarressa viimeistään 1500-1600-luvulta lähtien.
Historialtaan keskiajalle periytyvällä Loimaan seurakunnalla on ollut useita kirkkorakennuksia. Nykyisen kirkon suunnitelmat valmistuivat 1824 ja kirkko vihittiin käyttöön 1837. Kirkko sijoitettiin uudelle paikalle pappilan itäpuolelle pari kilometriä vanhalta kirkonpaikalta pohjoiseen Loimijoen alajuoksulle. Edeltänyt kirkko siirrettiin samana vuonna Alastaroon. Loimaan kirkko tuhoutui puuosiltaan ukkosen sytyttämässä tulipalossa elokuussa 1888. Se kunnostettiin tämän jälkeen arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitelmien mukaan, jolloin empiretyylinen kirkko muuttui barokkityyliseksi. Kirkkosalin väritystä uusittiin 1966 ja 2006-2007 kirkkoa palautettiin Stenbäckin suunnittelemaan asuun.
Kanta-Loimaan kirkko ja pappila
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Varistaipale)
"Ostoskeskuksen halliin piti tulla metro. Ei tullut. Hallissa oli jatkuva autonäyttely. Siellä oli myös liukumäki. - - - Jo ulko-ovelta hän näki että halli oli muuttunut. Liukumäki näytti olevan tallella, mutta osa penkeistä oli poistettu, ne oli vienyt ruokakauppa. - - - Sisäpihan leikkikentän kiipeilyteline, punainen rautakehikko, joka muistutti modernia veistosta, oli viety pois. Myös kiikkulauta oli hävitetty, samoin päädyn vallihauta joka oli päällystetty pieniruutuisella sinisellä mosaiikilla ja jossa kesäisin saattoi kahlata. Karuselli oli uusi, ja paksun jousen varassa kiikkuvat eläimet. Koko kenttä oli päällystetty kumilla. Tuossa seisoi Kota, Munkkivuoren maamerkki, grillikioski jota piti perunanenäinen tumma nainen. Hänen paksut hiuksensa olivat takapuoleen asti ulottuvalla palmikolla. Nyt ei ole Kotaa, nyt on markkinat." (S. 120-121.)
Päähenkilö jatkaa nostalgista kävelyretkeään ja päätyy lopulta Munkkivuoren osotoskeskukseen.
Mikähän mahtaa olla Seurasaaren kiertavän polun pituus? Ympäristökeskuksen Retkiopas Helsingin luontoon arvioi saarta kiertävän polun pituudeksi kolme kilometriä.
Virala edustaa pientä agraarimaisemassa säilynyttä kartano- ja teollisuusmiljöötä 1800-luvun loppupuolelta. Viralan historiassa näkyy hyvin rautatierakentamisen vaikutus kartanoihin liittyvään tuotantotoimintaan 1800-luvun loppupuolella. Kartano sijaitsee Viralajärven pohjoisrannalla. Kartanon asuin- ja talousrakennusten lisäksi kartanomiljööseen kuuluu tuotantokäyttöön rakennettuja tiilirakennuksia, kuten viinanpolttimon rakennuksia 1800-luvun lopulta. Päärakennuksen uusrenessanssia edustava ulkoasu on 1890-luvulta, rakennukseen liittyvä puisto on 1880-luvulta. Asuin- ja talousrakennukset ovat pääosin 1800-luvulta. Teollisuusrakennuksia on 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta.
Kartanoa edeltäneestä Viralan kylästä ensimmäiset maininnat ovat 1430-luvulta. Viralan talot läänitettiin 1585 Harvialan kartanolle. Ostorälssiä kylän taloista tuli 1624. Hakoisten kartano tuli kylän talojen omistajaksi 1806 ja varsinainen Viralan kartano muodostettiin kylän taloista 1860-luvulla. Omistajaksi tuli Hans G. Boije. Kartanon talouskeskus rakennettiin ryhmäkylän paikalle. Suomen ensimmäisen Helsinki-Hämeenlinna -rautatien ja Turengin aseman valmistuminen 1862 loi uusia mahdollisuuksia alueen elinkeinoihin. Viinanpolttimon Viralaan perustivat kartanon omistaja Hans Gustaf Boije, Kytäjän kartanon Constantin Linder ja protokollasih­teeri C.A. Ehrnrooth 1872. Järven rannalle rakennettiin tiilestä höyryvoimalla käyvä tehdas. Viralassa oli vettä ja polttopuuta riittävästi. Varsinaista raaka-ainetta, maissia, saatiin rautatietä pitkin Etelä-Venäjältä. Hiivatehdas perustettiin 1885. Viinatehtaan energiantarpeeseen Viralajärven länsipäässä olevaan Viralan koskeen rakennettiin 1907 sähkövoimalaitos. Paikalla toimi myös kartanon saha 1882-1930. Viralassa valmistettu raakaviina jalostettiin Helsingissä tarkoitusta varten perustetussa Nääsin Viinatehdas osakeyhtiössä. Boijen kuoleman jälkeen yhtiö osti Viralan polttimon ja kartanon. Raaka-aineeksi tuli myöhemmin peruna. Kieltolaki katkaisi viinan valmistuksen 1919, mutta toiminta jatkui 1932. Toisen maailmansodan aikaisen elintarvikepulan johdosta viinanvalmistus perunasta lakkasi koko maassa, ja polttimon toiminta lopetettiin 1942. Korvaavaksi toiminnaksi tulivat voiteluaineiden korvikkeet. Sotien jälkeen tiloissa kasvatettiin herkkusieniä ja valmistettiin pesuaineita. Nykyisin Viralan kartano harjoittaa fasaanien kasvattamista.
Viralan kartano
Malmitalo
Lauri Ingman - professori, poliitikko, arkkipiispa - asui Nervanderinkatu 11:ssä.
planetarium
planetaario
Varres, Ardo Ran
Kyllikki Forssell kävi Svenska teaternin 2-vuotisen teatterikoulun ja näytteli ruotsalaisessa teatterissa 1940-, 1980- ja 1990-luvulla.
Runoteos sisältää Bo Carpelanin runoja ja Pentti Sammallahden kuvia Helsingistä. Runot ovat teoksessa sekä alkukielisinä, että Caj Westerbergin suomennoksina. Sammallahden kuvat ovat eri vuosikymmeniltä: 1960-luvulta aina 2000-luvulle saakka.
Litmanen, Juha
Ferdinand Salokankaan jälleenrakennusajan arkkitehtuuri Rovaniemellä (Kansalaiskoulu ja opettajien asuintalo)
Suomenlinna Helsingin sisääntuloväylän varrella on yksi maailman suurista merilinnoituksista. Sen historia kietoutuu läheisesti Helsingin, Suomen ja Itämeren historiaan 1700-luvulta nykypäivään. Linnoituksella on ollut rooli kolmen sitä rakentaneen valtion Ruotsin, Venäjän ja Suomen puolustuksessa. Ainutlaatuinen sotilasarkkitehtuurin muistomerkki on yksi Unescon maailmanperintökohteista Suomessa. Suomenlinnan linnoitus on sovitettu saaren kallioiseen maastoon. Kokonaisuus muodostuu karusta rantamaisemasta nousevista puolustusvarustuksista ja niiden sisään jäävästä kaupunkimaisesta rakenteesta kivitaloineen, aukiosommitelmineen, puistoineen ja puutaloalueineen. Suomenlinnalle leimaa-antavia ovat 1700-luvun harmaakivilinnoituksen muurit, joita on yhä noin kahdeksan kilometriä. Saarten länsi- ja eteläsivua kiertää 1800-luvulla rakennettu maavallein ja tykkipatterein linnoitettu vyöhyke. Historiallisia rakennuksia on lähes kolmesataa. Kustaanmiekka ja Susisaari on rakennettu pääosin 1748-1756 suljetuiksi linnoituksiksi, joiden arkkitehtonisia huippukohtia ovat Kuninkaanportti Kustaanmiekalla ja Suuri linnanpiha Susisaarella. Kuninkaanportti, linnoituksen paraatisisäänkäynti, on maan huomattavin barokkiportaali ja Suuri linnanpiha merkittävin barokkiaukio. Linnanpihalla sijaitsee myös Augustin Ehrensvärdin hautamonumentti. Susisaaren 1700-luvun puolivälin jälkeen rakennetulla kuivatelakalla on ollut keskeinen asema linnoituksen historiassa ja se on tekniikan historian merkkisaavutuksia. Susisaaren linnoitusten lomassa sijaitsee jo 1700-luvun lopulla perustettu englantilaistyylinen puisto, ns. Piperin puisto. Isolla Mustasaarella on 1700-luvun lopun bastionien ja rantavarustusten lisäksi asuinkasarmeja, verstas- ja varastoalueita sekä venäläiskaudella rakennettujen kauppiastalojen rivi uusilla asuintaloilla täydennettynä. Saarella sijaitsee myös Suomenlinnan kirkko. Pikku Mustasaarella on suljettu bastionilinnake ja sen sisällä kasarmeja ja entisiä sairaalarakennuksia. Länsi-Mustasaaren 1700-luvun läntinen rintama on venäläisellä kaudella otettu osaksi uudistettua linnoitusvyöhykettä. Saaren kolme kasarmirakennusta ja leipomo ovat toteutuneita osia 1700-luvun aukiosommitelmista. Historialliseen linnoitusalueeseen kuuluvat lisäksi Harakka, Särkkä, Pormestarinluoto, Lonna ja Vasikkasaari, idässä Vallisaari, Kuninkaansaari ja Santahamina. Suomenlinnassa on myös Helsinkiin johtavan kaupunkiväylän merenkulkuun liittyvää rakennusperintöä, kuten kirkon torniin 1929 tehty lento- ja merimajakka. Suomenlinna on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue ja keskeinen osa merellistä Helsinkiä, joka on luokiteltu yhdeksi Suomen kansallismaisemista.
Ruotsi oli 1700-luvun alkupuolella Venäjää vastaan käymiensä sotien seurauksena menettänyt kaikki itärajan linnoituksensa. Valtiopäivät päätti 1747 rakentaa Suomen puolustuksen järjestämiseksi kaksi kaksoislinnoitusta: varikkolinnoituksen ja laivastotukikohdan Helsinkiin ja sen edustalla oleville saarille sekä rajalinnoituksen Degerbyhyn ja sen edustalle Svartholmaan. Linnoitustyöt aloitettiin 1748. Suunnittelutyö ja rakennustöiden johto annettiin everstiluutnantti Augustin Ehrensvärdille. Viaporin linnoitus rakennettiin kuudelle saarelle bastionijärjestelmää noudattaen. Rakentamisessa käytettiin hyväksi maaston muotoja, ja majoitustilat, makasiinit ja työpajat rakennettiin osaksi puolustusjärjestelmää. Päälinnoituksen muodostivat Kustaanmiekka, Susisaari, Iso Mustasaari, Pikku Mustasaari ja Länsi-Mustasaari. Ulkovarustuksina toimivat Särkkä ja Vallisaari. Suomenlinnan laivastotelakan rakentaminen aloitettiin 1750. Linnoituksen ensimmäinen rakennusvaihe päättyi 1788. Suomenlinna oli 1700-luvulla merkittävä kulttuurikeskus, jolla oli suuri vaikutus myös Helsingin ja koko maan elinkeinoelämään ja kivirakennustekniikkaan. Viapori piiritettiin Suomen sodassa ja se antautui Venäjälle 1808, minkä jälkeen linnoituksesta tuli venäläinen varuskunta. Venäläisen kauden alkupuolella Isolle Mustasaarelle rakennettiin ns. venäläinen varuskuntakortteli ja 1854 valmistui saaren ortodoksinen kirkko. Krimin sodan aikana 1855 linnoitusta pommitettiin, ja suuri osa sen rakennuskannasta vaurioitui pahoin. Sodan jälkeen venäläiset alkoivat linnoittaa saaren läntistä puolustusrintamaa maavallein ja raskain tykkipatterein. Linnoitustyöt toteutettiin vaiheittain 1850-luvulta 1880-luvulle. Sodan jälkeen rakennettiin myös kaksi uudentyyppistä, suurta kasarmirakennusta, Rantakasarmi ja Susisaaren varuskuntakasarmi. Venäläisen kauden loppupuolella Pikku Mustasaarelle rakennettiin sairaalarakennuksia. Isolle Mustasaarelle, Varvilahden rannalle, rakennettiin 1900-luvun alussa punatiilinen varikko- ja verstasalue. Venäläisen kauden puurakennuksista suurin osa tuhoutui, mutta Ison Mustasaaren ns. kauppiaskortteli säilyi. Länsi-Mustasaaren 1700-luvun linnoitus- ja rakennussuunnitelmista toteutui vain osa, ja venäläisellä kaudella saaren läntinen rintama liitettiin osaksi uudistettua linnoitusvyöhykettä. Itsenäistymisen jälkeen Viapori siirtyi puolustuslaitoksen hallintaan ja se otettiin varuskuntakäyttöön. Uuden nimensä Suomenlinna sai 1918. Kansalaissodan jälkeen saarilla oli pääkaupungin suurin ja pitkäaikaisin vankileiri. Merisotakoulu sijoitettiin entisen sairaalan tiloihin Pikku Mustasaarelle. Susisaaren telakka-alueella toimi sukellusvenelaivueen päätukikohta ja lentokonetehdas 1921-1936. Ortodoksinen varuskuntakirkko muutettiin luterilaiseksi kirkoksi 1928. Suomenlinna siirtyi siviilihallintoon 1973, kun puolustusministeriö luovutti alueen opetusministeriölle. Sen ylläpitoa, kunnostamista ja kehittämistä varten perustettiin Suomenlinnan hoitokunta. Suomenlinna hyväksyttiin Unescon maailmanperintölistalle 1991.
Uimarannantie
Liljeqvist, Bertel
Arrakoski-Mäkinen, Katriina
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuusarkisto
Tsiigatkaa joku heittää paskaa seinään, hyvä bore paha tsumba taivaaseen
Tavastian yläkerrassa Hämäläis-osakunnan tiloissa toimi 1980-90-luvuilla Backstage Club-niminen ravintola. Jaana Rinteen tekemä sanoitus kuvaa normaalia illanviettoa paikassa 1980-luvun puolivälissä
Antelan perhe ja Kristiina Andersson asuvat samassa Pietarinkadun huoneistossa.
Vinssivaja
Vetotelakka lienee rakennettu venäläisiä tykistöjoukkoja varten 1800-luvun lopulla. Vetotelakan vinssin entinen suojavaja oli rakennettu 1960-luvulla. Se oli pahasti lahonnut ja vaarallinen siinä työskenteleville.
Uudisrakennus Vanha vaja purettiin, ja tilalle suunniteltiin huoltorakennus, johon sijoitettiin myös peseytymis- ja toimistotilat telakan tarpeisiin. Hankkeen yhteydessä rakennettiin myös vesijohto- ja viemäriyhteys telakalle. Vinssikoneisto saneli rakennuksen sijoituksen jyrkästi nousevan kallion reunalle. Lämpimät toimisto- ja peseytymistilat rakennettiin kallion päälle teräspilareiden varaan kalliota säilyttäen. Ranta-alueen savimaalle sijoitettiin kevytrakenteinen vinssikoneen suojarakennus paaluttamatta, vaihtamalla maamassoja. Rakennus on jakautunut toiminnoiltaan ja sijainniltaan kahteen erilaiseen osaan. Tätä korostaa myös arkkitehtuuri: lämmin toimisto-osa on puuverhoiltu ja tervattu, vinssivaja galvanoitua peltiä. Samaa kaksijakoisuutta on korostettu kattomuodoilla. Toteutusaika: 1990-91 Kerrosala: 107 m² Huoneistoala 32 m² Tilavuus: 330 m³ Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtuuritoimisto Rainer Linderborg Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto P & T Jauhiainen Oy LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Timo Penttilä Ky Sähkösuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Teuvo Lukkari Piha- ja istutussuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Anja Pitkänen Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Susisaaren pienvenetelakan tarkka perustamisajankohta ei ole tiedossa, mutta se on merkitty jo vuoden 1899 karttaan, jolloin siitä käytetään nimitystä korjaustelakka. Suomalaisen kauden alun karttoihin on merkitty myös telakan konehuone ja vuodelta 1919 on maininta siitä, että siellä on ollut myös sähköinen vinssi. 1930-luvun alussa telakka kunnostettiin Valtion laivatelakan käyttöön. Telakka oli Valmet Oy:n käytössä vuoteen 1964, jolloin se vuokrattiin Merenkävijät ry:lle. Vuodesta 1968 telakka on ollut vuokrattuna yksityiselle yrittäjälle. 1930-luvulla kunnostettu vinssivaja purettiin 1960-luvulla ja korvattiin uudella kevytrakenteisella vajalla. 1980-luvulla se oli kuitenkin jo niin huonokuntoinen, että sen kunnostaminen ei enää ollut kannattavaa. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1918 B 2 Rakennusnumero vuonna 1927 B I 1 Lähteet: MV SL Valtion laivatelakan arkisto Merenkävijät ry:n vuosikirjat 1964-67 MV SL Kopio Sota-arkiston kartasta vuodelta 1899 SLHK suunnitelma-asiakirjat.
'Hän käveli ulos ja kulman ympäri, kohti Tavastia-klubia, vilkuilematta ympärilleen. Hen meni sisään ja suoraan takahuoneeseen, katsomatta ketään silmiin.' (s. 245)
Babylonian viimeinen keikka Tavastialla saa hyvän vastaanoton.
Kruunupyyn kirkko ympäristöineen ja Torgaren pappila (Torgaren pappila)
Prostituoiduksi paljastuvan nuoren naisen koti.
Mistä juontaa juurensa pääkaupunkimme nimi "Helsinki"? Tähän kysymykseen löytyy perusteellinen vastaus Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen sivuilta, josta yhteenveto: Helsinki perustettiin vuonna 1550 Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan käskystä. Aluksi kaupunkia kaavailtiin Santahaminan saarelle, mutta lopulta se päätettiin rakentaa Vantaanjoen suussa sijaitsevan kosken ääreen. Kosken nimi oli jo varhain, ilmeisesti ennen kaupungin perustamista ollut Helsingfors, mikä on Helsingin nykyinenkin virallinen ruotsinkielinen nimi. Paikalla sijaitsi tuolloin Forsbyn kylä, jonka nimi elää edelleen Koskelan kaupunginosan ruotsinkielisenä nimenä. Vaikka kaupungin virallinen nimi on alusta asti ollut Helsingfors, on sitä näihin päiviin asti nimitetty Uudenmaan ruotsalaismurteissa nimellä Helsinge, josta myös nimen suomenkielinen asu Helsinki on lainattu. Asu "Helsinki" vakiintui käyttöön 1800-luvulla. Senaatti muutti Helsinkiin lokakuussa 1819. Siitä lähtien suomeksi käännettyjen asetusten ja julistusten päiväyspaikaksi tuli ”Helsinki” tai ”Helsingin kaupungissa”. Ruotsinkielisissä asiakirjoissa oli kuitenkin yhä Helsingfors. 1820-luvulta lähtien suomenkielisissä kirjoissa on ollut painopaikkana Helsinki. Nykysuomen etymologisessa sanakirjassa mainitaan, että ”Suomen kirjakielessä Helsinki on nykymerkityksessään ensi kertaa mainittu Kristfrid Gananderin sanakirjassa vuonna 1786.” 1800-luvun lopulla nimi Helsinki alkoi olla vakiintunut. Siihen saakka nimessä oli kummitellut g-kirjain: Helsingi, kuten vielä viron kielessä kaupunki tunnetaan. Katso lisää: http://kaino.kotus.fi/www/verkkojulkaisut/julk125/helsinki/ http://kaino.kotus.fi/www/verkkojulkaisut/julk125/helsinki/helsingfors.shtml
Pollari, Jari
Kuka oli tämä Yrjö-Koskinen, jonka mukaan on nimetty katu Kruununhaassa? Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen (alun perin Georg Zakarias Forsman, kirjailijanimi Yrjö Koskinen) oli vapaaherra, senaattori, professori, historioitsija, poliitikko ja suomalaisuusmies. Hän syntyi 10. joulukuuta 1830 Vaasassa ja kuoli 13. marraskuuta 1903 Helsingissä. Lisätietoja hänestä löydät esimerkiksi seuraavista kirjoista: Kansallisgalleria. [2] : Demokratisoituva Suomi. (Weilin + Göös, 1996) Kemppinen, Lauri: Sivistys on Suomen elinehto : Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen kasvatusajattelu ja koulutuspolitiikka vuosina 1850-1882 (Turun yliopisto, 2001) Koskimies, Rafael: Nuijamieheksi luotu : Yrjö Koskisen elämä ja toiminta vuosina 1860-1882 (Otava, 1968)
Oleninin talo
Viaporin venäläisessä insinöörikomennuskunnassa työskennellyt insinööri Olenin rakensi talon vuonna 1911. Vuonna 1914 insinööri, nimineuvos Olenin muutti muurin nurkkauksessa olleen vajan pesutuvaksi. Rakennus jäi välillä Sotasaalis- Keskusosaston hallintaan, joka vuokrasi sen vääpeli Hjalmar Hansenille 1.9.1920. Pietariin muuttanut leski Aleksandra Alekseevna Olenina myi talon kuitenkin jo 1920-luvun alkupuolella J.A. Ilanderille. Nuohooja Olli Kokkonen asui perheineen talossa vuonna 1932. Ylikersantti Johannes Tuutti osti talon 1936 ja korjautti sen saman tien kolmeksi vuokrahuoneis­tok­si. Peruskorjausta tehtiin myös 1950-luvulla. Anne-Marie ja Heikki Hetemäki ostivat rakennuksen Johannes Tuutin pojalta Paavo Juhanilta 30.12.1988. Rakennus peruskorjattiin yhden perheen käyttöön vuosina 1989-1990 arkkitehti Matti Muoniovaaran suunnitelmien mukaan. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C I 88 Pihalla ollut vaja C II 89 Lähteet: MV SL Rakhist Linnanmäki, Seija, 1989. C 65. MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. KA VSA 15472 15900. Kuvat: MV SL Valokuva. MV SL Valokuva puretusta vajasta.
Ravintola Messenius
Suhteen selite ihmistä varten.
explation of relationship
suhteen selite
Ahvonen, Niko
Ammusvarasto Pitäjänmäen Pajakukkulalla räjäytettiin yöllä 27.8.1941. (Rislakki 1985, 28-29)
"Hagi istui viidennen kerroksen kaksion olohuoneessa. Kaksio kuulosti pieneltä, mutta tässä töölöläisessä asunnossa oli kuitenkin 76 neliömetriä. Kalustus oli melko karu. Olohuoneessa oli sohva, pöytä, televisio, stereot ja jalkalamppu." (s. 85)
Pesolan oikea käsi Hagi asuu Lutherinkadulla.
Ravintola Kosmos
Elokuvaa on kuvattu Wäinö Aaltosen ateljeen edustalla.
Kalliola
Finnilä, Sofia
Isku
Sinisalo, Veikko
Valkeakosken tehtaat ja yhdyskunta (Yrjölä)
Maunu Häyrynen: Tähtitorninvuoren maiseman historiaa
Perttulan erityisammattikoulu ja Alikylä muodostavat ajallista syvyyttä ja monipuolista asutus- ja rakennushistoriaa edustavan, poikkeuksellisen hyvin säilyneen kokonaisuuden Vanajaveden länsirannalla, laakealla niemellä Miemalan kylässä. Erityisammattikoulu ja sen edeltäjät ovat toimineet Perttulassa 1890-luvulta alkaen. Alueen alkuperäinen arkkitehtonimen ulkoasu on säilynyt hyvin. Lounaassa maisematilaa rajaa Hattelmalanharjusta etelään jatkuva selänne. Alueen rakennettu ympäristö muodostuu kahdesta kokonaisuudesta, avoimen viljelyaukean keskellä sijaitsevasta Miemalan Alikylästä ja harjun rinteeseen rakennetusta Perttulan erityisammattikoulusta. Miemalan kylätontti on niemen keskellä olevalla kumpareella, jonne johtaa laajan viljelyaukean halki kaksi pitkää puukujannetta. Kaksi kantatilaa, Juppala ja Tiirikkala, muodostaa edelleen tiiviin rakennusryhmän. Tilakeskusten nykyinen rakennuskanta on peräisin 1800- ja 1900-lukujen taitteesta. Kylälle tyypilliset tiiliset talousrakennukset on rakennettu 1900-luvun alkupuolella. Perttulan erityisammattikoulu sijaitsee Hattelmalan harjulla entisen Perttulan ratsutilan mailla. Rakennusryhmään kuuluu C.A. Edelfeltin suunnitteleman maaherra Rehbinderin huvilan ja siihen kuuluvien talousrakennusten lisäksi entisen tylsämielisten lasten kasvatus- ja opetuslaitoksen rakennuksia. Kartanon 1860-luvulla huvilaksi rakennettua päärakennusta ympäröi samanikäinen puisto. Valtaosa Perttulan puisesta rakennuskannasta on 1890- ja 1910-luvulta. Asuinrakennus Pakarila ja jyväaitta ovat Rehbinderin ajalta, talous- ja asuinrakennus Kuusistola ja Metsätalo 1890-luvulta. Oppilaitos ja oppilasasuntola Taimela ovat valmistuneet 1911.
Miemalasta tunnetaan useita rautakaudelle ajoittuvia muinaisjäännöksiä, kaksi muinaislinnaa, rautakautinen asuinpaikka sekä useita kuppikiviä. Kuppikivien poikkeuksellisen suuri määrä viittaa erityiseen kulttikäyttöön rautakaudella. Läheisellä Hakovuorella oli muinaislinna. Kirjallisissa lähteissä Miemalan kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1383. Keskiajan ja uuden ajan taitteessa kylässä oli seitsemän taloa. Isojako suoritettiin 1780-luvulla. Perttulan tila oli alkujaan kruunun ratsutila. Isossajaossa kantatila Perttula halottiin Hieta-Perttulan ja Kylä-Perttulan tiloiksi. Hieta-Perttulan osti Hämeen läänin maaherra, paroni Otto Karl Rehbinder 1857. Rehbinder rakennutti 1860 huvilamaisen, rapatun päärakennuksen arkkitehti C.A. Edelfeltin piirustusten mukaan. Keisarillisen senaatin myöntämällä luvalla maisteri Edwin Hedman perusti 1890 tylsämielisten lasten kasvatus- ja opetuslaitoksen, joka oli ensimmäisen suomenkielinen kehitysvammalaitos. Laitos toimi aluksi Helsingin Kalliossa Hernbergin huvilassa. Hedmanit ostivat Rehbinderiltä Perttulan 1891, jonne laitos siirrettiin. Aluksi kasvatuslaitos toimi vanhassa huvilarakennuksessa. Oppilasmäärän kasvaessa laitosta laajennettiin 1896 kahdella uudisrakennuksella (Metsätalo ja Kuusistola), joiden suunnitelmat laadittiin yleisten rakennusten ylihallituksessa. Suomen valtio lunasti tilan 1909 Hedmanneilta. Tämän jälkeen päärakennusta korotettiin, rappaus poistettiin ja talo vuorattiin vaakalaudoituksella. Lisäksi rakennettiin varsinainen oppilaitos ja oppilasasuntola Taimela. Sota-aikana Perttula toimi sotasairaalana. 1947 nimeksi muutettiin Perttulan koulukoti. Uuden vajaamielislain jälkeen nimeksi tuli 1958 Perttulan keskuslaitos. Perttulassa harjoitettiin mm. karjanhoitoa ja maanviljelyä, tehtiin erilaisia käsitöitä kuten suutarintöitä ja kudontatöitä. Kouluikäiset lapset saivat kouluopetusta. Ammattikurssit alkoivat 1960-luvulla ja 1976 laitoksen nimeksi tuli Perttulan ammatillinen koulutuskeskus. Perttulan erityisammattikoulu nimi otettiin käyttöön 1986. Perttulan erityisammattikoulu ja Kiipulan ammattiopisto yhdistyivät 2009.
Perttulan oppilaitos ja Miemalan Alikylä
Luotsikatu 16
Orapihlajatie
Kastelholmantie
Valtioneuvoston juhlahuoneisto Smolna
Lekman, Vilho
Villa Kronberg
Pyykkö, Marja
Bastioni Kunnia
Bastioni Kunnia on osa Susisaaren ulointa puolustusvyöhykettä, sen itäistä osaa. Se on vanhin osa kokonaisuudesta, jonka muodostavat bastionit Kunnia ja Hyve ja raveliini Hyvä Omatunto. Ensimmäinen luonnostelma kyseisiä varustuksia varten on esitetty vuoden 1750 yleiskartassa, mutta rakennustyöt käynnistyivät hyvin hitaasti samalla kun suunnitelmat muotoutuivat. Vuonna 1754 aloitettiin kurtiinimuurin Kunnia-Hyve muuraus ja muuraustyöt bastioni Kunnian kärjessä. Pommerin sodan aiheuttama rakennustöiden supistaminen pitkitti bastionin valmistumista aina vuoteen 1757, ja vielä tämän jälkeenkin se oli keskeneräinen ampumatasojen ja muuriharjojen osalta. Bastioni Kunnian oikeaan siipeen rakennettiin viisi holvattua kasemattia, joissa oli suuret ampuma-aukot nylyisen Piperin puiston suuntaan. Oikean siiven harmaakivisessä rintavarustuksessa oli viisi tykkiaukkoa samoin kuin kurtiinimuurissa Hårleman-Kunnia . Siiven pohjoisimmasta kasematista oli pääsy suoraan ulos ts. puolustusmuurin avoimelle edustalle, mikä on poikkeuksellinen piirre Viaporin alkuaan hyvin suljetussa puolustusjärjestelmässä. Bastionin vasen siipi rakennettiin suureksi osaksi kallioseinämää hyväksi käyttäen niin, että eskarpoidun kallion jatkeena oli tiilinen rintavarustus, jossa oli seitsemän tykkiaukkoa ja yksi mörssäriaukko. Ampumatasanne muodostettiin suoraan kallion päälle. Kurtiinimuuri Kunnia-Hyve oli harmaakivimuuri, jossa oli kapea, holvattu käyntiportti ja kivääriaukotus sen molemmin puolin. Bastionin viimeistelytyöt suoritettiin vasta 1770-luvun alussa, jolloin ampumatasanteet saivat maapeitteen ja turvetuksen ja ampuma-aukot ja muurinharjat viimeisteltiin. Oikean siiven kasematteja käytettiin jo 1750-luvun lopulla varastointiin ja niihin rakennettiin puuhyllyt. Venäläisen kauden alkupuolen piirustuksiin bastioni Kunnian suuret tykkiaukot on merkitty umpeenmuuratuiksi ja ne on muutettu kolmeksi kivääriaukoksi. Muutos lienee tehty jo ruotsalaisten toimesta, mahdollisesti vasta 1800-luvun alussa. Vuosina 1841-42 bastionin oikea siipi katettiin peltikatolla ja tilat otettiin käyttöön tykistön pajaksi ja työkaluvarastoksi. Siiven alkuperäinen sisäänkäynti muurattiin umpeen tiilellä ja varustettiin ikkunalla ja kasemattiin avattiin uusi oviaukko, joka aukesi bastionipihalle päin. Bastionin oikean siiven peltikatto purettiin Krimin sodan aikana ja ampumatasanne varustettiin vahvistetulla suojakatolla, joka poistettiin vuonna 1863 ja bastioniin tehtiin uusi katto. Vuonna 1869 pajassa ja työkaluverstaassa tehtiin täydellinen korjaus, jonka yhteydessä uunit ja piiput uusittiin. Vuonna 1910 paja varustettiin voimavirtalaittein. Rakennusta käytettiin pajana aina venäläisen kauden loppuun saakka. Suomalaisen kauden alussa bastioni Kunniaa käytettiin varastona. Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta bastionia korjattiin 1930-luvulla. Tällöin purettiin mm. venäläisen pajan muurin ulkopuoliset savupiiput ja avattiin oikean siiven päädyn umpeenmuurattu oviaukko..Ampumatasanteelle rakennettu varastorakennus sen sijaan jätettiin purkamatta. Valtion poliisikoulun toimiessa rakennuksissa B 42 ja B 44-45 sitä käytettiin ampumaratana. Pahoin rapistunut vaja purettiin vuonna 1969. Vuosina 1971-75 suoritetun restaurointityön yhteydessä koko varustus palautettiin aukotuksia myöten ruotsalaisaikaiseen asuunsa. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1927 B I 27 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 10a, 14 -28a, 32-34 KrA V 13, 16, 27, 93, 94, 100, 102, 128, 164, 184, 204, 347, 374, KrA Fästningrelationer 1753-1808, Sveaborgsinventariet 1766 MV SL VIK 614-640, 654-656
Arvo Turtiaisen muistomerkki
He eivät joutuneet pysähtymään Runeberginkadunkaan valoissa, olivat kai jonkin vihreän kaupunginhengettären suosiossa. Raitsikkakiskot vain ropisivat renkaissa kun he laskettelivat niiden yli. -Ei tuommoisia kyllä opetettu. Heti ton sinisen pakun jälken oikealle ja ollaan Välskärinkadulla. -- Talon edessä oli nurmen kattama pihakaistale - sinänsä melkoinen harvinaisuus keskustassa - ja västäräkki liipotti pyrstöään sen reunakivetyksellä. Harjunpää vilkaisi ylöspäin, sinne jonnekin minne talo katosi, mutta ei osannut päätellä mitään, näki vain pelkkää tummaa seinää ja umpimielisiä ikkunoita. (s. 71 - 72)
Harjunpää ja Goljanoffin saavat tutkiakseen henkirikoksen Välskärinkadulla.
Istuin naiseni kanssa Eduskuntatalon puistossa, me katselimme, kuinka kansanedustajat kulkivat ohitsemme. Oikeistolaiset käyttivät polun oikeata laitaa. Naiseni sanoi: Anna minulle lisää mietoa valkoviiniä. ...vasemmistolaiset käyttivät polun vasenta laitaa. Naiseni sanoi: Anna minulle lisää mietoa punaviiniä.
Fennian tupakkatehdas
"Tuomarinkylän kartanon tummassa huoneessa johdot kiersivät lattioita kuin käärmeet, valoja asenettiin katonrajaan, ihmiset hääräsivät ja hosuivat. Tuottaja Al Ruddy ihmetteli, miten monta ihmistä tarvitaan ennen kuin hautausurakoitsija saa tahtonsa läpi." (s. 154)
Kartanossa kuvataan Kummisetä-elokuvan yhtä kohtausta.
Pyynikinrinne on edustava 1900-luvun alkupuolella rakennettu kaupunginosa. Länsiosa on yhtenäinen Lars Sonckin 1903 laatimaan asemakaavaehdotukseen perustuva puutarhakaupunginosa, jonka rakentamisessa on edellytetty edustavaa ulkoarkkitehtuuria. Pääosa Pyynikinrinteen rakennuskannasta on 1920-luvulta olevaa puurakentamista klassisin piirtein. Monet huvilamaisista taloista ovat kaupunginarkkitehti Bertel Strömmerin ja arkkitehti Birger Federleyn piirtämiä. Joukossa on myös sosiaalista asuntotuotantoa edustavia rakennuksia. Näyttävin osa taloista on Palomäenkadun länsipuolella olevia jugendvaikutteisia, kookkaita yhdenperheen huviloita terassoituine pihoineen. Palomäentien varrella ja Kisakentänkadulla on rivistö puisia aumakattoisia kaksikerroksisia asuintaloja. Alueen itäosassa on useita julkisia tiloja samalta aikakaudelta; Heinätori, Pyynikintori, vaakahuone, kouluja, urheilukenttä, sairaala ja ajalle tyypillinen korkeista kerrostaloista muodostuva umpikortteli. Erityisesti Pyynikintoria rajaavat suuret koulu- ja asuinrakennukset muodostavat edustavan torimiljöön.
Tampereen kaupungin kaunistuskomitea ehdotti 1900, että Pyynikin alueen suunnittelemisesta järjestettäisiin kilpailu. Arkkitehti Lars Sonck voitti kilpailun ja sai tehtäväkseen laatia VII kaupunginosan asemakaavan. Kaupungin rakennuskonttori viimeisteli kaavan, joka vahvistettiin 1907. Sen mukaisesti toteutettiin Pyynikinrinteen alueen etelä- ja lounaisosien kymmenkunta korkealuokkaista, puurakenteista yhden perheen taloa. Kaupunginosan asemakaavaa muutettiin 1919, missä yhteydessä Sonckin suunnitelmaa yksinkertaistettiin huomattavasti. Uuden kaavan toteutus käynnistyi välittömästi sen vahvistuttua. Tontteja luovutettaessa edellytettiin, että Pyynikinrinteen talojen tuli olla edustavia ulkonäöltään. Alueen ensimmäiset talot rakennettiin arkkitehti Birger Federleyn piirustusten mukaan Palomäentien varrelle. Pääosa alueesta rakennettiin 1920-luvulla ja suurimman osan rakennuskannasta suunnitteli arkkitehti Bertel Strömmer. Strömmerin ja Birger Federleyn ohella muita suunnittelijoita olivat Arvo Eränen, Frans Jousi, Heikki Tiitola. Yksittäisistä edustavista rakennuksista voidaan mainita 1923 valmistunut klassistishenkinen Pyynikinlinna (Jarl Eklund), renessanssihenkinen apteekkari Haapasen asuinrakennus vuodelta 1929 (Veikko Kallio) ja funktionalistishenkinen piispantalo vuodelta 1939 (Gunnar Wahlroos).
Pyynikinrinne
Paasonen, Markku
"Suhoenn käveli Sörkan porttitalosta kohti varsinaista jykevää, punatiilistä vankilarakennusta. Siilitukkainen, siniseen univormuun pukeutunut vartija asteli vieressä puoli metriä edellä. Suhonen ei tarvinnut opastusta, vaan ovien avaajaa." (s. 69)
Täällähän kolmannes Suomen pahimmista rosvoista majailee.
Säynätsalon teollisuusyhdyskunta (Muuratsalon huvila)
Salpalinja (Juvola)
Johannes Calonius asuu Punavuoressa. Punavuoressa sijaitsevat myös pahamaineiset Antipoffin vuokrakasarmit.
Aspelin-Haapkylä, Eliel
And you can take it easy, or take it hard movin' down the Esplanade in those everlovin' Helsinki nights
Stockmann
'Kluuvi on Helsingin liike-elämän keskus, josta löytyy useita edustavia rakenuksia vuosilta 1930 - 55. Kävelyretki alkaa Unioninkatu 40:stä Metsätalolta (1939), jonka Jussi Paatela (1886 - 1962) suunnitteli.' (s.37)
Virtanen, Veltto
Tarina lähtee liikkeelle Koskelan varikolta lähtevästä bussista 67, jonka kyydissä istuu María Grez.
Otavan kirjapainokylä on ainoalaatuinen esimerkki maaseudulle rakennetusta kirjapainolaitoksesta ja sen asuinyhdyskunnasta. Keuruun Rautolahden rannalla sijaitseva Otavan kirjapaino ja sen asuntoalueet 1950-luvun alkupuolelta kuvaavat teollisuuden synnylle luonteenomaista tapahtumasarjaa maaseutupaikkakunnalla sekä jälleenrakennuskauden rakentamistapaa. Pääosa Otavan rakennuksista on eri puolille Suomea toteutettujen yhtenäisten teollisuusyhdyskuntien luottosuunnittelijan arkkitehti W.G. Palmqvistin käsialaa. Otavan asuinrakennukset ovat puisia tyyppitaloja, joita jälleenrakennuskaudella ryhdyttiin suunnittelemaan mm. pienille teollisuuspaikkakunnille. Otavan asunnot on järjestetty hierarkisesti alueen läpi kulkevan raitin varrelle. Kirjapainokylän nelitaloissa perinteinen työväenasunnon huone ja keittiö on kasvanut useamman huoneen rivitaloasunnoksi. Hallintorakennuksena ja ruokalana on 1950-luvun punatiilinen kirjapainorakennus, johon liittyy teollisuushalli. Alueen pohjoisreunalla on Otavan kirjailijan Olavi Paavolaisen rakennuttama huvilarakennus.
Otava-kustannusyhtiön kasvava liiketoiminta keskitettiin kustannuksiltaan edulliselle maaseudulle hyvien kuljetusyhteyksien päähän. Tuotantolaitosta varten ostettiin Keuruun Rautoniemen maatila, jonka pihapiiriin rakennettiin tehdas- ja asuntoalue arkkitehti W.G. Palmqvistin 1947 tekemän kokonaissuunnitelman pohjalta. Otava rakennutti alueelle 1947 maantien ja rautatien pistoraiteen 1951. Kirjapaino aloitti toimintansa 1955, mihin mennessä valmistuivat tehdasrakennukset ja 10 satulakattoista neljänperheen asuintaloa, kaksi vierastaloa, neljä työnjohtajille tarkoitettua kahdenperheen asuinrakennusta sekä paikallisjohtajan asunto. Keuruulla työskentelivät ja asuivat monet Otavan taiteilijat ja kirjailijat (mm. Einari Vuorela, Lauri Santtu, Onni Oja jne). Kirjailija Olavi Paavolainen oleskeli Keuruulla 1946-1962. Paavolainen rakennutti kirjapainon lähelle 1949 arkkitehti Laila Niemiojan suunnitteleman huvilan, jossa oli vaikutteita perheen Terijoen huvilasta.
Otavan kirjapainokylä
Haloniemen huvilat
Länsi-Turunmaan saaristoasutus (Kolko)
Herttoniemen yhteiskoulu
Elias Lönnrotin patsas
Puhoksen historiallinen teollisuusympäristö (Puhoksenkoski)
Vuonna 1999 perheenäiti surmataan järjettömästi metrossa. Viisi vuotta myöhemmin perheenisä ottaa yhteyttä vanhaan ystäväänsä ja ryhtyy järjestämään kostoa vankilasta vapautuville tappajille. Tappaja, toivoakseni on nyky-Helsinkiin sijoittuva rikosromaani. Se on nopealiikkeinen ja rehellinen kertomus alkoholismista, anteeksisaamisesta ja aidosta välittämisestä. (takakansiteksti) “Antti Tuomaisen esikoisteos Tappaja, toivoakseni perää oikean elämän oikeita kysymyksiä, ja on siksi ilahduttavan vakavamielinen. …Kielellisesti Tuomainen on vähintään yhtä etevä kuin moni rikosromaanien myyntitykki…” -Antti Majander / Helsingin Sanomat “Tuomainen kehittelee mielenkiintoisia pohdintoja. Kirja on sujuva esikoinen… …ehdottomasti lukemisen arvoinen. Lopun kiihkeätempoinen juonikuvio virkistää” -Marja Aaltio / Alma Median maakuntalehtien yhteinen kulttuurisivu “Tappaja, toivoakseni on totutusta poikkeava rikosromaani. Näkökulma on päähenkilön ja kirjassa on vahva helsinkiläinen miljöökuvaus. Muut romaanihenkilöt nähdään ja rakennetaan Anton kautta. Teoksessa on artosalmismaista Helsingin kovan (nyky)todellisuuden kuvausta ja tiettyä pessimismiä. Romaani on Tuomaisen esikoinen ja erinomainen osoitus hänen kirjailijan lahjoistaan.” –Olli Mäkinen / Pohjalainen “… teos on selvästi enemmän kuin kovaksi keitellyn dekkarin sormiharjoitus. Siis tervetuloa alalle, uusi suomalainen tekijä.” -Heikki Ollikainen / Ruumiin kulttuuri www.helsinkikirjat.fi
Laivavarvi
Vanha Vaasa ja Mustasaaren kirkko (Vanhasatama)
Helsinki - kaupunki graniittisilla juurilla, avaralla niemellä
Helsingin muuttuvat kasvot. 4 : Hämeentie
Joutsan kirkonkylän vanha keskusraitti, Jousitie, edustaa 1930-luvulla alkanutta kirkonkylien urbanisoitumisvaihetta. Jousitien varressa tämän vaiheen rakennuskanta on hyvin säilynyt. Jousitie muodostaa yhtenäisen tienäkymän pitäjän kirkon ja Joutsansalmen välisellä tieosuudella. Vanhimmat liiketalot raitin varrella ovat 1910-luvulta. 1930-luvulta lähtien rakennetut liike- ja pankkirakennukset reunustavat katutilaa niin, että muodostuu selkeä, rakennusvolyymeiltään yhtenäinen raittinäkymä. Vaiheen rakennuskanta on yleensä jo hävinnyt kirkonkylistämme 1960- ja 1970-luvulla uudenlaisen liikerakentamisen tieltä. Joutsassa keskustaajaman kauppakeskus ja uudet toiminnot on kuitenkin rakennettu Jousitien länsipuolelle, mikä on tehnyt mahdolliseksi raittirakenteen säilymisen. Kirkkomaalla sijaitseva Joutsan puukirkko on rakennettu Heikki Salon johdolla 1812-1813. Muodoltaan kirkko on tasavartinen, sisäviisteinen ristikirkko, jonka ristikeskuksesta kohoaa kaksitoistakulmainen attikaosa, jonka laella on kahdeksankulmainen lyhty. Erillinen, puinen kellotapuli vuodelta 1820 on sisustettu kirkkomuseoksi. Vanha seurakuntatalo on vuodelta 1938. Joutsansalmen pohjoisranta satamineen on puistomainen vyöhyke.
Joutsa kuului keskiajalla Sysmän suurpitäjään. Joutsa muodostettiin Hartolan kappeliseurakunnaksi 1784, jolloin Hartola itsenäistyi Sysmästä. Joutsan seurakunta itsenäistyi 1860. Joutsansalmen ja Venetien alue oli alun perin joutsalaisten käsityöläisten asuma-aluetta. Tuosta asutuksesta ei enää ole yhtään rakennusta jäljellä. Jousitien varsi alkoi rakentua kaupan ja palvelujen kaduksi viimeistään 1930-luvulla. Kuntalassa toiminta alkoi jo 1800-luvun lopulla, jolloin kunnantuvassa pidettiin kunnallislautakunnan kokoukset, rippikoulua ja postitoimistoa. Säästöpankki perustettiin Joutsaan 1895 ja Puistola-niminen rakennus palveli 1930 Maatalouspankkina. Jukola eli Joutsan suojeluskunnan talo vihittiin käyttöön 1941.
Joutsan Jousitien keskusraitti
"Helsingin teatterirakennus" (Helsingfors Tidningar 95/1.12.1849), Topelius kertoo kirjoituksessaan teatterirakennuksen laajentamisesta kahdessa vaiheessa 1840-luvulla.
Nokeloiden ensimmäinen koti Helsingissä 1960-luvun alussa oli Kustaankadulla.
Kustaankatu
Kononen asuu Kruununhaassa ja siellä ovat hänen kantakapakoistaan Kolme Kruunua ja Kolme Liisaa.
Aavasaksan kruununpuiston matkailurakennukset
Tuomarinkartano
Milloin Kaisaniemen metroasema avattiin? Asema avattiin 1. maaliskuuta 1995, ja sen on suunnitellut arkkitehtitoimisto Kontio-Kilpi-Valjento Oy. Kaisaniemi sijaitsee 597 metrin etäisyydellä Rautatientorin metroasemasta ja 916 metrin päässä Hakaniemen metroasemasta osoitteessa Vuorikatu 12. Asema sijaitsee 27 metriä maanpinnan ja 22 metriä merenpinnan alapuolella. Lähde: http://fi.wikipedia.org/wiki/Kaisaniemen_metroasema
Räikkä, Tanjalotta
Mika Waltari asui Sampsassa lapsena. Kirjassa ote Waltarin muistelmista.
'Kohdatessaan ensimmäistä kertaa Jouni Mannerin Ariel sai selkäänsä. Pahoinpitely tapahtui loppukesästä autiotontilla Hämeentien ja Neljännen linjan risteyksessä, oli ilta, auringonlasku oli kylmä ja hehkuva, ja lamput oli jo sytytetty satoihin ikkunoihin Linjojen ja Haapaniemenkujan ja Kaikukujan varrelle.' (s. 10) 'Jouni ja Ariel olivat ystävystyneet aikaisemmin, eräänä sateisena sunnuntaina lokakuussa. Silloin oli kukunut pari kuukautta siitä, kun Jouni pieksi Arielin autuitontilla Hämeentien varrella. Arkipäivisin he eivät olleet missään tekemisissä keskenään Aleksis Kiven koulussa, jylhässä 30-luvun rakennuksessa joka kohosi kukkulalla Brahen kentän yläpuolella, eivät koulun käytävillä eivätkä urheilukentällä, jolla eri-ikäiset oppilaat urheilivat tai vain lorvailivat koulupäivän jälkeen. -- Mutta nyt oli siis sunnuntai-iltapäivä, aamun raskas sade oli kutistunut pieneksi tihkuksi, ja Jouni Manner lampsi Toista linjaa alas niin paljon rasvaa huolellisesti kammatuissa hiuksissaan, että ne hylkivät jokaista sadepisaraa. Porthaninkadun mäessä, heti uusien yhdeksänkerroksisten talojen jälkeen, hän oli kuulevinaan musiikkia. Joku soitti kitaraa avoimessa ikkunassa, kovaa ja rytmikkäästi, se kuulosti melko hyvältä. Talon numero yksitoista pohjakerroksen ikkuna oli auki. Musiikki tuntui kantautuvan sieltä, ja koska Jouni piti itseään Karhupuiston ja Hampparilaakson ja Hakaniemen torin välisten kulmien pomona, hän heilautti itsensä muitta mutkitta ikkunapellille ja kurkisti sisään.' (s. 34 - 35) 'Jounilla oli ollut auto keväästä lähtien, hän oli ostanut Fiat600:n huhtikuussa ja alkanut katsella heti asuntoja. Hän oli etsinyt niitä myös Elinan puolesta, vaikka Elina oli itsepintaisesti väistellyt puheenaihetta. Jouni oli jatkanut äitinsä pehmittämistä, ja hänellä oli siihen hyvät syyt. Castréninkatu 14:n ja Tuloksen talo kadun toisella puolella olivat korttelin viimeiset puutalot, purkutuomiot ja häädöt saattoivat tulla koska tahansa. (s. 240)
Varsinkin teoksen alkupuolelle liikutaan Kallion maisemissa, jossa myös keskeiset päähenkilöt, Jouni ja Ariel tapaavat ensimmäistä kertaa.
Kiilan kylässä on säilynyt edustava ryhmäkylämiljöö, jossa talonpoikainen rakennuskanta on 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Kemiön pohjoisosassa, ns. Suomenkulmalla, sijaitseva Kiilan kylä ja lähipellot muodostavat laajan, mäkiharjanteisiin rajautuvan maiseman. Tilakeskukset ovat säilyneet vanhoilla kylätonteilla. Kylän rintapelto on raivattu merenlahtien väliselle kannakselle ja itse kylä on keskittynyt kyläpellon pohjoislaidalla olevalle matalalle harjanteelle.
Kiilan kylässä oli 1560-luvulla kuusi taloa. Kemiö oli 1500-luvun puolivälissä yksi maan suuriimista pitäjistä, jossa oli noin 550 taloa, näistä suurin osa pitäjän yläosissa. Varsinais-Suomen pitäjistä vain Kalanti oli yhtä väkirikas, koko maassa vain muutama pitäjä. 1540-luvun maakirjoista ilmenee, etta maanviljelyllä oli Kemiössä jo tuolloin pitkät perinteet. Kemiö kuului muun Varsinais-Suomen ohella perinteisen maanviljelyn kaudella maan parhaiten menestyneisiin maatalousalueisiin.
Kiilan kylä
Kesti, Jasse
Mannerheimintie 94
"Koska Karhupuisto kävelee kirjastoon/ koska koska käveleminen suunnaton/ kuin vaahteran alla lainattu sana/ suunnattu kosketus suun takana/ koska yksinhän me kaikki kuin kaukaiset kävyt/ joissa sielua nimeksi asti juuri/ kaukana Karhupuistosta joka kävelee--" (runosta Koska sinä, s. 34)
Kärkelän ruukinalueella on kujien varrella säilynyt poikkeuksellisen runsaasti työväen asuinrakennuksia, jotka muodostavat hyvin säilyneen ja intensiivisen 1800-luvun ruukkiyhdyskuntaa kuvastavan kokonaisuuden. Kärkelän ruukki liittyy Varsinais-Suomen itäosien ja Länsi-Uudenmaan ruukki- ja teollisuushistoriaan. Kärkelän kuparisulatto on perustettu noin viiden kilometrin päässä sijaitsevan Orijärven kuparikaivoksen malmin käsittelyä varten. Sikajärvestä Kurkelanjärveen laskevan Saukon- eli Kärkelänjoen varteen syntynyt Kärkelän ruukki on tiivis ruukkiyhdyskunta. Ruukkiyhdyskunnan alueella on jäljellä toistakymmentä työväenasuntoa, joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Pääosa punamullatuista hirsirakennuksista sijaitsee lehtevien ruukinkujien varsilla. Jokiuoman etelärannalla on 1900-luvun alkupuolella rakennettu tilanhoitajan mansardikattoinen asuinrakennus. Ruukin tuotantorakennuksista on säilynyt vain hirsirakenteinen 1800-luvun alkupuolen paja joen pohjoisrannalla. Kosken pohjoisrannalla on nähtävillä myös kolmen pasutushuoneen pohjat sekä 1960-luvulla puretun myllyn kivijalka. Kärkelän ruukinkartano siipirakennuksineen sijaitsee Orijärven kaivokselta Kärkelään kulkevan tien varrella. Taitekattoinen kaksikerroksinen päärakennus on vanhimmilta osiltaan vuodelta 1786 ja rakennuksen päätyihin on lisätty huoneita 1845 ja 1854. Kaivostoiminnan päätyttyä 1880-luvulla Kärkelä on ollut Fiskars-yhtiöön kuuluva maatalouden mallitila. Joen pohjoisrannalla on kookas 1921-1923 rakennettu navetta. Myös vastapäätä ruukinkartanoa, entisellä tallin paikalla, seisova klassistinen tiilimakasiini vuodelta 1935 kuuluu Kärkelän maanviljelysvaiheeseen. Kosken partaalla, entisen kuparihytin kivijalalla on kookas mylly- ja puimalarakennus. Sahakoskella ruukin koillispuolella on työväenasuntoja ja sahan rauniot. Pohjoisrannan entisessä sahanhoitajan asunnossa on toiminut Kärkelän koulu vuoteen 1939 asti. Paikalla ovat säilyneet myös 1900-luvun alkupuolella rakennettu pieni voimalaitos, voimalaitoksen hoitajan mansardikattoinen asunto sekä korkeille betonijalustoille nostettu puinen voimaränni.
Orijärven kaivoksen malmin käsittelyä varten rakennetun Kärkelän kuparisulaton perusti tukholmalainen kauppaneuvos Robert Finlay 1766. Paria vuotta aiemmin, 1764, hän oli ostanut puolet Orijärven kuparikaivoksesta. Myöhemmin Kärkelän omistus oli Fiskarsin ruukilla. Kärkelänkoskessa oli vanhastaan saha. Kupariruukin toiminta alkoi 1766. Kärkelästä raakakupari kuljetettiin ensimmäisten 16:n vuoden ajan Ruotsin Avestaan jalostettavaksi. Aluksi myös kaikki työntekijät tulivat Ruotsista, mutta pian Kärkelään syntyi ruukkiyhdyskunta. Vuonna 1792 Kärkelässä työskenteli 26 miestä. Vuonna 1781 Kärkelän hyttiä laajennettiin ja rakennettiin raakakupariuuni. Orijärven kaivoksen toiminta väheni 1800-luvun loppupuoliskolla, eikä Kärkelän 1812 palanutta hyttiä rakennettu uudelleen kuin vasta 1819-1820. Orijärven kaivostoiminta tehostui ja oli laajimmillaan 1820-luvulla, kunnes väheni jälleen 1840-luvulta alkaen. Sulatus Kärkelässä loppui 1882. Sen jälkeen Kärkelästä tuli Fiskarsin ruukin ulkokartano, jossa harjoitettiin maanviljelystä ja karjanhoitoa. 1900-luvun alussa Kärkelässä oli 23 torppaa. Kärkelään rakennettiin 1911 voimalaitos, joka toimitti 1907 uudelleen avatulle Orijärven kaivokselle sähköä.
Kärkelän ruukkiyhdyskunta
Vuoristo, Sari
Sammatintie
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Rönnskär, majakkasaari)
Tekijä
Vaja B35
Vajan B 35 historiaa paraatikentän laidalla voidaan seurata aina vuoteen 1811 asti. Vaja on kokenut kuitenkin niin paljon muutoksia, että sen rakennusvuotena on pidettävä vuotta 1868, jolloin se siirrettiin nykyiselle paikalleen bastionien Hårleman ja Kunnia välisen tien varteen. Vajan korkea keskiosa on peräisin vuodelta 1859, jolloin talo vielä oli paraatikentän laidalla. Keskiosan pääty suuntautui kentälle päin, keskellä oli leveä pariovi ja käyntiluiska. Oven molemmin olivat pienet pyöreät ikkunat. Vajan keskiosa oli lämmitettävä. Vajan keskiosan lisäksi myös eteläinen katos siirrettiin paraatikentän laidalta. Kapea sola rakennettiin erottamaan keskiosan ja eteläisen katoksen välille. Katokseen rakennettiin seinät siirron yhteydessä. Pohjoinen katos rakennettiin vuonna 1868 uudisosana kiinni keskiosaan. Vajaa käytettiin palokaluston, rekien ja sammioiden säilyttämiseen. Vuonna 1893 uuni muurattiin uudelleen ja yläpohjarakennetta tuettiin. Vuosisadan alussa 1901 uusittiin välipohja palkkeineen ja katoksiin asennettiin huopakatot. Suomalaisen ajan alussa vaja oli puuvajana. Uunin purkamisajankohta on epäselvä. Viime aikoina vajaa on käytetty autotallina. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1869 lähtien N 41 Vuonna 1929 rakennusnumero B II 41 Lähteet: MV SL Rakhist Tillander, Margaretha, 1972. Vaja B 35:n rakennushistoriallinen katsaus. MV SL VIK B 4 21 23 59 60 76 85 90 106 107a 1222 1230. VA VSA 17044. Kuva: MV SL VIK B 1225 vuodelta 1868.
Svenska normallyceum
Sjögårdin kartanoympäristö puistoineen ja puutarhoineen kuvastaa kartanoarkkitehtuurin ja puutarhasuunnittelun vuosisataista historiaa, jota leimaa etenkin 1900-luvun rakennusvaihe. Sjögård on tärkeä osa Pernajanlahden keskiajalta periytyvää kartanokeskittymää. Merenrannan tuntumassa oleva kartanon rakennusryhmä koostuu empiretyylisestä päärakennuksesta ja kolmesta päärakennuksen tyyliä noudattavasta flyygelirakennuksesta sekä syrjemmällä olevista tiilisistä talousrakennuksista. Asuinrakennusten yhtenäinen arkkitehtuuri on Lars Sonckin suunnittelemasta korjausvaiheesta 1920-luvulta. Kartanon koristepuutarha on Bengt Schalinin suunnittelema. Päärakennuksen keskiakselista johtaa merelle terassoitu keskikäytävä, jonka päätepisteenä on kaksi laiturille sijoitettua uimahuonetta. Sjögårdin, Tervikin ja Tjusterbyn kartanoiden rakennuskanta, puistot, puukujanteet ja viljelyalueet muodostavat keskeisen osan Pernajanlahden valtakunnallisesti arvokkaasta maisema-alueesta.
Sjögårdin rälssisäteri oli jo keskiajalla asumakartano. Seuraavilla vuosisadoilla siihen liitettiin useita muita rälssitiloja. Kartano on 1500- ja 1600-luvulla ollut mm. Fleming-, Wildeman-, Ståhlhandske- ja Creutz-sukujen omistuksessa. Kartanon päärakennus on todennäköisesti peräisin 1850-luvulta.
Sjögårdin kartano
Yleisradio, Radiokatu 5
Meilahden kirkko
Teeman nettisivuilla kerrotaan Helsingin olympialaisten olympiafanfaarista ja -hymnistä mielenkiintoisesti. Kun J. K. Paasikivi avaa kisat ja orkesteri aloittaa soittonsa, soittaako se fanfaarin vai hymnin? Tämä kappale soi usein televisiossa Helsingin olympiakisoista puhuttaessa. Antero Raevuoren kirjassa Viimeiset oikeat olympialaiset (Gummerus 2002) kerrotaan kellon tarkkuudella avajaispäivän 19.7.1952 tapahtumat. Kello 14.22 presidentti Paasikivi julistaa viidennettoista olympialaiset Helsingissä avatuiksi. Salkoon nousee olympialippu. Soittokunta soittaa olympiafanfaarin.
Nyynäisten kartanon ja kruunun virkatalon kulttuurihistoriallinen merkitys perustuu ennen muuta sen historiallisiin vaiheisiin keskiaikaisena asumakartanona sekä kruunun virkatalona sekä maisemalliseen asemaan Mietoisten ja Lemun laajalla viljelystasangolla. Nyynäisten kartano sijaitsee entisellä Lemunlahden merenpohjalla. Tila on sijoittunut mäenkumpareelle ja sitä ympäröi tasainen ja avoin viljelysmaisema, mihin kuuluvat myös toisen maailmansodan jälkeen lohkotut siirtoväen tilat. Nyynäisten nykyiset rakennukset ovat ryhmittyneet jalopuita kasvavan vanhan kartanon pihapiirin alueelle. Keskiaikaisesta rakennuskannasta kivikartanoineen on jäljellä 1500-luvulta peräisin olevia kellareita. Nykyinen päärakennus on mahdollisesti 1700-luvulta. Piha-alueen länsilaidalla sijaitseva pitkä, punamullattu asuinrakennus on siirretty nykyiselle paikalle 1800-luvun alussa. Kapearunkoinen rakennus käsittää paritupajärjestyksen mukaisesti tupatilat keskellä sijaitsevan eteisen molemmin puolin. Lisähuoneet on rakennettu molempiin päätyihin. Kiinteän sisutuksen muutamat yksityiskohdat, mm. barokkiovet viittaavat varhaiseen rakentamisajankohtaan. Rakennuksen siirtovaiheesta ovat peräisin salin ja eteistilan empireovet kehyslistoineen. Vanhoja talousrakennuksia on useita.
Keskiajalla Nyynäinen oli Suomen merkittävimpiä kartanoita ja se saattoi alkujaan olla yksi Suomen rannikon varhaisia kuninkaankartanoita. Ensimmäinen tiedossa oleva omistaja oli Turun linnanpäällikkö Klaus Lydekenpoika Diekn 1400-luvun alussa. Paikalla tiedetään olleen 1500-luvulla kivestä tehty kartanorakennus, joka paloi 1527. Isossa reduktiossa 1681 läänitys peruutettiin kruunulle ja se määrättiin ruotujakolaitoksen organisoinnin yhteydessä everstiluutnantin virkataloksi. Virkatalo annettiin jo 1791 vuokralle. Nyynäisten kartanolle kuului useita alustalaistaloja ja torppia jo 1600-luvulta lähtien. Nykyinen päärakennus siirrettiin mahdollisesti pihan lounaisreunasta 1811. Satulakattoinen luonnonkivinavetta valmistui 1870-luvulla ja hirsirunkoinen härkätallirakennus 1884. Meijeri rakennettiin 1920. Tilan kellari periytyy 1500-luvun alusta, mutta sen päälle rakennettu pitkä verstas- ja asuinrakennus valmistui vuosien 1938-1939 välillä. Nyynäisten tila ostettiin kruunulta 1946.
Nyynäisten kartanomaisema
Malmberg, Aleksi
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Patteri nro 5 , Pieni Varissaari)
Ruoholahti
cellars
kellarit
källare
"Museokadun ja Cygnaeuksenkadun risteyksen vieressä sijaitsevan talon pihalle vievässä porttikongin tunnelissa oli pahoinpidelty kuoliaaksi 17-vuotias Ibrahim" (s.29)
Tarina lähtee liikkeelle Ibrahimin murhasta.
Mitä Helsingissä voi juhannuksena tehdä?
Mitä Helsingissä voi juhannuksena tehdä? Hei, näin neuvoimme erästä noin kolmekymppistä, joka oli kiinnostuneempi terassijuhannuksesta kuin perinteisestä Seurasaarijuhannuksesta: Helsinki on varmasti yksi Suomen rauhallisimmista kaupungeista juhannuksena. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, etteikö kaupungilla olisi menoja. Baarit ovat kohtuullisen hyvin auki - eikä jonoja ole. Nuorempaa kansaa voi löytää Mustikkamaalta juhannuksenvietosta. Hietsusta voi aamuyön tunteina kuulla teknon jytkettä. Voit tarkastella juhannuksen menovinkkejä esim. Citystä: http://www.city.fi/ tai Nyt:in http://www.nyt.fi/ juhannusmuistiosta, tsekkaa myös sivuilta löytyvä menokone. Vesiliikennekkin kulkee, ainakin Suomenlinnaan. Yksityisetkin varmasti pitävät purkkejaan auki. HSL:n juhannuksen ajan liikenteen voit tarkastaa osoitteesta: http://www.hsl.fi/FI/sivut/default.aspx
Vallilantiellä, lähellä Keuruuntien kulmaa oli yksi näistä taloista (kaupungin taloja). Sen räystäiden alla juoksivat ravistuneina jonkun muinaisen mestarin tekemät puuleikkaukset, ja sen takana kohosivat Keuruunpuistikon kalliot polveilevina ja liki yhtä korkeina kuin itse talo. Ja sinä elokuisena perjantaina, niin varhain että taivaan sinerryksen vasta aavisti, sen piipusta kohosi jo koivuhalolta tuoksuva savu.
Repokairan ja Lemmenjoen alueen saamelaisasutus ja kullankaivajayhdyskunta (Kullankaivajayhdyskunta)
Kuinka leveä on Suomenlinnan Kustaanmiekan salmi siltä kohtaa, josta ruotsinlaivat kulkevat? Kuinka leveä on levein ruotsinlaiva? Entä levein laiva joka salmesta voi kulkea? Helsingin Satamasta kerrottiin väylän leveydeksi reilut 81 metriä. Salmessa väylä tekee kuitenkin mutkan, jolloin leveyttä kriittisempi asia on laivan pituus. Helsingin sataman satamakapteenin antamien tietojen mukaan väylästä on mahdollista selvitä 230 metriä pitkällä laivalla. Leveys on silloin noin 35 metriä. Ruotsinlaivat ovat leveydeltään noin 32 metriä ja pituudeltaan noin 185 metriä. Salmesta selviää siis leveälläkin laivalla, kunhan se on lyhyt.
Siltasaarenkatu
Tuomisaari, Kari
Jylkän talonpoikaistilan pihapiiri eri-ikäisine asuinrakennuksineen ja talousrakennuksineen on kertova ja hyvin säilynyt esimerkki vauraasta pohjalaisesta talonpoikaisrakentamisesta 1800-luvun alussa. Jylkkä sijaitsee Kalajoen Mehtäkylässä Yppärinjoen sivuhaaran lähimaisemassa. Peltojen ympäröimässä metsäsaarekkeessa olevan Jylkän pihapiirissä on kolme eri-ikäistä asuinrakennusta ja pitkä kaksikerroksinen luhtiaitta. Umpipihan ulkopuolella on joukko talousrakennuksia kuten navetta ja riihi sekä pieniä aittoja.
Jylkän pihapiiri ja sen kolme asuinrakennusta olivat olemassa jo 1800-luvun alussa, jolloin tilalla asui kolme veljestä. Yksi asuinrakennuksista siirrettiin joksikin aikaa Yppäriin, mutta pystytettiin uudelleen Jylkän pihaan. Jylkän kantatalosta olivat lähtöisin kirkonrakentajat Matti Jylkkä sekä hänen poikansa Simo Jylkkä-Silvén.
Jylkän talonpoikaistila
"Rautatieasema. Kapsäkkeineen kiirehtiviä matkustavaisia, latteuksia latelevia saattajia, sukulaisiin lähtevälle pojalleen hengästyneenä voileipäpakettia juoksuttava äiti. Valma ja Tauno seisovat laiturilla jäykästi toistensa ohi silmäillen. Tauno ojentaa kätensä, Valma tarttuu siihen epäröiden. Kylmä kädenpuristus, pitkän suhteen kuiva kuittaus. Tauno nousee junaan. Hetken kuluttua hänen kasvojensa kelmeä läikkä ilmestyy vaunun ikkunaan." (s. 111)
Takautumassa Valma hyvästelee aviomiehensä Taunon Rautatieasemalla.
Ravintola Baccus
Alvettulan, Hyömäen, Matkantaan ja Tuittulan ryhmäkylät (Hyömäen kylä)
Tammisaaren seminaari ja koulukorttelit muodostavat poikkeuksellisen monipuolisen koululaitoksen historiaan ja eri aikakausien oppilaitosarkkitehtuuriin liittyvän kokonaisuuden. Tammissaaren seminaari on yksi 1800-luvun lopun opettajaseminaareista, jotka ovat kruunun maanlaajuisen rakennusprojektin ja Yleisten rakennusten ylihallituksen suunnittelun tuloksia. Puistomainen seminaarin alue on entisen Tammisaaren latokartanon alueella vanhan kaupungin ulkopuolella. 1870-luvulla perustetun naisseminaarin ulkoasultaan hyvin säilyneisiin rakennuksiin kuuluvat latokartanon aikaiset 1600- ja 1700-lukujen päärakennukset sekä 1870-1900 rakennetut seminaarirakennukset, jotka edustavat ajan tyypillistä oppilaitosarkkitehtuuria. Vanhimpien rakennusten rinnalla on myös nuoria koulurakennuksia. Alueen väljä puisto kaartelevine hiekkakäytävineen periytyy osin jo latokartanon ajalta. Latokartanon rapattu yksikerroksinen entinen päärakennus on mahdollisesti Tammisaaren vanhin ei-kirkollinen rakennus ja peräisin 1600-luvulta. Latokartanon kaksikerroksinen, puinen päärakennus on valmistunut 1780-luvulla. Sen julkisivujen asu on lähinnä 1800-luvun keskivaiheilta. Yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehti Hampus Dahlströmin suunnittelema koristeellinen, aumakattoinen, hirsinen seminaarirakennus keskikäytävineen ja symmetrisine tilaratkaisuineen edustaa opettajaseminaarien ensimmäistä rakennuskautta 1870-luvulla. Päärakennusta jatkettiin voimistelusalilla eteläpäästä 1900. Näiden lisäksi vanhinta ja hyvin säilynyttä ja tasokasta laitosarkkitehtuuria ovat johtajan asunto ja seminaarin ruokala Höijerinkadun päätteenä. Tammisaaren koulukorttelit seminaarialueesta länteen muodostavat kaupunkikuvallisesti ja historiallisesti tärkeän koulurakennusten kokonaisuuden bulevardimaisen Raaseporintien molemmin puolin. Kouluista vanhin, ala-alkeiskoulu vuodelta 1841, on aumakattoinen empirerakennus. Sen vieressä on toinen empirerakennus, lääninarkkitehti Jean Wiikin 1850 suunnittelema alkeis- ja reaalikoulu. Sitä on laajennettu vinkkelitaloksi reaalikoulun tarpeisiin lääninarkkitehti Constantin Kiseleffin piirustusten mukaan 1878. Seuraavana on seminaarin harjoituskoulun vanhin pääosa, yksikerroksinen hirsirakennus vuodelta 1884 Hampus Dahlströmin suunnittelemana. Sitä vastapäätä on kansakoulu vuodelta 1879 lääninarkkitehti Kiseleffin suunnitelmien mukaan. Kansakoulua on laajennettu arkkitehti Theodor Höijerin piirustusten mukaisesti 1898, jolloin rakennus sai yhden luokan kokoiset siivet kulmiinsa. Vanhan koulukeskuksen tuntumassa, sen eteläpuolella, on rapattu, sokkelistaan liuskekivetty arkkitehti Bertel Liljeqvistin suunnittelema 1953 valmistunut kansakoulu. Aikakaudelleen tyypillinen koulurakennus on alkujaan ollut kaupungin kansakoulun ja seminaarin harjoituskoulun yhteishanke 1800-luvun koulujen tilapulan ratkaisemiseksi.
Tammisaareen kouluperinteet ulottuvat vuoteen 1603, jolloin kaupunkiin perustettiin pedagogio, suurvalta-ajan kolmiportaisen koulujärjestelmän alin aste. Vanhan sisääntulotien, nykyisen Raaseporintien varteen rakennettiin 1840-1900 ala-alkeiskoulu, alkeis- ja reaalikoulu, kansakoulu ja seminaarin harjoituskoulu sekä niihin liittyvät asuinrakennukset, kuten harjoituskoulun johtajattaren asuintalo 1885. Tammisaareen perustettiin seminaari 1873 sen jälkeen kun oli päätetty laajentaa opettajien koulutusta myös ruotsinkielisillä seminaareilla. Toinen ruotsinkielinen seminaari perustettiin Uusikaarlepyyhyn. Ensimmäinen opettajia kouluttava seminaari oli perustettu Jyväskylään 1863. Tammisaaren kaupunki päätti 1867 luovuttaa hallussaan vuodesta 1837 olleen Tammisaaren latokartanon alueen seminaaria varten. Päärakennus 1780-luvulta toimi aluksi internaattina ja toinen, kivirakenteinen asuinrakennus, josta ainakin osa voi olla jo 1680-luvulta, toimi ruokalana. Yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehdit suunnittelivat uusia seminaarirakennuksia, joista päärakennus ja johtajan asunto valmistuivat 1873. Voimistelusali seminaarirakennuksen jatkeeksi valmistui 1900, kuten ruokalakin silloisen seminaarialueen länsireunalle, suunnittelijoina arkkitehdit Decker, Gripenberg ja Th. Granstedt. Seminaari lakkautettiin 1974. Seminaarialueelle rakennettiin tiilisiä koulurakennuksia 1950-1970-luvuilla sekä lukio 1980-luvulla. Seminaarin harjoituskoulun rakentaminen liittyi seminaarin perustamiseen. Tytöille tarkoitettu kansakoulu aloitti työnsä uudessa hirsitalossa 1879 muiden nykyisen Raaseporintien koulukorttelin rakennusten yhteydessä, seminaarialueen ulkopuolella. Voimistelu- ja juhlasiipi valmistui 1885 ja 1900-luvun alun laajennuksetkin suunniteltiin ylihallituksessa arkkitehtina Sebastian Gripenberg. Vanhojen 1800-luvun koulujen lähiympäristöön rakennettiin sotien jälkeen uusia kouluja. Kaupungin kansakoulu ja seminaarin harjoituskoulu, eli kaupungin ja valtion yhteishanke, rakennettiin Åsenin eteläpuolelle H:n muotoiseksi ja aiempia koulurakennuksia huomattavasti kookkaammaksi.
Tammisaaren seminaari ja koulukorttelit
Onko metro luotettava Tukholmassa? Onko Pariisissa tallella vahva terästorni? Onko Berliinissä makkaraa ilman läskiä? Onko Helsinki tunnin edellä vai jäljessä?
Luku: Primulan leipuritonttu syntyi vahingossa
Venäjän tiede- ja kulttuurikeskus
"Kadulla oli jo tähän aikaan päivästä tarpeettoman kuumaa. Kononen ohitti silti vauhdilla Reijolankadun Kesoilin, ylitti Mannerheimintien ja asteli ravintola Töölöön. Kononen käynnisti täällä ravintolauransa joskus 60-luvulla. Silloin kapakkaa kutsuttiin leikkisästi Koiran Perseeksi. Nimen antoi kaupungin parhaiten pukeutunut spurgu, Seurasaaren vahtimestari Runo Pulkkinen. Sitten ravintolaan pesiytyi akateemikko Joonas Kokkonen. Siitä lähtien kapakkaa alettiin kutsua Töölön Akatemiaksi. Ravintolasali oli rappeutunut vanhoista ajoista. Pari peliautomaattia, kaksi televisiota ja laajakankainen videotykki. Seinät ja pylväät täynnä pientä Brittikrääsää. Töölön Akatemian kodikas örinä ja uhanalainen portsari saivat kuitenkin Konosen heti paremmalle tuulelle."
Kirjoitukset "Sofianlehdossa 1960-luvulla", "Sairaanhoitajana Sofianlehdossa 1950-60-luvuilla" ja "Puheterapeuttina Sofianlehdossa 1970-luvulla"
Atelier Riitta Immonen toimi Meritullinkatu 4:ssä 1951-1956.
Eduskuntapuisto
"Davi nostaa auton ikkunalaudalle ja näkee pihalampun loistavan auton sisään. Siellä ei ole ketään. Hän sulkee silmänsä, astuu autoon ja näkee tuulilasin läpi koko kadun, mäen, lyhdyt Meritullintorilla." (s. 68)
Davin varhaislapsuuden kotikulmien merkityksellisiä paikkoja.
Mommila on vanha rälssikartano, joka on 1900-luvun alussa ollut yksi pinta-alaltaan maan laajimmista suurtiloista. Kartanomaisema on hyvin säilynyt. Kartanon historia liittyy vahvasti suurliikemies Alfed Kordelinin elämänvaiheisiin. Mommilan kartano sijaitsee Mommilanjärven pohjoispäässä, mäkien raajaman peltoaukean keskellä kohoavalla metsäisellä mäenharjanteella. Kartanon keskeinen rakennuskanta on 1800-luvun jälkipuoliskolta. Päärakennuksella on merkittävä visuaalinen vaikutus kokonaisuuteen kuuluvilta kirkolta ja hautausmaalta katsottuna. Kartanoon liittyvillä puukujanteilla ja rannan maisemapuilla on tärkeä merkitys maisematilan jakajina. Samanikäistä rakennuskantaa ovat pienempi piharakennus, poikkeuksellisen kookas kaksikerroksinen viljamakasiini, suuri tiilinavetta ja päärakennusta ympäröivä puisto. Pieni yksilaivainen kirkko on vuorattu lautavuorauksella. Rakennukseen liittyy kellotorni ja yksityiskohdissa näkyy aikakauden jugendtyylin piirteitä.
Mommilan rälssikartano yhdistettiin kolmesta rälssitilasta 1600-luvun jälkipuoliskolla. Kartanon nimenä säilyi Hietoinen 1700-luvulle saakka. Maatalousneuvos Alfred Kordelin osti Mommilan kartanon 1903, jolloin tilan peltoala oli maan suurimpia. Kartanon uusrenessanssityylisen kaksikerroksisen päärakennuksen vuodelta 1859, suunnitteli mahdollisesti lääninarkkitehti C.A. Edelfelt. Mommilan rukoushuoneen rakentaminen aloitettiin 1900-luvun alkupuolella kartanon omistajan, insinööri G. von Schantzin, aikana. Rakennusmestarina toimi E. Olander ja rakennustyöt saatiin päätökseen 1904, kartanon uuden omistajan Alfred Kordelinin aikana. Hän hankki rakennukselle kirkkoerioikeudet ja rukoushuone muuttui kirkoksi. Kirkko palveli tärkeänä osana Kordelinin pyrkimyksissä kehittää alustalaistensa henkistä ja sivistyksellistä tasoa. Siihen liittyi myös koulun, nykyisen seurakuntatalon, rakentaminen kirkon viereen 1912.
Mommilan kartanomaisema
Pietarinkatu
Hietalahden telakka
Asuinsijan, paikan ja henkilöhistorian välinen kiinteä yhteys tekee Ungelon torpasta merkittävän alkuperäisellään säilyneen kirjailijakodin. Henkilöhistoriallinen kohde liittyy kiinteästi kirjailija Yrjö Kokon (1903-1977) elämään ja tuotantoon. Kohde kuvastaa yleisemminkin sodanjälkeistä hakeutumista pohjoisen luonnon pariin ja nousevaa luonnoarvojen tiedostamista sekä tilausta tällaisten kokemusten popularisoinnille. Ungelon niemeen sovittuvat hirsirakennukset ilmentävät luonnon ja sadunomaisuuden (mm. "Pessi ja Illusia") sekä Lapin (mm. "Neljän tuulen tie") kuvaajana tunnetun Yrjö Kokon kirjailijauraa ja persoonaa. Alunperin kesäkäyttöön 1950-luvulla rakennuttamassaan asumuksessa Kokko kirjoitti ja työsti joitakin teoksiaan valokuvavedoksia myöten. Ounasjärveen pistävän niemen yhdistää Enontekiön keskustaajaman Hetan muuhun asutukseen kapea maakannas ja polku. Pienimittakaavainen puinen rakennuskanta (asuinrakennus, sauna, venehuone ja verkkokatos) on Yrjö Kokon ajalta. Niemeke on osa kivikautista asuinpaikkaa ja tiettävästi alunperiin väliaikaisena hautapaikkana käytetty saari.
Kirjailija Yrjö Kokko hakeutui sodan jälkeen eläinlääkäriksi Käsivarren Lappiin ja ryhtyi ammattikirjailijaksi, mitä tarkoitusta varten hän hankki asumattoman niemen Hetasta. Itse suunnittelemaansa, talonpoikaiseen rakennustapaan perustuvaa, 1952 valmistunutta kirjailijakotiaan hän kuvaa samannimisessä teoksessa. Asuinrakennus oli käytössä sekä työhuoneena että perheen vapaa-ajan asuntona varsinkin ensimmäisen vuosikymmenen valmistumisestaan.
Yrjö Kokon Ungelon torppa
Aikamiehet
Siltamäen ostoskeskus
Kristiinankaupunki on maamme parhaiten säilynyt suurvalta-ajalta periytyvä ruutukaupunki, jossa sekä asemakaava että rakennuskannan pääosa periytyvät agraarin kauppakaupungin ajoilta. Vanha ruutukaava-alue rajautuu etelässä Uuteen toriin, idässä Merikatuun ja lännessä Aitakatuun. Useat katulinjat noudattavat edelleen niin leveydeltään kuin rakennusten korkeuden suhteen 1600-luvun kapeaa ja matalaa mittakaavaa. Tonttien päärakennukset ovat kadun suuntaisia ja tonttien sisäosissa on varsin runsaasti talousrakennuksia. Asemakaava-alue on kasvanut alkuperäisestä, 1651 kaavoitetusta ydinosastaan. Nykyisellä ydinalueella on alun toistakymmentä korttelia pohjois-eteläsuunnassa ja neljä poikkisuunnassa. Vanhimmat korttelit ovat säännöllisiä suorakaiteita maanmittari Claes Claessonin kaavoittamassa koossa kun taas laajennuskorttelit 1700-1800-luvuilta ovat vaihtelevan kokoisia. Maannouseman myötä entisen rantakadun rannanpuolelle on tullut uusi korttelirivi, joka rajoittuu edelleenkin madaltuvaan merenrantaan. Kaupungin keskustori, joka avautuu merenlahden suuntaan, on säilyttänyt 1600-luvun mittakaavan. Keskustori jatkuu länteen Raatihuoneenkatuna, joka laajenee Raatihuoneen toriksi. 1865 rakennetun Raatihuoneen pohjoispuolisella mäellä on Ulrika Eleonoran kirkko. Pitkänomainen rantaan aukeava Kauppatori ja 1800-luvulla avattu raatihuoneeseen päättyvä Esplanadi jakavat akselina vanhan kaupunkialueen kahteen osaan. Torin ympärille on tullut uusia liiketaloja ja läheisyyteen pari kerrostaloa 1960-1980-luvuilla. Pohjoinen ja eteläinen osa kaupunkia ovat hyvin säilynyttä 1700-1800-luvun puutaloasutusta. Kaupungin eteläosassa olevan Uuden torin tienoilla on vanha eteläinen tullitupa ja pohjoiset tullituvat Rantakadun päätteenä sulkevat vanhan kaava-alueen pohjoisessa. Kaupunki on säästynyt tulipaloilta. Rakennuskanta on vaihtelevan ikäistä, vanhimmat varmuudella 1700-luvulta, mutta pääosa 1800-luvulta. Keskustan ja Rantakadun vanhat porvaristalot ovat suuria ja niihin liittyy ulkorakennukset leivintupineen, makasiineineen, aittoineen, puuliitereineen, navettoineen, talleineen, tunkiosuojineen, heinälatoineen jne. Ulkorakennukset ovat nykyisin vajaakäytössä mutta pääosin kohtuullisesti ylläpidettyjä. Seitsemän 1700-luvun loppupuolen vauraudenkaudella pystytettyä kaksikerroksista puutaloa on jäljellä. Niistäkin useimmat ovat saaneet ulkolaudoituksen klassismin aikana 1800-luvulla, jolloin kaupunkikuva on saanut nykyisen leimansa. Laitaosien käsityöläis- ja merimiesasumukset ovat pari kolme huonetta käsittäviä, useimmiten pystylaudoitettuja ja punamullattuja mökkejä ja niihin liittyy aina ulkorakennus samassa pienessä mittakaavassa. Nuorimmissa kortteleissa ruutukaupungin eteläosassa arkkitehtuurilla on kertaustyylien leima ja niissä ulkorakennuksia on vähemmän kuin vanhojen korttelien tonteilla. Pihat ovat koko kaupungissa vehreitä ja viihtyisiä yksityisalueita. Pääosin yhtenäisen, joskin arkkitehtuuriltaan vaihtelevan matalahkon kaupungin ylle nousevat maamerkkeinä kolme tornia: 1850 valmistuneen kaksikerroksisen raatihuoneen, 1700 valmistuneen Ulrika Eleonoran puukirkon ja 1897 valmistuneen uusgoottilaisen tiilikirkon tornit. Kaupungin vanhinta rakennuskantaa edustavat Ulrika Eleonoran kirkko ja Lebellin talo. Kirkko on tyypiltään länsitornillinen kahden pilariparin tukipilarikirkko. Kirkkosalissa on koristeelliset, monin pyörylöin koristetut poikittaiset ja pitkittäiset sidehirret. Kiinteästä sisustuksesta penkit ja länsilehterit ovat alkuperäiset, saarnastuoli 1760-luvun alusta ja kuorin koilliskulmassa oleva urkulehteri urkuineen 1770-luvulta. Yhdeksän äänikertaiset urut on rakentanut Nils Strömbäck. Kirkkotarhan kiviaitaan liittyvä kaksikerroksinen kellotapuli on kirkkoa muutamaa vuotta nuorempi. Sen vieressä on neljän yhteen rakennetun hautakappelin pulpettikattoinen rivistö 1700-luvun lopulta. Rantakadulla oleva museona toimiva Lebellin kauppiastalo on parhaiten 1700-luvun kauppaporvariston elinympäristöä kuvaavia rakennuskokonaisuuksia maassamme. Kadun varrella sijaitsevan kaksikerroksisen asuinrakennuksen lisäksi tontilla on toinen asuinrakennus sekä neljä ulkorakennusta.
Kristiinankaupunki perustettiin 1649 Lapväärtin pitäjän Koppöön osana Pietari Brahen aktiivista kaupunkipolitiikkaa. Kaupungin säännöllinen ruutukaava on peräisin kaupungin perustamisvuodelta. Kaupunki järjestettiin pohjois-etelä -suuntaisesti mereen työntyvän niemen itärannalle. Alkuperäinen kaava käsitti kuusi korttelia kahdessa rivissä rantaviivaa mukaillen. Asemakaava-aluetta laajennettiin pian, ensin säännöllisin korttelein vanhimman kaavan esimerkkiä noudattaen ja 1700-1800-luvuilla korttelirakenteeltaan vaihtelevammin. Kristiinankaupungin kirkko rakennettiin vuonna 1700 kolme vuotta aikaisemmin salaman polttaman kirkon paikalle. Se jäi pois käytöstä seurakunnan kivikirkon valmistuttua 1897. Kirkko restauroitiin nykyasuunsa 1958-1964 Thorvald Lindqvistin johdolla, jolloin sisätilan 1700-luvun väriskaala otettiin esille ja eteläseinustalle 1770-luvulla rakennettu lehteri purettiin. Lebellin kauppiastalo rakennettiin 1761, jolloin rakennuksessa todennäköisesti oli mansardikatto. 1859 tapahtuneen tulipalon jälkeen rakennus lienee saanut nykyisen ulkoasunsa aumakattoineen ja punamullattuine pystyvuorauksineen. Lebellin talo sisustettiin museoksi 1932-1942. Kaupunginlahden yli mantereelle suunniteltiin siltaa jo 1750-luvulla. Nykyinen, torille johtava pengersilta saatiin kuitenkin rakennettua vasta 1840-1845. Kristiinankaupungin ruutukaavaosaan vahvistettiin 1970-1980-lukujen mittaan kolmessa osassa asemakaavan muutos, jolla puutaloasutuksen suojelu vakiinnutettiin. Rakennuskantaa kunnostetaan asemakaavan viitoittamalla tavalla.
Kristiinankaupungin ruutukaava-alue
Vuonna 1957 ennustettiin, että Helsingin väkiluku olisi vuonna 2000 noin 700 000 asukasta. Puoli vuosisataa sitten tehty arvaus oli reilusti ylimitoitettu.
Arto Muna & Millennium
Kuvataan Käpylää omakotiasujan näkökulmasta
Savonlinnan rautatieasema on alun perin Savon ja Karjalan yhdistävän, Savonlinnasta Elisenvaaraan rakennetun radan asema. Kokonaisuuteen kuuluu asemarakennuksen lisäksi asuinrakennuksia sekä Asemapuisto. Asema sijaitsee Haapaveden rannalla, Olavinkadulta erkanevan Asemantien varrella. Kaksinkertaisen lehmusrivin reunustama katu päättyy asemarakennukseen. Asemarakennuksen lisäksi alueella sijaitsevat asemapäällikön (1907) ja ratamestarin (1910) talot pihapiireineen. Asemarakennus vuodelta 1907 on Bruno Granholmin suunnittelema. Nykyasu on muutosten jäljiltä yksityiskohdista riisuttu.
Elisenvaaran ja Savonlinnan välinen rata rakennettiin 1904-1906. Radan valmistumisen jälkeen oli mahdollista matkustaa Savon sydämestä suoraan Viipuriin. Jatkoyhteydet Pieksämäelle ja Varkauteen valmistuivat 1914. Rautatien rakentaminen vesistöjen rikkomaan Savonlinnan kaupunkiin oli vaativa tehtävä. Radan piti ylittää syvä ja leveä Kyrönsalmi, kulkea kallioisen vanhan kaupungin läpi ja ylittää Haapasalmi. Rautatie ei myöskään saanut aiheuttaa haittaa sisävesiliikenteelle. Kyrönsalmen silta koostuu neljästä eri jaksosta. Siltaan tehtiin muutostöitä 1968. Toisen maailmansodan jälkeinen uusi rajalinja aiheutti tarpeen uuden ratayhteyden rakentamiseen. Simpeleen ja Parikkalan kautta kulkeva rataosuus avattiin 1949. Asema-alueelle rakennettiin kerrostaloja 2000-luvun alussa. Aiemmin se oli monipuolinen, pääosin 1907-1910 rakennettu rautatieläisten asuinalue.
Savonlinnan rautatieasema
Haahtela, Joel
'Parkkipaikka löytyi vain parinsadan metrin päästä Hietalahden torin sivukadulta. Kello näytti viisi minuuttia yli seitsemän, kun astelin sisään kapakkaan, joka oli aloittanut toimintansa jo 1800-luvun puolella eräänlaisena kioskina. Ravintolasta kerrottiin monenlaisia legendaarisia tainoita, menneitä ja nykyisiä.' (s. 22 - 23)
Johanna Sten tapaa Salvessa henkilön, jolla on kerrottavaa Rikun kuolemasta.
kruunulinnat
Rista, Simo
Sonck suunnitteli Kulosaaren Rantahotellin, sittemmin Wihurin konttoriksi muutetun.
valtio
historical event
historiallinen tapahtuma
"Nousin Kaikukujan portaita kohti keltaista koulurakennusta. Alli Trygg-Heleniuksen puistossa istui pultsareita kulauttelemassa Sorbusta ja piimää. Sumu kiemurteli heidän ympärillään kuin he olisivat olleet urbaaneja maahisia." (s. 331)
Saarikangas, Martin
Laukon kartanoympäristön historia ulottuu aina esihistorialliselle ajalle ja Kartano tunnetaan myös kansanballadin tapahtumapaikkana. Laukonselän ja Vakkalanselän välisellä kannaksella, rautakautisella kalmistomäellä sijaitsevan Laukon kartanon rakennukset ovat aina sijainneet Laukonselälle etelään antavalla rannalla. Puiston ympäröimä, 1931 valmistunut päärakennus on tyylillinen kopio uusklassismin kauden kartanorakennuksista. Puistoympäristössä sijaitsevat, etupäässä 1900-luvun alusta olevat talousrakennukset ovat päärakennuksen tapaan valkeaksi kalkittuja. Pihapiirissä on keskiajalta peräisin oleva kellari, jonka katsotaan kuuluvan kartanon keskiaikaiseen rakennukseen. Hautaniemessä on 1800-luvun lopulla rakennettu Standertskjöld-Nordenstam-suvun hautakappeli. Laukon kartano on osa valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta Vesilahden kulttuurimaisemat.
Laukon kylästä muodostunut säterikartano mainittiin historiallisissa asiakirjoissa 1416, mutta tilan arvellaan syntyneen jo varhaiskeskiajalla. Laukosta kasvoi keskiajan aikana yksi Suomen mahtavimmista kartanoista, jonka tilukset käsittivät 1600-luvun lopulla yli 37 000 hehtaaria. Laukossa on mainittu keskiajalla olleen kivinen asuntolinna, jonka jäänteenä pidetään kartanon pihapiirissä olevaa harmaakivikellaria. Laukossa tehdyt arkeologiset kaivaukset ovat täsmentäneet kuvaa kartanon vaiheista ja asumiseen liittyvistä yksityiskohdista. Kartano siirtyi Kurki-suvun omistukseen 1400-luvulla. Myöhäiskeskiaikaisista isännistä kuuluisimmat olivat "Elinan surma" -balladin Klaus Kurki ja Suomen viimeinen katolinen piispa Arvid Kurki. Kansanballadin merkitsi muistiin ensimmäisiä runonkeräystöitään tehnyt Elias Lönnrot, joka vietti kesiä Laukon kartanossa 1820-luvulla. 1700-luvun rappiokauden jälkeen Laukon vauraus alkoi hiljalleen palata, mutta Kurki-suku luopui kartanosta 1817. Kartanoon liittyvät 1906-1907 torpparimellakat ja -häädöt, jotka myöhemmin todennäköisesti vaikuttivat maanlainsäädännön uudistamiseen ja toisaalta Laukon rakennuskannan laajamittaiseen tuhoutumiseen sisällissodassa. Kartanon nykyisen päärakennuksen rakennutti kauppaneuvos Rafael Haarla arkkitehti Veikko Kallion suunnitelmien mukaan 1931. Suurin osa talousrakennuksista valmistui samaan aikaan. Puutarhurin asunto valmistui 1830-luvulla ja kivinavetta 1879.
Laukon kartano
Kyllikki Forssellin isovanhempien koti oli Katajanokalla, siellä Kyllikki myös asui pitkähköjä aikoja vanhempien matkojen aikana.
"Hämärää on olla yksintein taistelussa koko maailmaa/ vastaan, mutta hullua on kapinoida myös/ tuulimyllyjä vastaan. Muistot eivät kuole koskaan./ Kuljen taas Otavan tiellä. Tuossa talossa hän asui." (s. 15)
Sörnäisten metroasema
Rantasalmen kartanot (Haapaniemi)
Mutta mitä näiden muurien keskellä pilkottaakaan? Siellä näkyy lehtipuiden latvoja! Mennäänpä katsomaan niitä. Kuinka viehättävää olikaan nähdä pieni, mutta tavattoman kaunis puutarha, joka oli istutettu kallioille ja muurien väliin, jotka suojasivat tätä ihanuutta. Siellä oli taidokkaasti leikattuja pensasaitoja, suuria puita sekä hedelmäpuita, mitä moninaisimpia kukkapenkkejä. Itse kallioperustaan oli kaivettu vesilammikko, joka lisäsi paikan viehättävyyttä melko lailla. Kanavan toisella puolela oli huvimaja, jossa koko joukko ihmisiä mahtuisi pitämään hauskaa... (kuvaus Piperin puistosta vuodelta 1799)
Kirjassa luku "Piperin puisto - Suomenlinnan salaisuuksia".
Osberg & Bade, konepaja
Taas kansa täyttää nyt kentän katsomon, saat ääntäs käyttää tää meidän matsi on. Hei HJK kunnon HJK, nää huudot meitä kannustaa
Aalto, Alvar
Bastioni Zander
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Maununneva)
Sata vuotta kalliopohjalla Kalliopohjassa
Viikin kartano
Suvanto, Pertti
Uudenmaankatu 23
Melander A. E.
Yliopistomuseo
Julkaistu vuonna 1972 Love Recordsin levyllä Meno päällä (LRLP55). Sisältää lauluja kahdesta musiikkiteatteriesityksestä: Robin Hood (Ahaa-teatteri) ja Tulkaa pihalle (Hurja Joukko).
Kansanedustajat tanssivat Eduskuntatalon portailla.
Leo Salonen toimi myös kesäravintola Särkänlinnan ravintoloitsijana.
Hautala, Jouko
infopiste
information
Junkarsborgin keskiaikainen niemilinna ja Päsarträsketin viljelymaisema
Caloniuksenkatu 3
Neitsytpolku 8
Kaponieeri Blomcreutz
Kaponieerin vanhin osa rakennettiin vuosina 1752-53, jolloin se käsitettiin vielä osaksi bastioni Wredeä, sen vasemmaksi kyljeksi. Alkuvaiheessa rakennettiin harmaakivinen, kasemattoitu ja holvattu varustus, jonka portaikon kautta päästiin bastioni Palmstiernan pihalle. Yksikerroksinen varustus päättyi avoimeen ampumatasoon. Seuraava rakennusvaihe käynnistyi vuonna 1774, jolloin bastioni Palmstiernaa alettiin täydentää J.M. Sprengtportenin linnoitussuunnitelman mukaan. Bastioni Wreden vasen kylki korotettiin kaksikerroksiseksi ja se sai nimen kaponieeri Blomcreutz. Toisen kerroksen päällä oli avoin ampumatasanne, jonka suojana oli tiilinen, kreneloitu rintavarustus. Toisessa kerroksessa oli miehistön majoitustiloja. Venäläisen kauden alussa kaponieeri Blomcreutzissa oli komendantinviraston varastoja, mm. kynttilävarasto. Vuonna 1828 rintavarustusta korotettiin ja ampuma-aukot muurattiin umpeen. Seuraavan vuosikymmenen lopussa alettiin suunnitella ampumatasanteen muuttamista asuinkerrokseksi. Tämä suunnitelma toteutui 1844. Muutostyön yhteydessä maakerros ampumatasanteelta poistettiin ja sen tilalle tehtiin lautalattiat, rintavarustukseen avattiin yhdeksän ikkuna-aukkoa, ja tilat muutettiin asuttaviksi rakentamalla niihin väliseiniä ja uunit. Asuinkerros katettiin peltikatolla. 1800-luvun lopulla ylin kerros oli yhä asuintiloina, keskikerros ilmeisesti kosteuden takia tyhjä ja kellarikerroksessa oli varastoja. 1918 kaponieeri Blomcreutz oli osa vankikasarmi 19:sta ja vankileiriajan jälkeen tilat tulivat valtion poliisikoulun hallintaan, kuten koko Palmstiernan rakennuskompleksi. Poliisikoulun lähdettyä saarelta rakennettiin keskikerrokseen sauna 1965 arkkitehti Osmo Mikkosen suunnitelmien mukaan. Yläkerroksessa sijaitsi Suomenlinnan hoitokunnan toimisto vuosina 1973-1985, minkä jälkeen tilat sisustettiin asunnoksi. Yläkerros liitettiin kaukolämpöverkkoon, ja sinne asennettiin vesijohto ja viemäröinti vuosina 1988-89. Keskikerroksen sauna on edelleen käytössä ja kellarikerros on yleisölle avoin nähtävyys. Keski- ja kellarikerros ovat edelleen kunnostamattomia. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisellä kaudella esiintyy kirjaintunnuksella tai nimellään Vuonna 1918 B I 25 tai vankikasarmi 19 Lähteet: KA VSA 17044 KrA V 57,184,186,187,188,189,203,204,209,218,219,220 241,242,251,327,333,347 MV SL VIK B 9, 686-740a.
Synnytin lapseni Naistenklinikalla 2007. Kiinnitin huomiota siellä synnytyssalin aulan seinällä olevaan tauluun, jossa oli vaaleanpunaisin ja -sinisin nauhoin merkityin pullonkorkein ilmaistu syntyneitä lapsia per päivä aina viikolle kerrallaan. Jotkut korkit oli nostettu muita korkeammalle, ja tuo jäi häiritsemään minua. Mitä nuo ylemmäksi nostetut korkit tarkoittivat, syntymässä kuolleitako? Niitä oli aika monta, ja ajatus jäi kaivelemaan. Otimme puhelun Naistenklinikalle ja ystävällinen osastonhoitaja kertoi, että taulussa korkeammalle nostetut korkit tarkoittavat kaksosia tai vielä useampia kerrallaan syntyneitä. Nostetuilla korkeilla on siis ihan onnellinen merkitys. Taulu on edelleen käytössä synnytyssalin aulassa.
Vaasan laaja rantapuistovyöhyke ja sillä sijaitsevat arvorakennukset 1800-luvun jälkipuoliskolta liittyvät Vaasan lääninpääkaupunkifunktioon ja perustuvat lääninarkkitehti C.A. Setterbergin 1855 laatimaan Uuden Vaasan asemakaavaan. Ranta on säilynyt ruutukaava-alueeseen liittyvänä kaupunkipuistona, jossa on rakennuksia Setterbergin ajalta, kuten hovioikeuden talo, lääninvankila, kruununmakasiini ja maaherrantalo. Rantapuistovyöhykkeellä rakennuksineen samoin kuin sen pohjoispäässä sijaitsevilla Vaasan Höyrymyllyn rakennuksilla on merkittävä asema Vaasan kaupunkikuvassa ja länteen antavassa kaupungin siluetissa. Vaasan rantapuistovyöhyke seuraa meren rantaa yli kolmen kilometrin matkan ja muodostuu eri aikoina rakennetuista puistoista. Puistovyöhykkeen pohjoisimmassa kärjessä Marianpuiston tuntumassa, Kaupunginselän ja Onkilahden välisen salmen rannassa, on 1890-luvulta lähtien rakennettu Vaasan Sähkö Oy:n ajallisesti kerroksellinen rakennuskanta. Vaasan Sähkön eteläpuolella Marianpuistossa ovat Pohjanmaan museon 1929 ja 1969 valmistuneet rakennukset. Puiston laidalla on nykyisin museon käytössä oleva maaherrantalo, alun perin tehtailija Gustaf August Wasastjernalle Setterbergin suunnitelmin rakennettu uusgoottilainen yksityispalatsi (1865). Palatsi on mielenkiintoinen esimerkki kertaustyylien kauden asuntoarkkitehtuurista, jonka huonejärjestys ja osa alkuperäisistä interiööreistä on säilynyt. Marianpuiston eteläpuolella on Vaasan Höyrymyllyn rakennusten ryhmä. Alueen vanhin rakennus on alun perin tehtailija Levónille Setterbergin suunnitelmin rakennettu yksityispalatsi (1861), joka on toiminut tehtaan konttorina. Setterbergin jälkeen teollisuusalueen rakennuksia ovat suunnitelleet mm. Otto Ekman, W.G. Palmqvist, M. Marttila, B. Sevon. Vaasan Höyrymyllystä etelään on Pakkahuoneenpuisto eli Satamapuisto, joka on ensimmäisiä rantavyöhykkeelle kunnostettuja puistoja. Sen rannassa on Vaasan sisäsataman tullipakkahuoneeksi 1875 suunniteltu kaksikerroksinen kertaustyylinen rapattu tiilirakennus. Hovioikeudenpuistossa on esplanadin päätepisteenä ja kaupunkikuvallisena merkkikohteena Setterbergin suunnittelema Vaasan hovioikeuden talo (1862). Vaasan hovioikeus on toiminut kolmikerroksisessa, rappaamattomasta tiilestä tehdyssä ja englantilaisvaikutteista uusgotiikkaa edustavassa rakennuksessa keskeytyksettä sen valmistumisesta lähtien. Sisätilat ovat runsaasti koristellut. Hovioikeudenpuistossa, joka on rakentunut monessa eri vaiheessa, on myös kesäravintolana toimiva alkujaan Setterbergin suunnittelema rantapaviljonki (1869), jonka nykyasu on 1930-luvulta. Kalarannan puistossa on arkkitehti Jac. Ahrenbergin suunnittelema maanmittauskonttori vuodelta 1912. Kalarannan eteläpuolella on Vaasan lääninvankila. Tiilimuurin ympäröimä vankila on rakennettu Setterbergin aikana 1860-luvulla ja sitä on laajennettu ja muutettu muiden lääninvankiloiden tapaan ajanmukaiseksi ristinmuotoiseksi sellivankilaksi 1880-luvun lopulla. Vankilan eteläpuolella Lehmuspuistossa on kaksikerroksinen tiilinen kruununmakasiini (1868), joka on Setterbergin suunnittelema. Lehmuspuisto sorakäytävineen ja pienine aukioineen on kaupunginpuutarhuri H. Revalin 1937 suunnittelemassa asussa. Eteläisimpänä ovat Kustaanlinnanpuisto ja Hietalahden puisto, jossa Hietalahden huvila on vuodelta 1846, ajalta jolloin paikalla sijainnut Sandvikin tila puistoineen oli yksityisomistuksessa. Hietalahden puistoon rajoittuu Bragen ulkoilmamuseo, jonne on siirretty talonpoikaista rakennuskantaa.
Vaasan kaupunki siirrettiin uuteen paikkaan vanhan Vaasan tuhoisan palon 1852 jälkeen. Uuden Vaasan kaupungin 1855 hyväksytyssä asemakaavassa lääninarkkitehti C.A. Setterberg jätti kaupungin länsirannan luonnonasuun ja piirsi alueelle englantilaistyyppisen kävelypuiston. Asemakaavassa hän esitti puistovyöhykkeelle läänin pääkaupungin julkisia rakennuksia, monumentaalisimmat Vaasan- ja Hovioikeudenpuistikkojen päätepisteisiin. Hovioikeudentalo rakennettiinkin Hovioikeudenpuistikon päätteeseen Setterbergin 1855 suunnitelmin. Hän suunnitteli samaan aikaan myös rakennusta ympäröivän englantilaistyylisen puiston kaartelevine käytäväverkostoineen. Puistosuunnitelmasta toteutettiin vain käytäväverkosto ja rakennuksen lähipuisto. Vielä 1900-luvun alussa Hovioikeudenpuisto oli pääosin luonnontilassa. Conrad Lindberg laati Hovioikeudenpuiston puistosuunnitelman 1895 ja Paul Olsson 1916. Viimeisin toteutettiin osin 1930-luvulla. Hovioikeudenpuistossa oli ajalle tyypillisiä “ohjelmallisia puutarharakennuksia”. Ravintolapaviljonki soittolavoineen pystytettiin yksityisen rahoittamana 1870-luvun vaihteessa. Rantapaviljongin omistaja vastasi myös rakennuksen lähipuistosta. Alkuaan kahdeksankulmainen paviljonki laajennettiin suorakaiteeksi 1930-luvulla arkkitehti Emil Finellin piirustusten mukaan. Alkuperäinen muoto näkyy yhä rakennuksen tornissa. Myös läänin maanmittauskonttoria kaavailtiin Hovioikeudenpuiston eteläosaan 1909, mutta Jac. Ahrenbergin suunnittelema maanmittauskonttori rakennettiin Rantakadun länsireunaan Kalarannan kohdalle 1912. Rakennuksessa toimi vesiylioikeus vuoteen 2004 asti. Vanhan Vaasan palon 1852 jälkeen teollisuusmies A.A. Levón, joka oli 1849 perustanut Suomen ensimmäisen höyrymyllyn lyijyvalkoista ja etikkaa valmistavan tehtaansa yhteyteen, siirsi teollisuustoiminnot Höyrymyllyn nykyiselle paikalle, uuden kaupungin ruutukaava-alueen luoteiskulmaan meren äärelle. Ensimmäisenä Rantakadun varteen kohosi tehtailijan asuinpalatsi. C.A. Setterbergin 1860-1861 suunnittelema rakennus muutettiin tehtaan konttoriksi 1935. Höyrymyllyn teollisuusrakentaminen rantaan alkoi 1870-luvulla ja jatkui 1990-luvulle asti. Nelikerroksinen tiilimylly paloi 1889, mutta rakennettiin heti uudelleen. Palon jälkeen toiminta kasvoi. Laivalastien purkamiseen tarkoitetut elevaattoritornit eli hissitornit valmistuivat uusittuina 1908. 1930-luvulla Myllyä laajennettiin voimakkaasti, ja mm. vehnämylly valmistui 1933. Siilorakennukset rakennettiin 1958-1963 alkuperäisen myllyntontin ulkopuolelle. Höyrymylly lopetti toimintansa 1992. Kiinteistö muutettiin Åbo Akademin Academill-kampukseksi. Lääninvankila otettiin käyttöön 1863. T-muotoisen vanhimman osan suunnitteli Intendentinkonttorissa E.B. Lohrmann. Vanhojen lääninvankiloiden yhteyteen rakennettiin rikoslain ja rangaistusjärjestelmän kokonaisuudistuksen yhteydessä uudet sellivankilat. Vankilan ristinmuotoiseksi muuttaneet rakennushankkeet toteutettiin Vaasassa 1880-luvulla L.I. Lindqvistin ja Th. Deckerin suunnitelmin. Korkea punatiilimuuri rakennettiin vankilan ympärille 1901. Alkuvuosikymmeninä Vaasan vankilassa tuomiotaan istuivat pahamaineiset Rannanjärven Antti, Isotalon Antti sekä Haapoja. Matilda Wrede aloitti Vaasan vankilassa vapaaehtoistyönsä vankien hyväksi. Vankilan päärakennuksen peruskorjaus ja mm. asuin- ja liikuntatiloja sisältävä lisärakennus valmistui 2001. Rantapuistovyöhykkeen pohjoisosan Marianpuisto (vuodesta 1945 Museonpuisto) oli ensimmäisiä rantavyöhykkeelle kunnostettuja puistoja. Pohjanmaan museolle rakennettiin sinne 1920-luvulla arkkitehti Eino Forsmanin suunnittelema museorakennus, jolle 1960-luvun lopussa tehtiin Erik Kråkströmin suunnittelema kolmikerroksinen laajennus. Pohjanmaan museo kunnallistettiin 1990. Tehtailija Gustaf August Wasastjernan yksityispalatsi valmistui Marianpuiston yhteyteen 1865, ja 1895 se ostettiin valtiolle kuvernöörin virka-asunnoksi. Maaherran talossa työskenteli ns. Vaasan senaatti 1918. Restauroiva peruskorjaustyö tehtiin 1984-1986, minkä jälkeen tilat olivat Vaasan lääninhallituksen käytössä. Vaasan läänin lakkauttamisen jälkeen rakennus myytiin Vaasan kaupungille ja se tuli Pohjanmaan museon käyttöön 1997. Vaasassa tuotettiin sähköä höyrykoneilla 1890-luvun alussa. Arkkitehti Fredrik Thesleffin suunnitelmin rakennettiin Marianpuiston pohjoispuolelle Vaasan Sähkö Oy:n keskusaseman konehalli 1893 ja päärakennus 1903. Myöhemmin sähköasema laajentui Marianpuistoon. 1912-1914 tehdyt laajennukset suunnittelivat kaupunginarkkitehti Thor Lagerroos ja arkkitehti Victor Sucksdorff. Nykyinen piippu rakennettiin 1928. Vanhinta osaa korotettiin 1933 ja saman vuosikymmenen aikana asemaa laajennettiin lääninarkkitehti A. Stenforsin suunnittelemilla tiloilla. Edelleen laajennuksia suunnittelivat 1935 Sucksdorff ja 1960-luvulla arkkitehti Sulo Kalliokoski. Konttori valmistui 1982.
Vaasan rantapuistovyöhyke julkisine rakennuksineen ja Vaasan Höyrymylly
Loppukesästä 1942 Suomen jatkosodan hyökkäysvaihe on jähmettynyt asemasodaksi ja entinen Valtiollisen poliisin ylietsivä Mujunen luulee elämänsä olevan ohi. Sitten kaksi kohtalokasta naista ja öinen lentopommitus kiskaisevat hänet takaisin töihin. Riihimäeltä karkaa kommunistivankeja ja pian Pitäjänmäellä räjähtää helvetinkone ilmatorjuntapatterin ammusvarastossa. Yksi tekijöistä saadaan kiinni, mutta hän pääsee pakoon kaksi poliisia ammuttuaan. Helsingissä liikkuvat myös sabotööreihin kuuluva valepukuinen luutnantti ja asevelimaa Saksan SS-valtakunnanjohtaja Himmler, jonka henkivartijaksi Mujunen joutuu. Samaan aikaan hän kokee kiihkeän romanssin työtoverinsa Aira Kilpelän kanssa ja tekee parhaansa pelastaakseen juutalaispakolaiset, jotka Valpon johto aikoo karkottaa Saksaan – varmaan kuolemaan. Himmler tarjoaa samaa kohtaloa kaikille Suomen juutalaisille. Tihutyöntekijöiden ja murhaajien jäljillä Mujunen päätyy Suomen miehittämään Petroskoihin, joka on ristitty uudelleen Äänislinnaksi, suomalaiselle keskitysleirille ja Karhumäen tivolialueelle. Totuus löytyy vasta Berliinistä, mutta kenen totuus? Voiko vastavakoilija säilyttää inhimillisyytensä sota-aikana, vai onko se vain turhaa ylellisyyttä? Baggen Vahva ajankuva ja tarkasti tavoitetut henkilöt yhdistyvät vauhdikkaaseen, jännittävään tarinaan, joka koskettaa. (Takakansiteksti)
Argelanderintie
Yrjönkatu 18
Manni, Tarmo
Porthaninkatu
Elisabeth Alander oli Ebeneserin perustaja yhdessä Hanna Rothmanin kanssa. Kirjassa on Maija Meretniemen artikkeli: Elisabeth Alander 1859-1940. Uranuurtaja uranuurtajan rinnalla".
'Saksalaiset tulivat kaupunkiin Pitäjänmäen ja Pasilan kautta. Punaiset eivät lähteneet, eivät laskeneet aseitaan. He piileskelivät lähikortteleissa, talojen ullakoilla ja kellareissa, tähystivät sieltä suoraan Diakonissalaitoksen pihalle.' (s. 13)
Espanjankuume sekä vuoden 1918 väkivaltaisuudet täyttävät Diakonissalaitoksen sairaalan potilaista.
Kaskinen, Teemu
Kauppatori on yksi keisarin 1812 suuriruhtinaskunnan pääkaupungiksi julistamaan Helsinkiin muodostetuista tärkeistä aukioista. Suoraan merelle avautuva Kauppatori kuuluu Esplanadin, Senaatintorin ja Unioninkadun muodostamaan kaupunkitilojen kokonaisuuteen. Aukiota reunustavat tärkeät rakennukset kuten Tasavallan presidentin linna, Helsingin päävartio, Korkeimman oikeuden talo, Ruotsin lähetystötalo ja mm. Helsingin kaupungintalo ovat tausta-arkkitehtuurina 1800-luvun alkupuolelta jatkuneelle, eläväiselle toritoiminnalle. Kauppatori on osa Helsingin merellistä julkisivua ja Senaatintorin ohella kaupungin tunnetuimpia nähtävyyksiä. Kauppatorin alkuperäiset osatekijät - porvaristalojen rakennusrivi, itse toriaukio, satama-altaat ja laiturit - perustuvat Ehrenströmin laatimaan asemakaavaan, jonka keisari vahvisti pääkaupungin rakentamisen pohjaksi 1812. Satama-altaiden ja -laitureiden 1800-luvun alussa rakennettu järjestelmä on pääpiirtein säilyttänyt alkuperäisen muotonsa. Toria reunustava rakennusrivi koostui alkuaan merkittävien porvareiden kivitaloista sekä Seurahuoneen rakennuksesta. Vähitellen rakennuksia on korotettu, julkisivuja muutettu ja rakennuksia otettu uuteen käyttöön. Esimerkiksi Heidenstrauchin kauppahuoneen rakennuksesta on tullut ensin keisaripalatsi ja sittemmin presidentinlinna. Rakennukseen kuuluu pääjulkisivun temppelipääty ja Helsingissä poikkeuksellinen etupiha mataline siipirakennuksineen. Sen itäpuolella on päävartio edusaukioineen pääosiltaan vuosilta 1840-luvulta. Presidentinlinnan viereinen Standertskiöldin yksityistalo on muutettu Korkeimman oikeuden tiloiksi. Vanhasta Seurahuoneesta on tehty Helsingin kaupungintalo. Kauppatorin visuaalisia kiinnekohtia ovat vuoden 1833 keisarivierailun muistoksi pystytetty obeliski kaksoiskotkineen sekä Ville Vallgrenin suunnittelema Havis Amanda -suihkulähdeveistos. Molemmat ovat Esplanadin pituusakselissa. Suihkulähdekokonaisuus on kuulunut ylioppilaiden vapunviettorituaaleihin jo 1930-luvulta. Eteläsataman länsisivulla, Etelärannassa, on mm. kaupungin vanhin kauppahalli 1800-luvun lopulta ja kadunvarressa arkkitehti C.L. Engelin merikapteeni Sundmanille suunnittelema, alkuperäisen ulkomuotonsa säilyttänyt kaksikerroksinen kivitalo 1800-luvun alusta. Teollisuuskeskuksen liikerakennus Palace-hotelleineen Helsingin 1952 olympialaisten ajoilta on modernia rakennusaikansa arkkitehtuuria. Teollisuuskeskus, jonka pääsuunnittelijat ovat arkkitehdit Viljo Revell ja Keijo Petäjä, on valittu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia.
Kauppatori satama-altaineen ja -laitureineen muodostettiin 1810-luvun kuluessa Johan Albrecht Ehrenströmin asemakaavan perusteella. Torikauppaa alettiin harjoittaa Kauppatorilla 1818. Arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnittelema Kauppahalli avattiin 1889. Torin pohjoislaidan porvaristalojen rakentaminen käynnistyi heti 1810-luvulla. Ensimmäisinä valmistuivat mm. Heidenstrauchin kauppiastalo, merikapteeni Castegrenin talo ja kauppias Johan Lampan talo. Rakennusriviin valmistui Seurahuoneen rakennus 1830-luvun alussa arkkitehti C.L. Engelin suunnitelmin. Heidenstrauchin talo otettiin keisarinpalatsiksi 1839. Suomen itsenäistymisen jälkeen keisarinpalatsista tuli Presidentinlinna. Yhdestä Kauppatorin laidan yksityistalosta muodostettiin 1920-luvulla Ruotsin lähetystö ja toisen valtio osti Korkeimman oikeuden toimitiloiksi 1933. Seurahuoneen siirryttyä uusiin tiloihin lähemmäksi rautatieasemaa 1930-luvulla tuli entisestä Seurahuoneesta Helsingin kaupungintalo. Sen vuosina 1965-1970 toteutettu Aarno Ruusuvuoren suunnittelema muutos tarkoitti modernin virastotalon rakentamista historiallisen rakennuksen sisään. Vanhoista sisätiloista juhlasali säilyi restauroituna. Teollisuuskeskuksen - Suomen työnantajain keskusliiton toimitalon ja siihen liittyvän hotellin ja ravintolan - suunnittelusta käydyn arkkitehtikilpailun voittivat arkkitehdit Viljo Revell ja Keijo Petäjä 1949. Rakennuksen sijoittelussa tontille otettiin taitavasti huomioon satamaan viettävä tontti. Suunnittelussa pyrittiin yksinkertaisuuteen ja selkeyteen ja toteutettiin Revellin ideoita rationaalisuudesta. Rakennus oli valmistuessaan kokonaistaideteos Antti Nurmesniemen, Olli Borgin ja Olavi Hännisen suunnittelemaa sisutusta myöten.
Helsingin Kauppatori rajaavine rakennuksineen
Kirjan henkilöistä ensimmäistä lastaan odottavat Sini ja Marko asuvat Dagmarinkadulla.
Paasikivi asui Oiva-talossa (Nervanderinkatu 11) 1911-21. Kirjan luku "Politiikan voimamiehiä ja heidän perheitään".
On laulu katupoikien, kätköissä Sörkan laitakatujen. Me siellä vihelletään vaan...
Mariankatu 28
Liedon Vanhalinnan linnavuori on toiminut jo varhain esihistoriallisella ajalla asutetun seudun hallinnollisena ja puolustuksellisena keskuksena Aurajokilaaksossa. Vanhalinna on maamme harvoja muinaislinnoja, joita käytettiin keskiajallakin. Vanhalinnan muinaislinna on ympäröivää peltoaukeaa hallitseva jyrkkä kalliomäki Aurajoen ja Hämeen Härkätien välissä. Linnaa ympäröivät muinaiset asuinpaikat ja sen läheisyydessä on myös polttokalmisto. Aurajoen toisella puolella Vanhalinnan maisemaan liittyy Hagan kartanon viljelymaisema. Linnavuoren itäpuolella olevan Vanhalinnan kartanon talouskeskus on peräisin pääasiassa 1900-luvun alusta. Kartanon rakennuskantaan kuuluvat uusklassistinen, rapattu päärakennus, mansardikattoinen tiilinavetta, palkollisten asuinrakennus alitupa, talousrakennuksia sekä Härkätien vastakkaisella puolella saha ja sepän paja. Liedon Vanhalinna -säätiö ylläpitää kartanon päärakennuksessa museota, pihamakasiinissa on kansatieteellinen kokoelma ja navetassa tilausravintola. Vanhalinnan kohdalla kulkee päällystämättömänä säilynyt Hämeen Härkätien osuus Vanhalinnan tienä, joka on tiehallinnon valitsema museotie. Liedon Vanhalinna sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella Aurajokilaakso.
Nykyisen Liedon alue Aurajoki- ja Savijokilaaksossa asutettiin pysyvästi jo esihistoriallisella ajalla. Vanhalinnan muinaislinna oli asuttu jo pronssikaudella mutta se hylättiin ja otettiin uudestaan käyttöön rautakaudella n. 500-800 jKr. väliseksi ajaksi. Linnanmäki oli autiona 1000-luvun loppupuolelle saakka, jolloin sen kolmas asutusvaihe alkoi. Keskiajalla linnaa käytettiin 1300-luvulle asti. Mäen tasatulla laella sijaitsi useita rakennuksia. Linnanmäen suojiin kehittyi ilmeisesti jo varhaiskeskiajalla maatila. Vanhalinnan yksinäistila mainittiin säilyneissä historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1438, jolloin se siirtyi Ruotsin kruunulta Turun piispanistuimen omistukseen. Piispan hallussa se pysyi 1500-luvulle saakka, jonka jälkeen omistajina oli pääasiassa kauppiaita ja virkamiehiä. Vanhalinna oli 1800-luvulle saakka lampuotien ja talonpoikien hoidossa. Turun yliopistolle Vanhalinna lahjoitettiin 1956. Vanhalinnan nykyinen päärakennus valmistui 1930 rakennusmestari Onni Tourun piirustusten mukaan. Touru suunnitteli myös suuren osan piharakennuksista, jotka valmistuivat 1930-luvulla lukuun ottamatta 1919 valmistunutta navettaa ja vanhimmilta osiltaan 1800-luvun puolivälistä periytyvää alitupaa.
Liedon Vanhalinna
Hesperian sairaala
Koskelan sairaala
Lauhakangas, Outi
"Hip hei, on helluntai-aatto! Kesä on toden teolla tullut. Toini ja minä, kaksi suurta lurjusta, emme menneetkään kouluun, vaan lähdimme Vallilan metsiin huviretkelle. Valkovuokkoja. Auringonpaistetta." (s. 37)
Sylvi-Kyllikki Kilven päiväkirjamerkintöjä oppikouluvuosiltaan 1915-1918. Sylvi on köyhän ja monilapsisen työläisperheen vanhin tytär. Perhe asuu ahtaissa oloissa Vallilassa. Päiväkirjan kirjoittamisen aikana Vallilassa on vielä metsää ja kansalaissota näkyy myös Helsingin katukuvassa.
Kirkniemen kartano on yksi Suomen ylhäisaateliston kartanoista ja sen historialliset vaiheet liittyvät suurvalta-ajan mahtisukuihin ja toisaalta marsalkka Mannerheimin viimeisimpiin vaiheisiin. Edustava kartanokokonaisuus rakentuu pää- ja talousrakennuksista, puistosta sekä puutarhasta ja viljelyksistä. Kirkniemen kartanomaisena sijaitsee Lohjanjärven ja Pikkujärven välisellä kannaksella. Kilometrin pituinen jalopuukuja johtaa kartanopihaan. Kartanopuiston keskiakseliin sekä puiston pohjoisrajaksi istutetut, Pikkujärven rantaan vievät puukujanteet jäsentävät puistoaluetta. Puinen päärakennus on kaksikerroksinen ja aumakattoinen. Uusklassistinen päärakennus on vanhimpia tyylin edustajia Suomessa. Kartanon talouspiha, jossa on talli, navetta, työväen asuinrakennuksia ja paja, sijoittuu puiston länsipuolelle. Kartanon pohjoisen puoleisen pellon halki kulkevalla harjanteella suurten puiden katveessa on kartanon 1890-luvulla rakennuttama koulu. Päärakennuksen ympärillä on laaja puisto, jossa oletetaan olevan osia 1500-luvulta. Maaherra Conradin aikana 1800-luvun alussa luotiin perusta nykyiselle geometriselle puutarhalle avaamalla puiston keskiakseli ja rakentamalla kiviterassit. Puutarhan nykyinen asu vesialtaineen, portaineen ja terasseineen on 1930-luvulta. Järjestelyt lienevät tuolloisen omistajan Uno Donnerin suunnittelemat.
Kirkniemen tila oli aatelisomistuksessa keskiajalla. Merkittävimpiä omistajia olivat Hästesko-, Tott-, Fleming- ja Adlercreuz-suvut. Rälssitila oli säterinä 1500-luvulta vuoteen 1695, jolloin se muodostettiin kaksinkertaiseksi säteriratsutilaksi. Kirkniemen kaksikerroksista päärakennusta alettiin rakentaa 1790-luvulla Alexander Forbes af Lundin omistaessa kartanon. Vuosisadan vaihteeseen tultaessa kuitenkin vain muutama ensimmäisen kerroksen huone oli asuttavassa kunnossa. Vuonna 1812 kartano siirtyi maaherra Conradin omistukseen. Hänen aikanaan rakennustyöt saatettiin loppuun. Rakennusta korotettiin muutamalla, ullakkoikkunoiden edellyttämällä hirsikerralla. Ulkovuoraus, jossa sileät pinnat vuorottelevat rustikoinnin ja listoitusten kanssa, lienee myös Conradin ajalta. Vuonna 1916 kartanossa tehtiin perusteellinen sisäkorjaus, ikkunat uusittiin, vanhat uunit korvattiin jugendtyylisillä ja rakennettiin toisen kerroksen parvekkeet. Kirkniemi kuului marsalkka Mannerheimille 1945-1951, jolloin toteutettiin muutoksia päärakennuksen huonejaossa ja uusittiin ulkovuorausta. Kartanon ulkoarkkitehtuurissa on huomiota herättävää yhtäläisyyttä Hakoisten kartanon samanikäisen päärakennuksen kanssa.
Kirkniemen kartano
Roskapankki, ravintola
Loimijoen Vesikoskella on viimeistään 1600-luvulta alkava myllytraditio ja monipuolinen teollinen menneisyys. Maatalousvaltaisen Loimaan seudun varhaisen teollisuuden ydin on ollut Vesikoskella ja viereisellä Hirvikoskella. Koskissa on ollut myllyjen ohella 1800-luvun lopulta konepajatoimintaa ja Vesikoskella myös puuhiomo sekä vuodesta 1919 nahkatehdas. Vesikosken nahkatehtaan paikalla on aiemmin toiminut naulatehdas ja 1900-luvun alkupuolella puuhiomo. Kolmikerroksinen punatiilinen nahkatehdas, ns. Nahkalinna, on rakennettu niiden paikalle. Nykyisen kiinteistön vanhin osa, paperitehdas, on rakennettu aivan 1900-luvun alussa ja tehdaskompleksia on laajennettu vielä 1980-luvulla. Tehdastoiminnan loputtua tiloissa on ollut kulttuuritoimintaa, mm. Loimaan teatteri. Tehdaskokonaisuuteen kuuluu lisäksi vuosisadan alussa rakennettu johtajan asunto, 1950-luvulta arkkitehti Paavo Tiitolan suunnittelema tiilinen höyrykattilalaitos savupiippuineen sekä säterikattoinen makasiini sekä kaksi 1800-luvulta periytyvää hirsistä asuinrakennusta. Tehtaan vieressä Vesikoskessa on säännöstelypato ja voimalaitos 1900-luvun alusta. Koskessa Loimijoen pohjoisrannalla on vanha hirsinen myllyrakennus. Loimijoen myllyperinnettä esittelevä nykyinen museo on ollut toiminnassa 1960-luvulle saakka. Osa Loimijoen kahden merkittävimmän kosken teollista maisemaa ja historiaa on Ferrarian tehdas, joka sijaitsee puolentoista kilometrin päässä Hirvikoskella. Naulatehtaan vanhimmat punatiiliset tuotantorakennukset ovat korjauspaja 1890-luvulta, alun perin saranatehtaaksi rakennettu tehdasrakennus 1920-luvulta sekä myöhemmin laajennettu kettinkitehdas vuodelta 1934. Korjauspajan vieressä on tiilinen savupiippu. Alueella on lisäksi rakennuksia 1950- ja 1970-luvulta. Puukujanteen varrella on entinen johtajan asuinrakennus 1800-1900-luvun vaihteesta.
Loimijoen Vesikoskessa ja Hirvikoskessa oli useita myllyjä jo keskiajalla. Vesikosken etelärannalle rakennettiin 1640-luvulla Loimaan vapaaherrakunnan asumakartano. Paikka oli nykyisin Kartanonmäkenä tunnettu mäki, jossa sijaitsee Loimaan vanhainkoti. Koskeen perustettiin mylly- ja sahalaitos. Vesikoskelle joen pohjoisrannalle rakennettiin 1780-luvulla seudun ensimmäinen sarkatamppi eli vanutuslaitos. Vanuttamo päätyi myöhemmin 1890-luvulla ensin naulatehtaan ja myöhemmin paperitehtaan omistukseen. Vesikoski ja Hirvikoski olivat seudun merkittävimpiä myllypaikkoja 1800-luvulla ja Turku-Toijalaradan avauduttua liikenteelle 1876 niiden kiinnostavuus tuotantopaikkoina kohosi. Naulatehdas Hirvikoskelle perustettiin 1886 ja se laajeni 1890-luvun alussa Vesikoskelle, missä tuotanto alkoi 1892. Hirvikosken ja Vesikosken naulatehtaat työllistivät 1890-luvun lopulla noin 120 henkeä. Tuotantorakennukset olivat puisia lukuun ottamatta Vesikosken tiilirakenteisia korjauspajaa, konehuonetta ja savupiippua. Vesikosken pohjoisrannalle rakennetun langanvetolaitoksen lisäksi ne olivat ainoat 1903 tulipalosta Vesikoskella säilyneet rakennukset. Hirvikosken ja Vesikosken naulatehtaat siirtyivät 1903 Ferraria-yhtymän omistukseen ja tehtaille rakennettiin uusi voimalaitos 1908. Naulojen valmistus lopetettiin, mutta Ferrarian Hirvikosken tehdas jatkoi metalli- ja konepajatuotteiden valmistusta. Ferraria oli paikkakunnan huomattavin teollisuuslaitos sotien jälkeen. Vesikoskelle perustettiin 1907 paperitehdas, joka oli Suomessa ainoa, joka käytti puumassan pääraaka-aineena sahausjätettä. Tehdas ei kuitenkaan menestynyt, ja sen paikalle perustettiin Nahkayhtiön tehdas 1919. Loimaan sähkölaitos osti entisen paperitehtaan voimalaitoksen 1921. Kosken vähäisen putouskorkeuden vuoksi voimala ei kauaa tyydyttänyt kasvavaa sähköntarvetta. Nahkatehdas laajentui useaan otteeseen ja se työllisti ennen toista maailmansotaa lähes 200 henkeä. Tehtaan toiminta lopetettiin 1996. 2000-luvun alussa nahkatehdasta ryhdyttiin korjaamaan kulttuurikäyttöön.
Vesikosken historiallinen tehdasalue (Ferraria)
"Meidän talot, joita on kolme, ovat Sammatintiellä samalla puolella kuin Paavalin kirkko." (s. 26)
Yläneen Vanhakartanoa eli Yläneenkartanoa ympäröi keskiajalta lähtien muotoutunut ja suurmaanomistuksesta edelleen kertova avoin viljelysmaisema. Vanhakartano on kiinteine myöhäiskustavilaisine sisustuksineen edustava 1700-luvun lopun kartano, ja sen sivurakennuksista toinen on maamme vanhimpia säilyneitä puisia asuinrakennuksia. Yläneenjoen rannalla, pienen kosken kohdalla sijaitsevassa pihapiirissä on kolme asuinrakennusta: kaksikerroksinen, mansardikattoinen päärakennus ja kaksi pihapiiriä rajaavaa aumakattoista sivurakennusta. Päärakennuksen takana on puutarha ja talousrakennukset sijaitsevat etelässä ja lounaassa. Todennäköisesti 1790-luvun alussa rakennettu kaksikerroksinen päärakennus on ilmeeltään lähinnä klassistinen, vaikkakin siinä vielä on vanhakantainen mansardikatto. Kartanon kiinteä sisustus on myöhäiskustavilainen. Toisen kerroksen suuressa salissa, ruusuhuoneessa ja kahdessa kabinetissa on Mustiossa toimineen maalarin Pehr Sundbergin maalaamat joonialaisin pilasterein ja medaljonkiaihein koristellut pellavatapetit ja ovenpäällysmaalaukset. Päärakennuksen interiööreissä samoin kuin itäisen flyygelin huoneissa on euralaisen taiteilijan Jalmari Karhulan jugend-aikaisia muutoksia ja maalauksia, esim. ruokasalissa, isännän huoneessa ja itäisen sivurakennuksen Säästökassa-huoneessa. Turkulainen taiteilija August Kaario on maalannut vanhoihin pellavatapetteihin omia lisäyksiään. Samaten salin ovenpäälliskuvat ovat todennäköisesti hänen tekemänsä, ilmeisesti 1930-luvulla. Sivurakennusten tarkka rakentamisajankohta ei ole tiedossa. Idänpuoleinen lienee arkkitehtonisen volyyminsa ja yksityiskohtiensa perusteella rakennettu 1700-luvun alussa, mahdollisesti jo 1600-luvun lopussa. Se on vanhimpia säilyneitä puisia asuinrakennuksia maassamme. Lännen puoleinen sivurakennus on muutettu itäisen kaltaiseksi aumakattoineen ja pieniruutuisine ikkunoineen vuoden 1916 jälkeen. Vanhakartanon kautta kulkeva Varsinais-Suomen ja Satakunnan yhdistävä tie muodostui keskiajalla pyhiinvaellusreitiksi, Pyhän Henrikin tieksi. Legendan mukaan Köyliön järven jäällä surmatun Uppsalan piispa Henrikin ruumis kuljetettiin surmapaikalta ja haudattiin Nousiaisiin.
Varsinais-Suomen keskeisimpiin asutusalueisiin nähden syrjäisellä Pyhäjärven seudulla oli vähäistä asutusta jo historiallisen ajan alussa. Yläneenkartano eli Yläneen Vanhakartano sijoittui Pyhäjärveen laskevan Yläneenjoen koskelle paikalle, jonka liepeillä oli ollut rautakautista asutusta. Sen kautta kulki talvitie Varsinais-Suomesta Turusta koilliseen Satakuntaan Kokemäelle. Yläneen Vanhakartanon on mainittu olevan jo 1380-luvulla vanhaa rälssiä ja se muodosti keskiajalla seudun suurimman ja merkittävimmän kartanoläänin. Kartano oli 1500- ja 1600-luvulla Fleming-suvun omistuksessa. Perimätiedon mukaan sivurakennuksen kellariholveja käytettiin tuolloin vankilana. Suurin osa kartanon lampuotitiloista erotettiin ja muodostettiin Uusikartano-nimellä 1809, jolloin Yläneenkartano sai nimen Vanhakartano. Kartano siirtyi nykyisen omistajasuvun haltuun 1905.
Yläneen Vanhakartano ja viljelysmaisema
Miksi Ruotsin, Norjan ja Suomen pääkaupungit on perustettu maiden eteläosiin? Pääkaupungit on perustettu kauppareittien solmukohtiin, joissa on ollut asutusta varhaisista ajoista saakka. Tavaraa kuljetettiin paljon laivoilla, joten purjehdusreitit ja satamapaikat vaikuttivat enemmän kuin sijainnin eteläisyys sinänsä. Tallinna on maan pohjoisosassa. Merellinen sijainti teki siitä huomattavan kauppakaupungin ja siksi myös hallinnollisen keskuksen. Poliittiset ja sotilaalliset seikat ovat tietenkin vaikuttaneet, mutta kauppayhteydet ja meritiet ratkaisivat varhaisimman kehityksen suunnan. Hyvä esimerkki on Suomen vanha pääkaupunki Turku. Sen nimi tulee muinaisvenäjän sanasta trg, joka lausutaan turgu ja joka tarkoittaa markkinapaikkaa. Nykyistä Turkua alettiin kutsua Suomen Turuksi erotukseksi muista rannikkoalueen markkinapaikoista eli turuista. (Tässä yhteydessä Suomi tarkoittaa lähinnä Varsinais-Suomen aluetta.) Helsingin kaupunki perustettiin, jotta päästäisiin osille Tallinnan kaupankäynnistä ja vauraudesta. Lähteitä ja lisätietoa: Lyhyesti Helsingin, Tukholman ja Oslon perustamisesta: http://fi.wikipedia.org/wiki/Helsinki (Historia, Ruotsin vallan aika) http://fi.wikipedia.org/wiki/Tukholma (Historia, Keskiaika) http://fi.wikipedia.org/wiki/Oslo (Historia) Vertailun vuoksi Tallinnan historiaa: http://fi.wikipedia.org/wiki/Tallinna (Historia) Artikkeli, jossa myös karttoja Itämeren kauppareiteistä: http://www.aaltojenalla.fi/cgi-bin/bsbw/search.cgi?loc=1&11=11&lang=fin&file=Historia&mark=&tm=universal_1&tm_d=content_1&menu=menu2. (Hansan kauppateiden kartta antaa väärän kuvan Tallinnan asemasta. Tekstissä Tallinna on paikallaan merkittävimpien hansakaupunkien luettelossa.) Suomen kaupungit keskiajalla: http://www.katajala.net/keskiaika/suomi/kaupungit.html
Ostrobotnia
Suuri Palmstierna
Bastioni Palmstierna ja kaponieri Blomcreutz ovat osa Susisaaren sisempää linnoitusvyöhykettä. Kasar­min koillinen julkisivu, on ehkä komein ja vaikut­ta­vin Via­po­rin puo­lustusmuureista, ja sen ensimmäinen rakennus­vaihe si­joittuu vuosiin 1749-52. J. M. Sprengtportenin suunni­tel­mien mukaan linnoituksesta piti muodostaa kaksi linnanpihaa, joiden väliin piti tulla kaare­va raken­nus mutta suun­nitelmaa ei koskaan to­teutettu. Aio­tun liitoskohdan paikka näkyy 1770- luvulla rakennetun ka­sar­min julkisivussa um­peen­muu­rattuina kaari­aukkoina. Venäläisellä kaudella rakennusta käytettiin sekä upseeriston että mie­histön majoitukseen, ja siinä sijaitsi mm. lääkärin asunto ja vas­taanottohuone sekä apteekki. Kri­min sodan pom­mitus­ten jälkeen vau­ri­oitu­nut kolmas kerros ja pohjoisin pääty purettiin. Ik­kunat on myöhemmin muu­tettu ta­sa­päät­tei­siksi, ja be­toniset ik­kunakehykset ovat suo­ma­laiselta kaudel­ta. Polii­si­kou­lun nimen raken­nus sai siinä vuosi­na 1919-1961 toi­mineen valti­on poliisi­koulun asun­tolan mu­kaan. Sittemmin rakennus on ollut asuntokäy­tössä, ja se kunnostettiin edellisen kerran 1970-luvun alussa.
Peruskorjaus Pohjaratkaisu säilyi lähes ennallaan. Rakennuksessa on 13 asuntoa, kooltaan 47m²:stä 149m²:in. Kylpyhuoneet koottiin metallirakenteisista elementeistä, joita käytetään laivateollisuusessa­. Rakennus liitettiin vesi­johto-, viemäri- ja kaukolämpöverkkoon. Julkisivuissa ei tapahtunut muutoksia. Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtuuritoimisto Käpy ja Simo Paavilainen Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P & T Jauhiainen Oy Sähkö- ja LVI-suunnittelu: Insinöörikeskus Oy Rakennuttaja ja rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Bastioni Palmstierna kuuluu Susisaaren vanhimpaan linnoitusvaiheeseen. Sen rakentaminen aloitettiin jo 1749. Ensimmäinen rakennusjakso päättyi vuonna 1752 ja tämän jälkeen rakennustyöt olivat pysähdyksissä aina vuoteen 1770. Vanhimmassa asussaan bastioni muodostui bastionipihan pohjoislaidalle rakennetusta korkeasta harmaakivisestä puolustusmuurista, jonka päällä oli maavalli. Tästä osasta käytettiin nimitystä Palmstiernan traverssi. Traverssin läntisessä osassa oli kaksi ammusvarastoina käytettyä kasemattia, joiden vierestä lähti holvattu porraskäytävä kohti bastioni Wredeä. Suunnitelmien alkuvaiheessa tästä osasta käytettiin Wreden vasemman kyljen nimeä, myöhemmin siitä tuli osa kaponieeri Blomcreutzia. Bastionipihan itäosa, eli bastionin vasen siipi muodostui neljästä holvatusta avoimesta kasematista, jotka liittyivät pohjoisessa bastioni Wredeen. Näissä kussakin oli yksi tykkiaukko ja kasemattien jatkeena oli lisäksi yksi muurattu holvi, jonne johti bastionipihalta ainoastaan kapea oviaukko. Ampumatasanteella oli rintavarustus, jossa oli kuusi tykkiaukkoa, joista yksi suuntautui kohti Isoa Mustasaarta. Holvatun osuuden jälkeen muuri jatkui yksinkertaisena puolustusmuurina, jossa oli viisi tykkiaukkoa. Bastionin oikea siipi ja kylki on käsitelty rakennusten B 44-45 yhteydessä. Bastioni Palmstiernan rakennustöitä ei jatkettu ennen 1770-lukua. Tällöin alettiin toteuttaa J.M.Sprengtportenin yleissuunnitelmaa, jonka myötä bastioni sai täysin uuden muodon. Palmstiernan traverssin maavallin paikalle alettiin rakentaa kaksikerroksista tiilikasarmia. Tässä yhteydessä purettiin länsiosan kaksi kasemattia, joiden perustuksista on myöhemmin löytynyt jäännöksiä kasarmin pihan kaivuutöiden yhteydessä. Alkuperäisen suunnitelman mukaan kasarmin piti olla kaksikerroksinen ja sen holvatun toisen kerroksen päällä piti olla avoin ampumataso rintasuojineen ja tykkiaukkoineen. Rakennustyöt edistyivät nopeasti vuosina 1774-75. Työn alkuvaiheessa purettiin yksi vasemman siiven kasemateista, yksi jäi osaksi bastioni Hyveen kylkeä, yksi osaksi uuden kasarmin perustusta ja yksi tämän kellarikerrokseen. Eteläisin vasemman siiven kasemateista on merkitty jätettäväksi osaksi bastionipihan itälaidalle rakennettavaksi suunnitellun yhdyskasarmin kellarikerrosta. Bastionipihan länsilaita piti alkuperäisen suunnitelman mukaan sulkea myös kaksikerroksisella, pihan suuntaan kaarevalla yhdysrakennuksella, mutta tätä samoin kuin itäistä kasarmia ei koskaan rakennettu. Vuonna 1775 suuri kasarmi oli valmis jo ampumatasanteen rintavarustusta myöten, minkä jälkeen se suojattiin tilapäisellä puukatolla. Tässä vaiheessa rakennuksen läntisin pääty oli nelikerroksinen ja sen kattoi vesikatto. Rakennus yhdistyi viereiseen, samoin nelikerroksiseen kenraalintaloon. Suuren kasarmin itäisin osa oli yhä keskeneräinen, koska yhdyskasarmin rakentamista ei ollut aloitettu. Tilanne oli sama myös rakennuksen keskiosassa, johon oli määrä rakentaa toinen yhdyskasarmi. Suuren kasarmin julkisivuissa oli suuret kaariaukot siinä kohdassa, missä rakennusten oli määrä yhtyä. Nämä samoin kuin itäinen pääty suljettiin tilapäisesti laudoituksella. Bastionin etuvarustuksena Iso Mustasaaren suuntaan oli kaponieeri Blomcreutz ja itään kaponieeri de Carnal. 1770-luvun viimeisinä vuosina rakennussuunnitelmia muutettiin siten, että kasarmin ampumatasanteen rintavarustusta korotettiin ja se katettiin vesikatolla. Ylin kerros tehtiin myös asuttavaksi rakentamalla siihen uunit. Rakennuksen päätyosa säilyi edelleen nelikerroksisena. 1780-luvulla yhdyskasarmien rakentamissuunnitelmasta luovuttiin, ja suuret kaariaukot julkisivulla muurattiin umpeen tiilellä. Myös rakennuksen itäpääty rakennettiin täyteen korkeuteensa, mutta ylimmän kerroksen päädyn yläosa oli edelleen lautaa. Venäläisen kauden alkupuolen rakennus säilyi entisellään ja sitä käytettiin sekä upseeriston että miehistön majoitustiloina. Rakennuksen linnoituskenraalintalon puoleisessa osassa oli esikunnan kansliatiloja ja mm. lääkärin asunto ja apteekki sekä vastaanottohuone sairastuneille. Vuoden 1855 pommituksessa rakennuksen ylimmät osat paloivat pahoin ja rakennus madallettiin kaksikerroksiseksi ja ylimmän kerroksen päälle tehtiin suojayläpohja. Satulakatto muutettiin pulpettikatoksi. Rakennuksen kenraalintalon puoleinen pääty purettiin kokonaan. Rakennusta käytettiin miehistökasarmina aina venäläisen kauden loppuun. V.1918 Palmstiernan suuri ja pieni kasarmi olivat vankilakäytössä ja tämän jälkeen rakennus tuli Valtion poliisikoulun käyttöön. Poliisikoulun käytössä tilat olivat aina vuoteen 1961, minkä jälkeen rakennus on ollut asuinkäytössä. Rakennus kunnostettiin museoviraston johdolla 1970-luvun alussa, jolloin siihen ei kuitenkaan vielä asennettu vesijohtoa tai keskuslämmitystä. Tämä tapahtui vasta vuosina 1988-89 suoritetun peruskorjauksen yhteydessä. Rakennus on asuinkäytössä. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisellä kaudella esiintyy yleensä kirjaintunnuksella tai nimellään. Vuonna 1918 vankikasarmi 19, B 25 Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 24 Lähteet: KA VSA 17044, 15007, 15223, 14308. KrA V 1-16, 40, 57, 91a b, 96, 97, 100 ,102, 142-145, 186-188, 203, 210, 219, 232, 233, 240 241, 247, 248, 251, 252, 259 ,260, 272, 289, 290, 307, 308, 325-333,347 MV SL kopio Sveaborgsinventariet 1766. MV SL VIK B 892-923 1716-1720.
Vimpelin puisen pyörökirkon ympäristössä eri aikakausien arkkitehtuuri yhdistyy kirkonkylän historiaa kuvaavaksi monipuoliseksi julkisten rakennusten kokonaisuudeksi 1800-luvun alkupuolen kirkollisista rakennuksista 1990-luvun pesäpallostadioniin. Savonjoen pohjoisrannalla on Etelä-Pohjanmaalle tyypillinen tiiviisti rakennettu jokivarsikylä, nauhamainen maatilojen pihapiirien ja omakotitalojen muodostama alue. Savonjoen törmällä sijaitseva Vimpelin pohjoinen puupantheon edustaa kustavilaista uusklassismia. Kaksitoistakulmaisen pyörökirkon halkaisija on 24 metriä. Paanukaton keskellä on tornikellolla varustettu lanterniini viirinkukkoineen. Kirkkosalin holvi noudattaa pohjamuotoa. Alttarin kummallakin puolella kuorin itäseinällä on symmetrisesti sijoitetut saarnastuoli ja virrenveisuuta johtaneen lukkarin tuoli, joiden veistokoristelun kuva-aiheet kertovat niiden funktiosta. Käynti molempiin tapahtuu kuoriseinän takana olevasta pienestä sakaristosta. Alttarilaitteen Ristiinnaulittu-aiheinen alttaritaulu vuodelta 1872 on hovimaalari R.W. Ekmanin maalaama. Kirkkotarha tapuleineen sekä sankarihautoineen ja jääkärimuistomerkkeineen kehystää pyörökirkkoa. Kellotapuli on korotettu ja sen lanterniini on valmistunut 1867 kirkonrakentaja Lauri Heikki Kuorikosken suunnittelemana. Kirkon vieressä on kirkonkylän elinkeinohistoriaan liittyvä funktionalistinen osuuskauppa ja Saarikentän 1990 valmistunut pesäpalloareena värikkäine yleisölehtereineen. Kirkon luoteis- ja pohjoispuolella, Savonjoen vastakkaisella rannalla, sijaitsee viisi puolitoistakerroksista pohjalaistaloa päädyt joen suuntaan. Asuinrakennukset ovat jokirannan tuntumassa ja talousrakennukset joesta katsoen tonttien sisäosissa. Vanhimmat taloista on rakennettu 1700-luvun lopussa ja nuorimmat 1900-luvun vaihteessa.
Vimpeli perustettiin Lappajärven alaiseksi kappeliksi 1805. Itsenäisenä seurakuntana se on ollut vuodesta 1867. Vimpelin kirkko rakennettiin pietarsaarelaisen, Länsipohjan viralliseksi lääninrakennusmestariksi 1784 valitun Jacob Rijfin 1806 tekemän piirustuksen mukaan. Kirkko valmistui 1809, vuosi Rijfin kuoleman jälkeen. Tapuli valmistui samaan aikaan kirkon rakentamisen kanssa 1807. Kirkon ensimmäinen korjaus tehtiin Jaakko Kuorikosken johdolla 1830-luvulla, jolloin kivijalka uusittiin ja kallistuneet seinät oikaistiin följareilla. 1970-luvulla kirkkoon valettiin betonilattia ja kirkon rakenteellisia heikkouksia paranneltiin. Samassa yhteydessä palautettiin myös kirkkosalin alkuperäistä sisäväritystä. Saarikentän pesäpalloarena katsomoineen rakennettiin arkkitehti Pentti Ilveskosken (Maa ja Vesi) suunnitelman mukaan 1990.
Vimpelin kirkko ja kirkonseutu
Waris, Heikki
Haapkylä, Minna
Kurtiini Löwenhielm - Stiernroos
Matala kurtiinimuuri rakennettiin vuonna 1754 kahta vuotta aiemmin tehtyjen suunnitelmien mukaan. Ensimmäisessä vaiheessaan kurtiini oli vain kulkuaukolla varustettu matala muuri. Vuosina 1769-1770, ennen Pikku Mustasaaren toista voimakasta rakennusvaihetta, rakennettiin puolustusmuurin taakse porttiaukon molemmin puolin ampumataso pihamuureineen. Varsinainen kurtiinirakennus on vuosilta 1773-1774, jolloin muuria korotettiin ja rakennettiin matalan ullakkokerroksen muodostava pulpettikatto. Kurtiinin molemmissa päissä oli ulkopuoliset kiviportaat. Muurin harja turvetettiin 1775. Rakennusta käytettiin tykistön varastona. Venäläisenä aikana holvaamattomia kasematteja käytettiin varastoina, keittiönä, leipomona, verstashuoneina ja tallina läheisten laitosten, apteekin ja sairaalan tarpeisiin. Tavanomaisia kunnostustöitä tehtiin monessa vaiheessa. Peltikatto uusittiin ja maalattiin. Kasemattiaukkojen tiiliseinämiä ja niiden ikkunoita ja ovia uusittiin ja lattioita korjattiin lauta- ja levyrakentein. Vuonna 1864 yksi kasemateista muutettiin ruutivarastoksi sodan varalta ja on mahdollista, että se siinä yhteydessä myös holvattiin. Edellisiä remontteja suurempi työ tehtiin 1870-luvun alussa, kun alakerta muutettiin sairaalan pesulaksi ja saunaksi ja kurtiiniin päälle rakennettiin tiilestä harjakattoinen toinen kerros kuivaustilaa varten. Alakerran kasemateista loput viisi holvattiin. Portaat purettiin molemmista päistä ja päätyihin avattiin ovet ja ikkunat. Julkisivu koristettiin kahden kerroksen korkuisin tiilipilasterein. Yläkerran ikkunat olivat leveät kaari-ikkunat. Pesutupa oli eteläpäässä, siihen liittyivät myös huoneet pesijättärille, liinavaatteiden vastaanottoa ja lajittelua sekä koneellista mankelointia varten. Pesulaan avattiin ovi porttiholvista. Keskimmäiseen kasemattiin tehtiin ulkoeteinen. Kuivaamo lämmitettiin tiilestä rakennetulla "ulkoilman lämmityslaitteella", jossa oli valurautaiset ilmakanavat. Pohjoispäässä oli sairaalan sauna pesu- ja pukuhuoneineen. Pihamuurin edustalle kivettiin oja. Monien märkätilojen vuoksi korjauksia jouduttiin tekemään usein. Mm. vuonna 1892 pesu- ja löylyhuoneen puulattiat uusittiin ja lattiaan tehtiin "tiilinen kaivo, jossa oli hydraulinen lukko" - se lienee tarkoittanut lattiakaivoa. Lattiaan tehtiin myös vedenpoistokanavan tarkastusluukku. Pesulaan laskettiin asfalttilattia. Kurtiini oli pesulana vielä sauna- ja pesularakennuksen D 26 valmistumisen jälkeen kuten myös suomalaisen varuskunnan aikana. Nykyään kurtiini on puolustusvoimien varastona. Kesällä 1993 puhdistettiin turpeen sisään jääneet mukulakiviojat pihanpuolen muurin edustalta vedenpoiston tehostamiseksi. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläiset rakennustunnukset vuonna 1811 N 40 ja vuonna 1846 e) Vuonna 1927 rakennusnumero D 8 Lähteet: KrA ö 14 18 19 LÖS 1 5-9 13-14 21-22 33 35. MV SL VIK D 79-89. VA VSA 14555 15798 17044 17082. Kuvat: KrA LÖS 13 pohjakaava vuodelta 1774. KrA LÖS 14 sisä- ja ulkomuurit vuonna 1774. MV SL VIK D 85 pohjat, julkisivu ja leikkaus venäläisenä aikana.
Tatu ja Patu melovat vesimeloneista tehdyillä veneillä Korkeasaareen ja nuuskivat siellä kaikki paikat etsiessään Jori-serkkuaan.
'Miehet tulivat Haaksirikkoisten patsaan luo. Robet Stigellin vuonna 1898 valmistuneelta vestokselta katsottuna maisemaa hallitsi laituriin köytetty valkoinen ruotsinlaiva.' (s. 58)
Kaksi kookasta siviilipukuista miestä lähtevät kävelylle lounaan sijaan.
Ravintola Ilmatar
Kainuun puromyllyt (Juortana)
Hankoniemen sotahistorian kohteet (Meijerfelt)
Virkkalan kalkkitehdas yhdyskuntineen edustaa eteläiselle Suomelle tunnusomaista, suurimittakaavaista rakennusaineteollisuuden tuotantohaaraa aikakaudelta, jolloin sekä rakennusteollisuuden ja tekniikan kehitys sekä rakentamisen volyymi olivat voimakkaassa kasvussa. Virkkalan kalkki- ja sementtitehdas on ollut maan tärkeimpiä sementtitehtaita Paraisten kalkin ohella. Tehtaan tuotanto, kalkki ja sementti, näkyvät alueen rakennuskannan materiaalivalinnassa. Tehtaan ympärille rakentunut yhdyskunta sisältää teollisuuspaikkakunnille tyypillisiä, ajallisesti kerroksisia, laajoja ja hyvin säilyneitä tuotanto- ja asuinalueita sekä esimerkiksi kirkon, kokoontumisrakennuksia ja virkistysalueen. Tehtaan ja siihen liittyvien rakennusten pääasiallisia rakennusmateriaaleja ovat betoni, kalkkihiekkatiili ja siporex-harkko. Virkkalan teollisuuden ympärille kasvanut taajama sijaitsee Lohjajärven ja siitä kohoavan Salpausselkään kuuluvan Lohjanharjun välisellä alueella. Kalkkitehtaan pääasiallisesti 1920- ja 1930-luvun aikana rakennetut teollisuusrakennukset muodostavat toiminnan päättymisen jälkeenkin rantamaisemassa hyvin näkyvä elementin. Vanhinta teollisuuskerrostumaa edustavat tehtaan ensimmäinen kalkinpolttouuni (1897) ja voimakeskus (1919, laaj. 1957). Sementtitehtaan keskeiset tuotantorakennukset ovat 1920- ja 1930-luvulta. Kalkki- ja sementtitehtaan pääkonttori, joka sijaitsee teollisuusalueen eteläosassa, on rakennettu kolmessa vaiheessa vuosina 1923 ja 1937 sekä 1980-luvulla. Työntekijöiden ja johdon asuinalueiden suunnittelussa näkyy tehdasyhdyskunnille ominainen hierarkia. Mäntymetsää kasvavalla harjulla tehtaan kaakkoispuolella on tehtaan johtajien ja virkailijoiden asuinalue, minne keskittyvät myös tehtaan julkiset rakennukset. Aikakauden rakennustyylit, klassismi ja funktionalismi, näkyvät rakennuksissa. Julkisiin rakennuksiin kuuluvat puinen seurantalo, hirsirunkoinen marttatupa, paloasema sekä virkailijoille tarkoitettu kookas funktionalistinen klubirakennus. Virkkalan kirkko ja hautausmaa sankarihautoineen on rakennettu harjulle Virkkalantien länsipuolelle. Tehtaan työntekijöiden asuinalueilla on erityyppisten pientalojen lisäksi myös mm. arkkitehtien Ole ja Bertel Gripenberg suunnittelemia asuinkerrostaloja. Tehtaan koillispuolella on laaja Kässänhaan virkailijoiden ja työntekijöiden asuinalue. Alueen klassismia ja funkista edustavat omakoti-, rivi- ja kerrostalot on rakennettu 1920-1940-luvulla. Kässänhaka on rakentunut Kässän kantatalon entiselle niittymaalle. Kässän kaksikerroksinen ja tornillinen päärakennus (1888) edustaa alueella kalkkitehdasta edeltänyttä kantatalojen ja höyrysahojen aikaa. Kässänhaan asuinalueelta johtaa pitkä puistokujanne kalkkitehtaan virkistysalueena toimineeseen Pähkinäniemeen. Tehtaan aloitteesta perustetun nk. kansanpuiston ajalta Pähkinäniemessä on säilynyt lehtipuukujanne, polkuja sekä uimaranta ja laituri. Tehdasalueen vieressä sijaitsevan, kalkkitehtaan johtajan Petter Forsströmin sittemmin puretun asuintalon yhteyteen rakennetun, puutarha-arkkitehti Paul Olssonin suunnitteleman, muotopuutarhan perussommitelma on edelleen nähtävillä.
Lohjan Virkkalan ensimmäiset teollisuuslaitokset olivat höyrysahoja, jotka perustettiin Lohjanjärven rannalle 1800-luvun loppupuolella. Lohjan kalkkitehtaan perusti Karl Forsström 1897. Tehtaan perustamisen taustalla vaikuttivat kaupunkien ja teollisuuden rakentamisen kasvu, joka lisäsi rakennustarvikkeiden kysyntää. Kalkkia tarvittiin laastinvalmistuksen lisäksi nahkateollisuudessa ja sulfaattiselluloosan valmistuksessa. Tehtaan sijainnin ratkaisi raaka-aineiden saanti ja liikenneyhteydet: Lohjan seudulla oli runsaasti hyviä kalkkikiviesiintymiä ja 1873 rakennettu Hyvinkää-Hanko rautatie sivusi vesistöä Virkkalassa. Lisäksi höyrysahojen tuottama sahausjäte tarjosi kalkinpolttoon edullista polttoainetta. Ensimmäinen pystykuilu-tyyppinen kalkinpolttouuni rakennettiin sahalta vuokratulle tontille 1897. Hyvän kysynnän seurauksena kalkkitehtaalle rakennettiin 1907 tehokkaampi rengasuuni. Osakeyhtiöksi Oy Lohjan Kalkkitehdas Ab muutetun yhtiön toiminta laajeni 1910-luvulla ja yhtiö osti mm. Kyrkstadin ja Lohjan höyrysahat ja niiden työväenasunnot. Tehtaan pitkäaikaiseksi johtajaksi ja taajaman rakentajaksi tuli perustajan poika Petter Forsström. Kalkkikiveä saatiin pian tuotannon alettua Tytyrin kaivoksesta. Ojamon kalkkikaivoksen hyödyntäminen aloitettiin 1925 ja se toimi tehtaan pääasiallisena raaka-ainelähteenä 1960-luvulle saakka. Kalkkikivi kuljetettiin tehtaalle aluksi proomuilla. Ojamon kaivoksen ja kalkkitehtaan yhdistänyt kapearaiteinen rautatie valmistui 1928. Kaivos suljettiin 1966, jonka jälkeen rautatie purettiin. Virkkalan kalkkitehtaan yhteyteen perustettiin sementtitehdas 1915. Tanskasta tilatun pyörivän sementtiuunin toimitus viivästyi maailmasodan vuoksi ja sementin valmistus voitiin aloittaa vasta maailmansodan jälkeen. Sodan jälkeisen laman vuoksi toinen sementtiuuni rakennettiin ja otettiin käyttöön 1924. Rakennustoiminta elpyi Suomessa 1920-luvulla, jonka vuoksi sementin tuotantoa lisättiin rakentamalla 1929 Unax-tyyppinen sementtiuuni. Laboratorio ja toinen Unax-tyypin uuni valmistuivat 1938. Sotien aikana merkittävä osa tuotannosta meni linnoituskäyttöön. Kalkin ja sementin rinnalle yhtiön valmistusohjelmaan tulivat myöhemmin kalkkihiekkatiilet, Siporex-kevytbetoni, kiviainekset, valmisbetoni ja betonituotteet. Kalkki- ja sementtitehtaan tuotannon laajeneminen lisäsi työväenasuntojen tarvetta. Oman rakennustuotannon lisäksi yhtiö myi omakotitontteja ja yhtiön rakennustarvikkeita työntekijöille edullisesti. Yhtiö rakensi itse kadut, tiet sekä vesi- ja viemäriverkoston. Asuinrakennusten lisäksi yhtiö rakensi henkilökunnan käyttöön julkisia rakennuksia, mm. marttatuvan (1932), paloaseman (1935), klubitalon (1939-1947), urheilukentän, uimalaitoksen ja ylläpiti sairaalaa Kässän talossa. Seurantalo rakennettiin 1920 vielä puurakenteisena, jonka jälkeen yhtiö alkoi hyödyntää rakennustoiminnassa omia rakennusmateriaaleja, kalkkihiekkatiiliä, betonia ja siporex-harkkoja. Yhtiön vaikutus taajaman palveluiden rakentamiseen oli merkittävä: se oli perustamassa 1927 avattua Lohjan konepajakoulua ja Pähkinäniemeen vuoteen 1940 mennessä kunnostettua nk. kansanpuistoa. Kansanpuistoon rakennettiin istutusten lisäksi ravintola, tanssilava, urheilukenttä ja laituri. Tehdas vaikutti 1950-luvulla myös Virkkalan kirkon rakentamiseen, sillä Karjalan siirtoväen asuttamisen ja sementtitehtaan laajentumisen myötä väkiluku oli kasvanut. Kirkko valmistui 1953 ja kellotapuli 1958. Arkkitehti Gösta Cajanus suunnitteli tehtaan keskeisestä rakennuskannasta mm. pääkonttorin 1920- ja 1930-luvun rakennusvaiheet, klubitalon sekä useita johtajien ja virkailijoiden asuntoja. Vanhimpien teollisuusrakennusten suunnittelijoita ei tunneta. 1950-1960-luvulla Virkkalan teollisuusrakennuksia suunnittelivat arkkitehdit Ole ja Bertel Gripenberg, insinööritoimisto Hansson & Co ja insinööritoimisto Pentti Kaisla & Lars-Olav Sebbas. Rakennuksia suunniteltiin myös 1910-luvulla perustetussa tehtaan omassa rakennusosastossa. Kalkkitehtaan ylemmälle johdolle rakennetun asuinrakennuksen vuodelta 1968 suunnittelivat arkkitehdit Kaija ja Heikki Siren. 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla kivipohjaisia rakennusmateriaaleja valmistavaksi suuryritykseksi kasvanutta yhtiötä laajennettiin sotien jälkeen yritysostoilla ja uusiksi tuotteiksi tulivat mm. asuntovaunut ja televisiot. Monialayrityksen nimeksi tuli 1975 Oy Lohja Ab. Yhtiö fuusioitiin Wärtsilä Oy:n kanssa 1990, jonka tuloksena syntynyt Metra Oy on luopunut Oy Lohja Ab:n toimialoista. Virkkalan tehdas suljettiin 1994. Nykyisin kalkkitehtaan tiloissa toimii useita pienyrityksiä.
Virkkalan kalkkitehdas ja yhdyskunta
Valpio, Wallu
'Miehet poistuivat valokuvaamosta ja kadulle päästessään sopivat tapaavansa Hakaniemen torin laidalla sijaitsevassa hotelli Ursulassa illalla.' (s. 58)
Sekä Suomen, Neuvostoliiton että Yhdysvaltojen agenttien tiet kohtaavat Hakaniemen torilla.
Apollon yhteiskoulu
Hamarin tiivisrakenteinen, hyvin alkuperäisen luonteensa säilyttänyt työväenasuinalue on edustava esimerkki hyörysahakauden suursahan työväenasuinalueesta. Hamarin edustalla olevat Porvoon Sahasaaret on merkittävä höyrysahan paikka kiinteine jäännöksineen. Porvoonjoen suun eteläpuolisella Haikkoonselällä sijaitsevien Porvoon sahasaarten rakennuskanta on tuhoutunut kokonaisuudessaan. Hylätty saharakennus on palanut 1960-luvulla, minkä jälkeen savupiippu ja sahaan liittyviä betonirakenteita on räjäytetty ja maastoa tasoitettu. Saarten näkyvimmät rakenteet ovat rantaa kiertävät hirsipollarit. Täytemaana on käytetty sahausjätettä. Saarilla on edelleen joitakin rakennusten perustuksia ja mm. kiskoradan pohjia. Hamarin asuntoalue on pohjois-eteläsuuntainen nauhamainen taajama mantereen puolella rannan tuntumassa. Heterogeeninen työväenasuinalue on muodostunut ilman suunnitelmaa ja yhdenmukaisia rakentamisperiaatteita entisen Gammelbackan kartanon maille. Vanhimmat asuinrakennukset ovat peräisin 1800-luvun lopulta, mutta pääosa rakennuskannasta on peräisin 1900-luvun alkupuolelta. Yksikerroksisten mökkien lisäksi alueella on myös kolme vuokrakasarmia. Asuinrakentamisen lomaan sijoittuneet sahayhdyskunnan koulu, kauppa, posti, työväentalo ja nuorisoseurantalo.
Porvoon pitäjään Hamarin edustalla olevalle saarelle perustettiin Suomen etelärannikon ensimmäinen höyrysaha 1870 porvoolaisen Aug. Eklöfin yhtiön toimesta. 1890 tapahtuneen tulipalon jälkeen yhtiö rakennutti tilalle uuden laitoksen, josta muodostui yksi Uudenmaan harvoista suursahoista. Yhtiö harjoitti myös laivanrakennusta ja puusepänteollisuutta. Vuonna 1955 Aug. Eklöf Ab lakkautti vanhan höyrysahansa, mutta jatkoi toimintaansa Tolkkisten ja Hattulan sahoilla. Ängsholmenin saharakennukset paloivat 1969. Sahan toimintaan liittyvä työväenasutus sijoittui sekä sahasaarille että mantereen puolelle Hamariin.
Hamarin asuntoalue ja Porvoon höyrysahan paikka
Topelius käy Ullanlinnan telakalla, jossa pohjalaiset kirvesmiehet rakensivat laivaa, "Miltä kevät näyttää" (Helsingfors Tidningar 31/22.4.1846). "Helsingin telakalla" (Helsingfors Tidningar 46/11.6.1851), Topelius kuvaa telakalla vietettyjä höyryfregatin kölin laskemisjuhlia.
Porvoonjokilaaksossa Porvoon keskiaikaisen kaupungin pohjoispuolella levittäytyy tasainen, avoin Kiialan kartanon ja Suomenkylän viljelymaisema, joka kuvastaa jokilaakson vuosisataista agraarihistoriaa edustavimmillaan. Pohjoisempana jokilaaksossa on pienimuotoisempi Strömsbergin kartanomaisema. Kiialan kartanon rakennusryhmä sijaitsee laakean Porvoonjokilaakson peltokumpareella. Kartanolta suuntautuu pellon halki monilajinen puukujanne kohti Porvoon kaupunkia. Kaksikerroksisen kartanon päärakennuksen huvilamainen ulkoasu on 1800-luvun loppupuolelta. Kartanon itäpuolella oleva puisto puutarhakoristeineen on perustettu 1700- ja 1800-luvun vaihteessa. Kartanon nykyisessä rakennuskannassa on säilynyt 1800-luvun lopun tuotantorakennuksia, kuten punatiilinen suurikokoinen viinanpolttimo. Kiialan kartano on tullut tunnetuksi taiteilija Albert Edelfeltin syntymäkotina ja hänen maalauksistaan, jotka kuvaavat Porvoon keskiaikaista kaupunkia Kiialasta päin nähtynä. Kiialan kartanoa vastapäätä, Porvoonjoen itärannan moreeni- ja harjumäen rinteeseen rakennettu Suomenkylä on säilyttänyt tiiviin, raitin varrelle keskittyneen nauhamaisen kylärakenteensa. Vanhaa rakennuskantaa on mm. Lill-Knutsin ja Nedre Påsin tiloilla. Porvoonjoen koskipaikan ja Pikkujoen haaraan rakennettu Strömsbergin kartanon puinen päärakennus on vanhimmilta osin 1700-luvun loppupuolelta. Pihapiirissä on lisäksi vanha asuinrakennus, viljamakasiini, luhtiaitta, riihi ja maitohuone 1800-luvulta. Terassoitu muotopuutarha on puutarha-arkkitehti Bengt Schalinin suunnittelema. Kartanon itäpuolella olevassa koskessa on 1920-luvulla rakennettu punatiilinen vesivoimalaitos, mylly ja patorakennelmia. Kiialan kartano, Suomenkylä, Saksala ja Strömsbergin kartano kuuluvat valtakunnallisesti arvokkaaseen Porvoonjokilaakso maisema-alueeseen ja ovat osa Porvoonjokilaakson kansallismaisemaa.
Porvoonjokilaakson asutushistoria ulottuu aina esihistorialliselle ajalle. Keskiajalla jokilaaksossa oli jo useita suuria kyliä ja kartanoita. Kiiala oli rälssisäterinä ja asumakartanona jo keskiajalla. Stålarm-suvun kantatilana se oli 1300-luvulta 1600-luvulle. Kiialassa ovat syntyneet mm. kenraali, valtaneuvos C.J.Adlercreutz (1757-1815) ja taiteilija Albert Edelfelt (1854-1905). Kartanon kaksikerroksinen ja mansardikattoinen rokokoota edustanut päärakennus valmistui 1796 Kenraali Carl Johan Adlercreutzin aikana. Empiretyyliseksi rakennus muutettiin 1800-luvun alkupuolella ja nikkarityyliseksi 1880-luvulla. Viinatehtaan perusti Carl Axel Lewin 1880-luvulla. Suomenkylässä oli 1560-luvulla kymmenen taloa. Jokilaakson kylistä se oli pienemmästä päästä. Strömsberg mainitaan kuninkaankartanona 1413. Myöhemmin tila oli säterinä, kruununvirkatalona ja 1720-luvulta lähtien piispan virkatalona. Kartanon päärakennus rakennettiin piispa Paul Krogiuksen aikana 1790-luvulla ja sen alkuperäinen mansardikatto muutettiin satulakattoiseksi 1800-luvun keskivaiheilla. Puutarhasuunnitelma valmistui 1938. Viereisessä koskessa oli todennäköisesti mylly jo keskiajalla. Ensimmäinen maininta myllystä on 1570-luvulta. Mylly siirrettiin nykyiselle paikalle 1919 voimalaitoksen rakentamisen yhteydessä.
Porvoonjokilaakson kartano- ja kylämaisema (Strömsberg)
Puu-Vallila ja uusi Vallila muodostavat laajan 1900-luvun alkukymmeninä työväestölle rakennetun asuinalueen, joka erinomaisesti säilyneenä kuvastaa aikakauden pyrkimyksiä kohentaa kasvavan ja teollistuvan pääkaupungin työväestön asuinoloja kaupunkisuunnittelun ja asuntotuotannon ohjauksen keinoin. Puu-Vallilassa 1910-luvun ihanteita ilmentävät pienet tontit kapeiden maastoa seurailevien katujen varrella. Katuja reunustavat mansardikattoiset puutalot, korttelin sisään jäävät pihapuutarhat talousrakennuksineen. Vaikka vanhassa Vallilassa korkeatasoinen ja edullinen työväen asuminen omissa asunnoissa jäi aikanaan toteutumatta siksi, että mallipiirustuksia noudattavin suunnitelmin toteutettuihin taloihin tulikin ahtaita vuokra-asuntoja, on vanha Vallila arvostettu pienimittakaavainen ja yhtenäinen kokonaisuus. Uusi Vallila on 1920-luvulla Puu-Vallilan rinnalle Mäkelän- ja Sturenkadun ympäristöön yhtenäisen kaupunkikuvan ihanteiden mukaan rakennettu laaja työväestön asuinalue, jonka rakentamisen ovat mahdollistaneet osittain kunnan ja valtion uudet lainoitusmuodot. Pääliikenneväylien varsilla ovat kapearunkoiset kivirakenteiset kerrostalot, joiden asuinhuoneistot on pyritty suunnittelemaan valoisiksi. Sekä Hauhontien että Mäkelänkadun kerrostalojen suojassa pienempien katujen varsilla ovat puutalot, kuten klassistiset Keuruun- ja Vanajantien kolmen porrashuoneen kaksikerroksiset asunto-osuuskuntien talot. Sturenkadun tuntumassa kerrostalot kiertävät koko korttelin ympäri muodostaen isoja korttelipihoja. Kone- ja Siltarakennus Osakeyhtiön suurkortteli on niistä huomattavin ja täydellisin suurpihaidean, oman puistopihan, toteutus. Suuren asuinkorttelin ja Hämeentien väliselle kaistaleelle rakennettu Paavalin kirkko korkeine torneineen on kaupunginosan maamerkki. Punatiilestä rakennettu klassistinen kirkko on suorakaiteen muotoinen basilika. Sen kuoripäädyn vieressä kohoaa italialaisten esikuvien tapaan korkea, ympäröivää puistoa hallitseva kellotorni, joka puolestaan yhdistyy aukiomaista pihaa rajaaviin seurakunnallisiin tiloihin.
Vallilan työväestön asuinaluetta asemakaavoitettaessa haluttiin poiketa Kallion kaupunginosan 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun kaavoitusratkaisuista. Kalliossa maastosta piittaamaton suureellisten katujen verkko oli kallis toteuttaa ja suuret tontit soveltuivat vain isojen vuokratalojen rakentajien tarpeisiin. Nk. Vallila-komitea perustettiin 1907 selvittämään epätyydyttävien asunto-olojen syitä ja etsimään niihin ratkaisuja. Puu-Vallilan "vaihtelevan näköisen ja asukkaita miellyttävän" huvilakaupunginosan kaavoitukseen osallistui kaupungin ensimmäinen asemakaava-arkkitehti Bertel Jung. Kaupungin vuokratontit jaettiin ensin 1908 tonttijakokartassa, 13 korttelia Mäkelänkadun länsipuolelle ja 9 korttelia itäpuolelle. Mansardikattoisten puutalojen tyyppipiirustukset laati arkkitehti Karl Hård af Segerstad. Rakentaminen, joka toteutui 1910- ja 1920-luvuilla, pääsi tavoitteista poiketen gryndereiden haltuun ja asuinrakennuksista tehtiin oman talon sijasta useiden perheiden vuokrakasarmeja. Osa taloista tuhoutui 1944 pommituksissa. Bertel Jungin nk. uuden Vallilan laajennussuunnitelmat eli jakoalueen kaava vahvistettiin 1916. Uusi Vallila suunniteltiin niinikään vähävaraisten terveelliseksi ja turvalliseksi asuinalueeksi suurempine asuntoineen. Alueella sovellettiin yhtenäisiä julkisivukaavioita. Aiemmin rakentuneelle alueelle Puu-Vallilaan tuli mm. Jussi ja Toivo Paatelan ja Armas Lindgrenin suunnittelemia puutaloja. Mäkelän- ja Sturenkadun alueelle rakentui alunperin suunniteltujen puutalojen sijaan kivitaloja ja suurkortteleita asemakaava-arkkitehti Birger Brunilan kaavamuutosten pohjalta. Kunnallisista asuinkerrostaloista Mäkelänkadun länsiosassa manittakoon Gunnar Taucherin suunnitelmin 1925-1926 rakennetut kivitalot. Uno Moberg puolestaan suunnitteli Mäkelänkadun varrella sen itäpäässä olevat kerrostalot. Muita Vallilan 1920-luvun asuinkerrostaloja ovat mm. Jussi ja Toivo Paatelan As. Oy Eura ja Martti Välikankaan suunnittelemat As. Oy Hauho ja As. Oy Sture. Kone- ja Siltarakennus Osakeyhtiön rakennuttama kortteli rakennettiin 1917-1929 Armas Lindgrenin ja Bertel Liljequistin suunnitelmin. Korttelin sisäpuolelle muodostuneen avoimen puistopihan istutussuunnitelman teki Elisabeth Koch, joka jo varhain sovelsi mm. englantilaisia puutarhasuunnittelun ideoita Suomeen. Vuonna 1931 valmistuneen Paavalin kirkon suunnitteli Bertel Liljeqvist. Puu-Vallilan rakennukset ja miljöö suojeltiin asukasliikkeen aloitteesta 1970-luvulla, jolloin alueelle oli jo vahvistettu uusi, vanhat rakennukset korvaava kaava. Talot peruskorjattiin 1980-luvun alussa.
Vallilan asuinalueet
Lenininpuisto
Lääkäri-kirjailija tapaa sattumalta Helsingin keskustassa ranskalaisen Magdan, joka etsii entistä aviomiestään. Etsintä tempaa kirjailijan mukaan ja lopulta arvoituksen ratkaisu kääntyy kirjailija Raija Siekkisen elämän tutkimiseksi.
Rakennus
Kirjan henkilöt asuvat tai ovat asuneet Lauttasaaressa, käyneet Lauttasaaren yhteiskoulua, ja yksi heistä eli Saara Henriksson on Lauttasaaren kirkon pappi.
Sandman Lilius, Irmelin
Rancken oli kaupunginmetsänhoitaja 1943-1946. Kirjassa luku: Metsäosaston alkuvuodet, Torsten Ranckenin aika.
Kauhavan ilmasotakoulu on hyvin säilynyt ja malliesimerkki itsenäisyyden alkuvuosikymmenien kasarmiarkkitehtuurista. Se edustaa yhdessä Imatran Immolan ja Kouvolan Utin varuskuntien kanssa 1930-luvulla rakennettuja uuden aselajin, lentovoimien, kasarmia. Kauhavan keskustaajaman pohjoislaidalla olevan ilmasotakoulun alue muodostuu koulutusta palvelevasta keskusalueesta sekä upseerien ja aliupseerien asuinalueista kerhoineen. 1920-luvun pohjois-etelä -suuntaiset rakennukset muodostavat kolme ryhmää, Linnan, lentokonehallit ja esikunnan. 1930-luvun rakennukset ovat itä-länsi -suunnassa vapaasti funktionalismin kaavoitusperiaatteiden mukaisesti. Ilmasotakoulun alueen istutussuunnitelmat korostavat alueen aksiaalisuutta. Ilmasotakoulun kaikki 1920- ja 1930-luvun rakennukset ja istutukset on suunniteltu puolustusministeriön rakennusosastolla Torsten Elovaaran johdolla, arkkitehtien Elsa Arokallio, Ragnar Ypyä, Martta Martikainen ja Aulis Blomstedt toimesta.
Itsenäistymisen jälkeinen aika oli Suomessa voimakasta maanpuolustusteollisuuden ja uusien kasarmien rakentamisen aikaa. Kauhavan ilmasotakoulu oli osa 1920- ja 1930-luvulla toteutettua ilmavoimien suurta rakennushanketta, johon kuului ilmasotakoulun lisäksi seitsemän lentoasemaa ja lentokonetehdas. Itsenäistymisen jälkeen 1918 eri paikkakunnilla toiminut ilmasotakoulu keskitettiin Santahaminaan, jossa olosuhteet olivat kuitenkin rajalliset. Päätös lentokoulun siirtämisestä Santahaminasta Pohjanmaan radan varrelle Kauhavan kirkonkylään tehtiin 1924. Sijoituspaikan valintaan vaikuttivat strategiset syyt: ilmavoimien koulutuskeskus haluttiin maan länsiosaan. Lisäksi sijoituspaikan valintaan vaikuttivat Etelä-Pohjanmaan laajat peltoaukeat sekä rautatie, joka helpotti kentän rakentamista ja huoltamista. Kentän ja kasarmirakennusten rakennustyöt alkoivat 1926. Kauhavan lentokenttä oli käyttökunnossa seuraavana vuonna ja ensimmäisen vaiheen rakennukset valmistuivat 1929 Pyramid Oy:n urakoimina. Ensimmäisen vaiheen asemakaava ja rakennukset mm. Linna-rakennusryhmä, esikuntarakennus, asuinrakennukset ja lentokonesuojat, edustivat 1920-luvun klassismia. Rakennustoiminta jatkui 1930-luvulla, jolloin rakennuksiin, mm. oppilasasuntolaan, tuli funktionalismin piirteitä. Ilmavoimien Ilmailukoulu siirtyi Santahaminasta Kauhavalle 1929 ja muutettiin 1938 Ilmasotakouluksi. Nimi vaihdettiin 2005 Lentosotakouluksi.
Kauhavan ilmasotakoulu
Hansson, Ulrika
Kaponieeri von Törne
Kaponieeri von Törnen rakennustyöt alkoivat vuonna 1750. Harmaakivinen kaponieeri muodostuu massiivisen keskuspilarin ympärille rakennetuista risti- ja tynnyriholvatuista puolustuskasemateista, jotka muodostavat yhden yhtenäisen tilan. Kaponieerin tykkiaukot ovat alkuaan kaikki olleet vaakasuoran soikion muotoisia, tyyppiä jota ei Viaporissa tavata muualla kuin Särkällä. Suuri osa näistä on kuitenkin myöhemmin muutettu. Kasematteihin rakennettiin tehokas muurinsisäinen ruudinsavunpoistojärjestelmä. Alkuaan holvien päällä oli avoin ampumatasanne, jonne johtivat kierreportaat. Tähän asuun kaponieeri valmistui vuoteen 1752 mennessä. Rakennus säilyi periaatteessa tällaisena venäläisen kauden alkuun. Avoin ampumatasanne katettiin peltikatolla vuonna 1838. Tällöin kasematit olivat kosteuden vuoksi käyttämättöminä. Katon rakentamisen jälkeen rakennukseen sijoitettiin tykistön varastoja. Vuonna 1854 kaponieeriin sisustettiin keittiö sota- ajan käyttöä varten. Rakennus vaurioitui Krimin - sodan pommituksessa ja vauriot korjattiin seuraavana vuonna. 1860-luvulla osa ampuma-aukoista muurattiin umpeen. Kaponieeri kärsi ilmeisesti jatkuvasti kosteudesta, koska venäläisen kauden lopun se oli käyttämättömänä. Suomalaisen kauden alkaessa Särkän linnoitus oli pahasti rapistunut. Vuonna 1923 saari luovutettiin Merenkävijät ry:n käyttöön, ja siellä aloitettiin aina 1930-luvulle jatkuneet kunnostustyöt arkkitehti Oiva Kallion suunnitelmien mukaan. Kaponieeri Törnen ullakolle sijoitettiin varastotiloja ja purjeiden kuivauspaikka. Kulkuyhteys ullakolle järjestettiin ulkopuolisen portaan avulla. Vuonna 1938 tuuli repi kaponieerin katon, ja samana vuonna se kunnostettiin. Samalla vuosikymmenellä korjattiin myös huonokuntoisia ulkomuureja. Helsingin olympialaisia varten kaponieerissa suoritettiin kunnostustyö, jonka yhteydessä alakertaan rakennettiin pukeutumis- ja säilytystilat ja wc. Kaponieerin pohjoisseinään avattiin uusi oviaukko. Ullakon varastokomerot purettiin vuonna 1957. Nykyään ullakko on käytössä ainoastaan ravintolan varapoistumistienä. Kaponieeri Törnen kaakkoiskulma sortui kesällä 1990 ja se korjattiin seuraavana syksynä Suomenlinnan hoitokunnan toimesta. Rakennus on edelleen Merenkävijät ry:n käytössä. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 174 Lähteet: KA VSA 17044. KrA L 1-38. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL Valokuvakokoelmat. MV SL VIK SÄ 27-50. Pettersson, Lars, 1947. Särkänlinnan vaiheita. Merenkävijät ry:n vuosikirja.
Minkä takia Koskelantie 17:n pihamaalle istutettiin 29.7.1952 kolme tammea? Liittyvät kai jotenkin olympialaisten tapahtumiin. Olympialaisten aikana 26.7.1952 kuoli Argentiinan presidentin puoliso Eva Perón. Argentiinan kisajoukkue halusi kunnioittaa hänen muistoaan istuttamalla puut Olympiakylän majoitustalonsa pihalle. Näin kerrottiin Suomen Urheilukirjaston tietopalvelusta.
Ravintola St. Urho's Pub
Peränkylä on ainutlaatuinen merenlahden vanha kylä, jonka maisemaan ja elinkeinorakenteeseen laajan merenlahden kuivattaminen 1900-luvulla on voimakkaasti vaikuttanut. Luvianlahden rannoille syntyi keskiajalla useita kyliä. Kirkonkylän eli Hanninkylän eteläpuolella Peränkylässä ja Mikolassa asutus on keskittynyt kumpareisille saarekkeille, joiden kautta vanhan maantien luonteva linjaus kulkee. Peränkylässä Vanha-Esko, Mäki-Esko ja Uusi-Seppä -nimisten maatilojen rakennukset kohoavat maamerkinomaisesti ympäröivästä viljelysmaisemasta. Tilojen päärakennukset ovat 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Kylän ulkopuolella on Peränkylän vanhoihin kantataloihin kuuluva Saharin talo, joka isonjaon täydennyksen ja lahden kuivattamisen jälkeen 1930-luvulla on siirretty nykyiselle paikalleen. Peränkylän länsipuolella on Mikolan Evastin ja Tienmutkan talojen ympäristöön muodostunut torppareiden ja mäkitupalaisten asuttama Mikolan mäki. Yhtenäisellä tavalla pienimuotoiset rakennukset ovat sijoittuneet kivikkoisille hakamaille kahden toisiaan risteävän tien varsille. Evastin ja Tienmutkan päärakennukset ovat 1800-luvulta. Luvianlahti on kuivattu 1900-luvun alussa ja kylien käyttöön on syntynyt yli tuhat hehtaaria hyvää peltomaata. Poriin johtavan rantamaantien oikaistu linja jakaa Peränkylän rakennettua maisemaa.
Peränkylä ja Mikola on asutettu myöhäiskeskiajalla, jolloin nykyiset kyliä ympäröivät pellot olivat vielä merenlahtea. 1560-luvulla Mikolassa oli kolme taloa ja Peränkylässä kaksi. Maankohoamisen seurauksena madaltúnut Luvianlahti kuivatettiin peltomaaksi kahdessa vaiheessa 1917-1923 ja 1948-1954.
Peränkylä
Reitin seuraava kiinnostava kohde.
seuraava reittikohde
Mustonen, Pertti
Dementjeff, Grigori
Mannerheimintie 30
YLE
Midnite Zombies
Hurmerinta, Maarit
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Kermanranta)
Linnan kasarmit
Palmqvist, G.W.
Wienissä syntyneen Franziska/Francesco Wolfin seikkailut yltävät myös Suomeen ja Helsinkiin.
Högström, Hilkka
Sinebrychoffin panimo
Viron suurlähetystö
shops
affärer
myymälät
Koskenjoen kylä edustaa Pohjois-Savossa harvinaista joenvarsiasutusta. Asutus on sijoittunut maisemaan sopusuhtaisesti. Syvähkössä uomassa Kiuruveteen virtaavan Koskenjoen rannat kohoavat metsärajaan peltoina ja laidunmaina. Tilakeskukset sijaitsevat paikoin tiiviisti lähellä joen koillisrantaa tai harvakseltaan ylempänä joen suuntaa seurailevan maantien varrella. Maatilojen rakennuskanta on lähes poikkeuksetta uutta, niin päärakennukset kuin tuotantorakennuksetkin, mikä kuvastaa sotien jälkeen Suomessa harjoitettua maatalouspolitiikkaa. Pihapiireissä on kuitenkin poikkeuksetta säilytetty yksi tai useampi vanha aitta tai riihi, jotka kertovat kylän tilojen vuosisataisesta historiasta. Kylän koulu on rakennettu 1937 ja mylly 1925.
Kiuruveden pitäjän alue oli kivikaudella muinaisen suur-Saimaan rantamia. Tämä näkyy runsaina kivikauden asuinpaikkojen löytöinä; mm. Koskenjoen kylän alueella on viisi kivikauden asuinpaikkaa. Pysyvä asutus Kiuruvedellä oli 1500-luvulla vielä harvaa, ja pitäjän neljä taloa keskittyivät pitäjän pääjärven Kiuruveden rannoille. Koskenjoen asutus muodostui keskiajan jälkeen. Jokea seuraava maantie rakennettiin 1864.
Koskenjoen kylä
Romaanissa uraansa aloitteleva kirjailija Ari maksaa kaupassa vieraan pikkupojan karkkipussin. Poika liimautuu hänen kannoilleen. Voisiko Ari auttaa pelastamaan vangitun prinsessa Mirabellan?
Kaisu hyvästelee Ravintola Elielissä takaisin Ruotsiin palaavan, murheen murtaman sisarensa.
"Hämeentie seitsemänkymmenenkahdeksan kylpyhuoneessa, kuivumaan nostettujen alushousujen, yöpaitojen ja rintaliivien katveessa, hän leikkaa keittiösaksilla päästään entisen elämänsä: keskiviikkoiltaisin väännetyt papiljotit, hiuslakan, Kulttuuritalon tanssit; äidin ompelukerhon, sunnuntaikävelyt, pullan, karjalanpaistin; rippikoulun; pojat, äidinkielenopettajaksi tulemisen suunnitelmat." (s. 36)
Pirkko Saision omaelämäkerrallisen trilogian kolmannessa osassa kuvataan 1970-luvun Ylioppilasteatterin ja Teatterikorkeakoulun opiskelijaliikehdintää, sekä homo- ja lesbopiirien ryhmittäytymistä, Seta perustetaan tuolloin. Hämeentie 78:ssa asuvat minäkertojan vanhemmat ja myös minäkertoja itse romaanin alussa.
Hagelstamin kirjakauppa
Kuka oli Antti Korppi/Anders Korp, jonka nimi esiintyy kadunnimessä Koskelassa? Anders Korp oli Helsingin kuninkaankartanon vouti. Hän sai vuoden 1555 lopussa Kustaa Vaasalta tehtäväkseen etsiä lääninsä pitäjistä ja myös muualta karjakartanoiksi sopivia paikkoja. Korp alkoi neuvotella Mankijoen molemmilla rannoilla maata omistavien Mankbyn ja Espåbyn talonpoikien kanssa. Sopimus kruunun ja espoolaisten talonpoikien välillä saatiin aikaan jo Espoon pitäjän kesäkäräjillä 27.8.1556. Espoon kartanon perustamiskirje päivättiin 27. elokuuta 1556.
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 5 : Lauttasaari
"Ristikkotiellä vaahterakujassa/ mistä vangit ovat laasseet pudonneet lehdet/ on ilma ahdistuksesta vapaa,/ meren läheisyys/ ja kottaraisten vihellys./ Takana vuokrakasarmien ahtaus,/ elämän ehdot, arkihuolet, kivut, kiusaukset./ Portin takana ahdistunut maailma/ tiilimuurien/ ja kaltereiden sulkema./ Ristikkotiellä vaahterakujassa/ saa elää ajattoman autereisen aamun hetken/ ja vaeltaja vapaapäivän tuskastaan./ Meren läheisyys/ ja kottaraisten vihellys." (s. 73, runo Ristikkotiellä)
Vilppulan ja Kolhon rautatieasemat (Vilppulan vahtitupa)
Mistä Helsingissä sijaitseva Mustikkamaa on saanut nimensä? Onko se ollut joskus hyvä mustikkapaikka? Mustikkamaan nimi tulee ruotsinkielisestä nimestä Blåbärslandet. Saaren nimi oli 1500- ja 1600-luvuilla "Blåbershol(l)men", nykyinen suomenkielinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1928. Mustikkamaan maasto on hyvä kasvupaikka mustikoille, ja siitä varmaan nimi on tullut. Lähde: http://pedro.lapanen.org/misc/euler.html
Toikka, Markku
"Syksyn tuulisina iltoina Lasipalatsin luona/ miehet painoivat hattuaan ja naiset helmojaan ja/ raitiovaunun valo liukui märällä kiveyksellä./ Unessani vaalea nainen avaa Lasipalatsin/ ovella sateenvarjon vaikka Mannerheimintiellä/ kimaltaa aurinkotuulen tomu." (s. 65)
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Svettgrund)
Vuosaari
Luotikuja
'Kaarlenkadun porttikongista Salmela vilkaisi ensin vasemmalle ja sitten oikealle Kulmapubin suuntaan. -- Hän lähti puolijuoksua Kaarlenkatua toiseen suuntaan, kohti Kallion paloasemaa.' (s. 98)
Salmela joutuu tiukkaan tilanteeseen Kulmapubissa ja pakenee paikalta takaoven kautta.
Pekka Puupää liittyy Kulutusosuuskuntien Keskuliittoon ja harrastaa osuustoimintaa.
Kainuun puromyllyt (Kivijärven mylly)
Rautatalo
Käpylän käärmetalot Mäkelänkadulla kiemurtelevat nimensä mukaisesti rinteessä kadun suuntaisesti. Suomalainen arkkitehtuurin helmi, Kirsi mietti Alvar Aalto -fanina. Hän jäi Kaksoisyhteislyseon pysäkillä pois ja suunnisti talon kurveihin. Kirsi löysi C-rapun helposti ja totesi, että Jussilaiset asuivat toisessa kerroksessa. (s.154)
Fågeli, Mats ja Maukka ovat erottamaton kolmikko. Sen lisäksi, että heidän kaikkien kantapaikkansa oli Perunatorin vieressä sijaitseva Ravintola Kaivopiha, he kaikki asuivat käärmetalossa Mäkelänkadun varrella.
Hämeen Härkätie (Kivilammin torppa)
Romaanin alussa koulumatkalla oleva ekaluokkalainen somalipoika käy ihailemassa ja kokeilemassa Malmintorin kauppakeskuksen näköalahissiä.
Kaupunkisuunnitteluviraston näyttelyä varten valmistunut teos, joka toimii myös itsenäisenä matkaoppaana Helsingin esikaupunkialueilla.
Lähes kaikki tuntevat Helsingin keskustan, mutta harva tuntee yhtä hyvin esikaupungit. Tämä kirja on niille, jotka haluavat tutustua Helsinkiin laajemmin. Se on valmistunut 2009 kaupunkisuunnitteluviraston näyttelytila Laiturin esikaupunkeja koskevaa laajaa näyttelyä varten, mutta se on samalla myös itsenäinen julkaisu, joka toimii oppaana retkellä kaupungissa. Kantakaupungin ulkopuolella on monipuolisia ja viihtyisiä kaupunginosia, joissa on vireä elinkeinoelämä, laadukasta asumista, hyvät palvelut ja upeita luontokohteita. Oppaan ei ole tarkoitus esitellä kaikkia esikaupunkeja, vaan ulkopuolelle jää vielä paljon omaleimaisia ja mielenkiintoisia kaupunginosia. Kirjan matka alkaa, kun astutaan itään menevään metroon ja valitaan pääteasemaksi Vuosaari. (www.hel.fi)
Elokuvateatteri Salama
"Olli ja minä asuimme Kruununhaassa Mariankadun varrella. --- Meidän vuokrahuoneemme, johon liittyi alkovi, sijaitsi Rauhankadulla viisikerroksisen talon ylimmässä kerroksessa." (S. 13, 31-32.)
Olli ja Paula asuvat Kruununhaassa. Kirjassa mainitaan kotikaduksi eri kohdissa Mariankatu ja Rauhankatu.
Aaltonen, Wäinö
Pekka Puupää on nuori mies, joka muuttaa maalta Helsinkiin.
Muistin Ruusun ajoilta ennen, kun se kreisinä kulki kesät Töölön katuja, tullen ja mennen, teki lehtilaatikkoon pesät.
Mommolan kartanon rakennukset tiiviisti rakennetussa pihapiirissä ovat sekä ulkoasultaan että sisätiloiltaan säilyneet poikkeuksellisen hyvin 1700-luvun ja 1800-luvun alun asussa. Mommola antaa aidon ja hyvän kuvan rakentamisaikansa kartanokulttuurista ja kartanoiden rakentamistavasta. Mommolan kartano sijaitsee Kirkkojärven pohjukassa, Mommolanjoen varren peltojen ympäröimällä kumpareella. Pihapiiri koostuu päärakennuksesta ja kahdesta symmetrisesti sijoitetusta sivurakennuksesta ja se on muotoutunut nykyiseen asuunsa useammassa vaiheessa yli kahdensadan vuoden aikana. Päärakennukseen liittyy vanha muotopuutarha. Päärakennuksen ensimmäinen kerros on perimätiedon mukaan peräisin jo 1600-luvun lopulta. Keskiosaa on korotettu ja kiinteää sisustusta uudistettu kustavilaiseen tyyliin 1780-luvulla. Nykyisen muotonsa kaksikerroksinen päärakennus on saanut turkulaisen kauppias Christian Hjelmeruksen omistajakaudella. Päärakennuksen pohjoispäädyssä oleva keittiösiipi on peräisin 1830- tai 1840-luvulta. Pihapiirin sivustoja rajaavat yksikerroksiset sivurakennukset ovat syntyneet myös useammassa vaiheessa. Pohjoinen sivurakennus muodostuu kahdesta erillisestä rakennuksesta, ns. yläkyökistä, joka käsittää suuren tuvan, eteisen ja alkuaan maitokamariksi tarkoitetun tilan, sekä viimeistään 1700-luvun puolivälissä valmistuneesta keskeissalirakennuksesta. Eteläinen sivurakennus eli Vanha tupa koostuu puolestaan kolmesta erillisestä rakennuksesta eli kahdesta asuintuvasta ja luhtiaitasta sekä näiden väliin myöhemmin rakennetuista tiloista. Hirsiseen päätykolmioon veistetty A D 1766 osoittanee rakentamisajan. Tilaan liittyy lisäksi navetta, talli ja aitta. Nykyinen tallipihan alue on alkuaan Skepparsin tilan pihapiiri. Mommolaan on vanhastaan saavuttu ylittäen joki nykyistä pohjoisempaa. Tilalle johtavan koivukujan palauttamista pääkulkutieksi on suunniteltu. Mommolanjoen itärannalla vanhalla kylätonttialueella sijaitsee Toijan kivinen lainamakasiini vuodelta 1856 sekä Mellerin kantatila. Vanhan ratsutilan pohjaltaan keskeissalityyppinen päärakennus on vuodelta 1856. Tilaan liittyy siihen yhdistetyn Maunun kivinen kellari sekä runsaasti talousrakennuksia 1900-luvun alkupuoliskolta.
Mommolan ratsutila mainittiin yhtenä Kiskon Toijan kylän viidestä kantatilasta 1540 maakirjassa. Viereinen Skepparsin ratsutila liitettiin 1781 Mommolaan. Alkuaan talonpoikaisen tilan omistajat 1700-luvulla olivat pappeja, sotilaita ja oikeuden virkamiehiä. Kartanon leiman pihapiiri sai maaherra Olof Wibeliuksen aikana. Merkittävimmän muutoksen nykyinen päärakennus koki 1781-1783 Wibeliuksen korottaessa päärakennuksen keskiosaltaan kaksikerroksiseksi. Molempien kerrosten kiinteä sisustus sai ajanmukaisen kustavilaisen asun rintapaneeleineen, peiliovineen ja rapattuine uuneineen. Vanhat lyijypuitteiset, 12-ruutuiset ikkunat korvattiin neliruutuisilla ikkunoilla. Päärakennus sai nykyasunsa 1824 kun sen toinen kerros rakennettiin täyspitkäksi, ulkovuoraus täydennettiin ja rakennukseen tehtiin mansardikaton sijaan empirekaudelle ominainen satulakatto. Päärakennuksessa tehtiin 1920-luvulla arkkitehti Eva Kuhlefelt-Ekelundin suunnitelmien mukaan korjauksia muuttamatta kuitenkaan vanhaa huonejakoa tai kiinteää sisustusta. Pohjoisen sivurakennuksen asuinhuoneet uudistettiin 1935 saman arkkitehdin suunnitelmien mukaan. Mommolassa on tehty restaurointi- ja konservointitöitä 2000-luvun alussa.
Mommolan kartano
Hietalahden halli
Maaliskuussa ja huhtikuun alussa 1906 Lenin asui tohtori Weberin nimellä ylioppilaiden Severi Alanteen ja Väinö Hakkilan asunnossa, missä valmistautui VSDTP:n 4:nteen (yhdistävään) edustajakokoukseen.
Kivesjärven rautatieasema
Töölön sairaala
Kohteeseen liittyvä video (WMV- tms.).
video
Luther-kirkko
Tiilimäessä sijaitsevan Tuontiliike Varala OY:n henkilökunnan asiat joutuvat poliisin syyniin, kun firman rapujuhlien jälkeen Tarvonsillan alta löytyy ruumis.
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Körkön taloryhmä)
Vanhakaupunki
Missä sijaitsee tai on sijainnut Bygdehemmet? Bygdehemmet sijaitsee Vartioharjussa Itä-Helsingissä. Talon omistaa Nylands svenska ungdomsförbund rf. Taloa vuokrataan yksityistilaisuuksiin.
Iisalmen reitin kanavat (Ahkiolahti)
Salminen, Unto
Kiinnostava kohde, johon liittyy aluetieto.
aluekohde
area of interest
Salpalinja (Viisikko)
Päähenkilö taideteollisen korkeakoulun opiskelija.
Mäenpään kylässä on säilynyt sarkajaon aikaisen pienen ja tiiviin ryhmäkylän rakenne. Kylässä on rakennuskantaa 1700-luvulta. Mäenpää on entisen Karinaisten pitäjän keskiaikaisista kylistä nuorin. Se sijaitsee kylän kohdalla pohjoisesta etelään virtaavan Tarvasjoen itärannalla, pienen mäenkumpareen laella. Kyläkeskus, joka muodostuu Vanha-Värrin, Uusi-Värrin ja Uudentuvan taloista, on säilyttänyt perinteisen ryhmäkylän tiiviin luonteen. Sitä ympäröivät etelässä ja pohjoisessa jokivarren viljelykset. Vanha-Värrissä on säilynyt tuparakennus 1750-luvulta ja kellari samalta vuosisadalta. Uusi-Värrin aumakattoinen talo on osin 1700-luvun lopusta ja säilynyt alkuperäisessä asussa. Luhtiaitan lisäksi talon rakennuksiin kuuluu paja vuodelta 1802 ja hiilikoppi vuodelta 1773. Uudentalon talosta on säilynyt vain kellari. Kylässä on Wäinö Aaltosen (1894-1966), yhden 1900-luvun merkittävimmän suomalaisen kuvanveistäjän lapsuudenkoti.
Pöytyään liitetyn Karinaisten pitäjän vanhin vakituinen asutus muodostui 1300-luvulla. Mäenpään kylä asutettiin 1500-luvulla. Kylä oli yksitaloinen 1540. Talo jaettiin kahtia 1565 veljesten kesken, joista vanhempi sai talonsa nimeksi Värri. Värri jaettiin kahtia 1794 Vanha-Värriksi ja Uusi-Värriksi. Nuoremman veljen talo Haveri jaettiin puolestaan 1729 Vanhataloksi eli Isotuvaksi ja Uusitaloksi eli Vähätuvaksi. Kylässä oli viisi taloa 1872, jolloin Karinaisissa ryhmäkylien hajoaminen oli jo edennyt pitkälle isojaon järjestelyiden myötä.
Mäenpään kylä
Elokuva on valmistunut vuonna 1923. Mykkäelokuva. Perustuu Zacharias Topeliuksen pienoisnovelliin.
Vuorio, Hannu
Sakilaiset soittimissa
Norjan suurlähetystö
Bryggmanin huvilat (Solinin vierasmaja)
Loviisan Esplanadi on 1800-luvun puolenvälin kaupunkisuunnitteluperiaatteiden mukaan toteutettu leveä puistokatu, jota reunustavan rakennuskannan pääosa on rakennettu kaavasuunnitelman mukaan 1860-luvulla tai 1800-luvun lopulla ja edustaa erinomiasesti aikakauden kaupunkirakentamisen ihanteita. Esplanadi jakaa kaupungin kahteen osaan, linnoituksen kaupunginosaan ja Alakaupunkiin. Puistokadun länsipäätä hallitsee sen päätepisteenä kaupungin punatiilinen kirkko 1800-luvun jälkipuoliskolta. Esplanadin varrella sijaitsevan Kauppatorin laidassa on raatihuone ja samassa korttelissa seurahuone. Muu rakennuskanta Esplanadin varrella muodostuu 1800-luvun loppupuolella, lähinnä 1860-luvulla rakennetuista pääasiassa kivirakenteisista kaksikerroksisista asuin- ja liikerakennuksista. Tyylillisesti ne ovat empiren ja alkavan historismin leimaamia. Esplanadin varren rakennuskantaan kuuluvat myös mm. postitalo, apteekki, elokuvateatteri ja linja-autoasema. Esplanadin puistokatuun liittyy kirkon etelä- ja pohjoispuolella sijaitsevat Sibeliuspuisto ja Kirkkopuisto sekä Esplanadinpuiston itäpäässä sijaitseva toisen maailmansodan jälkeen perustettu Kurkipuisto. Se perustuu E.B. Lohrmanin asemakaavaan vuodelta 1857 ja maisema-arkkitehti Paul Olssonin 1917 laatimaan Esplanadin puistosuunnitelmaan.
Loviisan kaupunki paloi keskeisiltä osiltaan vuonna 1855. Uusi E.B. Lohrmannin laatima asemakaava, joka muutti kaupunkirakenteen täysin uudeksi, vahvistettiin 1857. Loviisan kirkko rakennettiin vuosina 1862-65 G.T. Chiewitzin ja J. Basilierin suunnitelmien mukaan Esplanadin länsipäähän katunäkymän päätepisteeksi. Puistokadun varrelle rakennettiin 1860-luvulla kaksikerroksisia kivisiä asuin- ja liikerakennuksia, joita suunnittelivat arkkitehti Chiewitzin ohella Julius Basilier ja kelloseppämestari Felixzon. Chiewitzin suunnittelema 1862 valmistunut raatihuone noudatti perinteistä kaksikerroksista raatihuonetyyppiä ajanmukaiseen uusrenessanssiarkkitehtuuriin sovitettuna. Samaan kortteliin rakennettiin seurahuone Julius Basilierin johdolla 1863 Chiewitzin laatimien piirustusten mukaan. Seurahuonetta laajennettiin arkkitehti Selim A. Lindqvistin 1907 laatimien suunnitelmien mukaan. Se on Suomen vanhin säilynyt puinen Seurahuone.
Loviisan Esplanadi
Merikatu
Enso-Gutzeit Oy:n country club ja sauna
Kalannin keskiaikainen kivikirkko Pietari Henrikinpojan (Petrus Henriksson) 1470-luvun alussa tekemine kalkkimaalauksineen on maamme keskiaikaisen kirkkotaiteen merkittävimpiä kohteita. Seinä- ja holvipinnat peittävien kalkkimaalausten esillehakkaus 1884 oli maamme ensimmäinen restaurointityö. Pyhälle Olaville omistetun kivikirkon kattokulmaltaan on loivennettu ja länsipäädyssä on matala tapulimainen sipulikupoliin päättyvä länsitorni. Kirkkosali on kolmilaivainen ja nelitraveinen. Seinä- ja holvipinnat peittävät kalkkimaalaukset voidaan niissä olevien vaakunakilpien avulla ajoittaa 1470-luvun alkuun. Maalauksissa ei ole selkeää teologista ohjelmaa, vaan ne ovat yksittäisiä kuvaesityksiä, joissa useassa on lahjoittajaan liittyvä vaakuna. Maalauksiin sisältyvä maalarin nimi "Petrus Henriksson pictor" on antanut aiheen puhua samankaltaisten maalausten yhteydessä Pietari Henrikinpojan tai Kalannin koulukunnasta. Hampurilaisen Meister Francken tekemä Barbara-alttari, joka on Suomen merkittävin keskiaikainen alttarikaappi, sekä kirkon sisustukseen kuuluneet penkkien päädyt on sijoitettu Kansallismuseoon. Kirkon ympärillä olevan laajan hautausmaan länsipuolella on säilynyt kuusiaidan rajaama hautasaattojen lähtöpaikka ruumiskivineen.
Kalannin seutu oli tiheästi asuttu jo rautakaudella. Seurakunta lienee muodostunut 1300-luvun lopulla ja se tunnettiin nimellä Uusikirkko 1411-1936. Kalannin keskiaikaisen kirkon rakennusosista vanhin on sakaristo ja länsitornin alaosa lienee runkohuoneen ikäinen. Tornin puinen yläosa valmistui 1779. Kirkon tiiliportaalit ja kiinteä sisustus valmistuivat arkkitehti C. J. von Heidekenin suunnittelemassa korjauksessa 1884. Sen aikana tehtiin myös peitettyinä olleiden kalkkimaalausten esillehakkaus ja restaurointi, joka oli ensimmäinen keskiaikaisten kalkkimaalausten restaurointityö Suomessa. Maalaukset puhdistettiin ja restauroitiin uudelleen 1965-1968.
Kalannin kirkko
Ritvos, Pekka
Uimarannan pukusuoja
Uimarannan pukusuoja valmistui lopullisesti keväällä 1950 ja se avattiin yleisölle uimakauden alussa. Se rakennettiin Ehrensvärd-seuran Helsingin kaupungilta lainaamilla varoilla professori Hilding Ekelundin luonnosten pohjalta. Helsingin Matkailijayhdistys piti sitä avoinna. Myöhemmin se on ollut Helsingin kaupungin hallinnassa. Uimarannan pukusuoja purettiin vuonna 2005 erittäin huonokuntoisena. Vuonna 2006 sen tilalle rakennettiin uudet kevyet pukusuojat. Uudet pukusuojat suunnitteli arkkitehti Tiina Koskenniemi.
Pikku-Huopalahti
Luku 7: Asunto Eduskuntatalossa. Siivooja Raili Nurmikoski, Helsinki.
"Kahvilan ranskalainen tunnelma syntyy akustiikasta, joka pakottaa ihmiset huutamaan jokaisen kupin, lautasen, lusikan kalahduksen yli." (S. 163.)
Matkalla studiolle Katariina käy Engelissä syömässä.
Kangasalan kirkko, kartanot ja suurtilat (Vääksyn kartano)
Liisankatu
Kjell Westön kirjassa "Missä kuljimme kerran" esiintyy useassa yhteydessä paikka tai alue, jonka nimenä on "suruton" tai "suruttomat". Mihinköhän tämä alue tai paikka sijoittuisi nyky-Helsingissä, ja mikä on kyseisen nimen tausta? Vuoden 1900 tienoilla Kallion huvila-alueet olivat Eläintarha, Kallio, Kaiku, Surutoin ja Harju. Surutoin sijaitsi Hämeentien eli silloisen Itäisen Viertotien varressa Torkkelinkadun ja Sakarinkadun välisellä alueella. Yksi huviloista/villoista sijaitsi tosin Sakarinkadun toisella puolella ja osa työväenasuttamista puulaakivilloista ulottui Helsinginkadun kulmaan asti. Suruttomain huvilat rakennettiin Suruttomain kallioille vuosina 1875-1909. Huviloiden asukkaat olivat pääosin työväkeä. Tunnetuin villoista oli Vuorela, jossa piti näytäntöjään Sörnäisten Työväen Näyttämö vuosina 1900-1928. Vuorelassa aloitti näyttelijänuransa muun muassa Tauno Palona myöhemmin tunnetuksi tullut Tauno Brännas. 1930-luvun puolivälistä lähtien huviloita alettiin vähitellen purkaa suurten kivitalojen tieltä. Suruttomien villat sijaitsivat siis nykyisten Torkkelinmäen ja Kurvin kulmien tienoilla. Kysymyksen toinen osio käsitteli nimen suruton, surutoin taustaa. Uskonnollisessa kielenkäytössä tunnetaan termi suruton merkityksessä jumalaton ja syntinen. Slangiprofessori Heikki Paunonen antaa paikannimelle Suruttomat seuraavanlaisen selityksen: "Varattomien ihmisten asuinalue ja asuinrakennukset Sörnäisissä Helsingissä 1900-luvun alussa. Sekä äärimmäisen köyhien ja epäsäännöllistä elämää viettävien buidikset (asunnot)". Epäsäännöllisellä elämällä viitattiin esimerkiksi niin sanottuihin tarkastusnaisiin eli prostituoituhin, jotka jo tuohon aikaan harjoittivat liiketointaan nykyisen Kurvin kulmilla. Lähteet: Koskinen, Juha: Kallion historia (Kallio-Seura 1990) Nenonen & Toppari: Herrasväen ja työläisten kaupunki - Helsingin vanhoja kortteleita 2 (Helsingin Sanomat, 1984) Paunonen, Heikki: Tsennaaks stadii, bonjaaks slangii: Stadin slangin suursanakirja (WSOY, 2000).
Kosonen, Krista
Kurikomppania
Muutos- ja korjaustöiden yhtey­dessä ikkunoita suuren­net­tiin vastaa­maan asuintilojen vaati­muksia. Osa­ ikkunoista jä­tettiin kuri­komppani­an ai­kaiseen asuun. Ulkosei­nien alimmat hirsi­kerrat vaihdettiin, samoin osa ulkovuorauk­sesta. Sisäseinien paneeliverhousta säi­lytettiin mahdol­li­suuksien mukaan. Sisäpuolisten uusien puupintojen ja ulkovuorauksen maalaamiseen käytettiin pel­lavaöl­jymaa­le­ja. Rakennus liitettiin vesijohto- ja viemäriverkkoon. Lämmitys oli asennettu jo aikaisemmin. Kylpyhuoneet ja keittiöt keskitettiin hallin yhteyteen myöhempien huoltotoimien helpottamiseksi. Halliin si­joite­ttiin myös pe­sutupa­nurk­kaus.­­­­ Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus A 3 rakennettiin tykistölaboratorioksi vuosina 1880-1881. Viaporin linnoituksen insinöörihallinnon päällikkönä toimi tuolloin sotilasinsinöörieversti Pjotr Petrovits Benard. Piirustukset tehtiin 1870-luvun mallipiirustusten mukaan. Mallipiirustukset oli laadittu Pietarissa yli-insinöörihallinnon alaisessa Nikolain akatemiassa. Talossa oli 4 suurta, valoisaa huonetta ja laaja keskusaula. Hirsiseinät olivat lautavuoratut, aumattu peltikatto oli maalattu öljypohjaisella punamullalla. Sisällä huoneissa oli tikkurappaus sekä seinissä että katoissa. Ikkunat olivat valoisuuden takaamiseksi isot, kuusiruutuiset. Tykistön laboratoriossa tehtiin ammustutkimuksia ja käsiteltiin ruutia. Ruudin käsittelyssä oli oltava varovainen räjähdysvaaran vuoksi. Tykistölaboratorioon asennettiin vahingossa rautaiset ikkuna- ja ovihelat, jotka kipinävaaran vuoksi jouduttiin heti seuraavana vuonna vaihtamaan kuparisiin. Vuonna 1908 rakennettiin T-muotoinen käymäläsiipi rakennuksen pohjoiselle pitkälle seinälle. 1913 laboratorio kunnostettiin kasarmiksi: uunit muurattiin uudelleen, lattiat korjattiin ja seinähirsiä vaihdettiin. Rakennuksesta tuli Kurikomppania vuonna 1927, kun työpalvelua suorittavan Suomenlinnan paikalliskomppanian yhteyteen muodostettiin II luokan työvelvollisten komennuskunta eli ns. kurikomppania, johon siirrettiin muiden osastojen sotilaskuriin sopeutumattomat asevelvolliset. Viimeistään tässä yhteydessä ikkunat vaihdettiin pienemmiksi ja sisäseinät ja -katot paneloitiin. Eteisaulan kaksipuoliset peiliovet vaihdettiin yksinkertaisempiin, pienempiin peilioviin. Venäläisten rakentama käymäläsiipi näkyy vielä 1930-luvun valokuvassa. Se purettiin todennäköisesti 1950-luvun vaihteessa, kun tehtiin korjauksia rakennuksen siirryttyä Muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan. Rakennus toimi Valmetin sähköpajan akkulataamona. Vuonna 1948 Valmet luovutti talon Muinaistieteelliselle toimikunnalle, jonka varastona (Kansallismuseo) talo oli vuoteen 1972. Vuonna 1972 talo otettiin asuinkäyttöön. 1976 tehtiin asuttavuuden parantamiseksi pikainen lastulevyremontti, joka vuorostaan purettiin vuosien 1991-1992 peruskorjauksen tieltä. Peruskorjauksessa rakennuksen hirsiseiniä oikaistiin ja tuettiin följarein, alimpia hirsiä vaihdettiin ja alapohjista tehtiin tuuletetut. Keittiöt uusittiin, kylpyhuoneet rakennettiin ja talo liitettiin kaukolämpöön. Kurikomppania maalattiin kelta- ja punamullan sävyisillä öljymaaleilla. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 3 Vuonna 1929 rakennusnumero A 22 Lähteet: MV SL Flander, Outi, 1985. Inventointi. MV Valokuva-arkisto Rannikkotykistörykmentin kokoelma. MV VIK A 477-485b. SM Maunula, Kimmo, 1981. Suomenlinnassa 1918 toimineita joukko-osastoja. VA VSA 15798, 17059. Kuva: MV L VIK A 480.
Rakennuksen suunnitteli sotilasinsinöörieversti Petr Petrovits Benard tykistölabo­ratorioksi ja se rakennettiin vuosina 1880-1881. Piirustukset tehtiin 1870-lu­vun mallipiirustusten mukaan. Rakennuksen paikka on syrjäi­nen, sillä laboratoriossa tehtiin ammus­tutkimuk­sia ja käsiteltiin ruutia. Talossa oli neljä suurta huonetta ja halli. Ikkunat olivat alun­perin isot, kuusiruu­tuiset, mutta myöhempi­en korjausten yhtey­dessä niitä­ pienen­net­tiin. "Kurikomppania" rakennuksesta tuli vuonna 1927, kun työpalvelua suorittavan Suomenlinnan paikal­liskomppanian yhteyteen muodostet­tiin II luokan työvelvollisten komennuskunta eli ns. kurikomppania, johon siirrettiin muiden osasto­jen sotilaskuriin sopeutumattomat ase­velvolliset. Sittemmin rakennus on toiminut Valmetin sähköpajan akkulataamo­na, varastona ja vuo­desta 1972 asuinrakennuksena.
Ilomantsin Pappilanvaara (Kreikkalaiskatolinen kirkko)
Deutsche Schule
Ravintola Kasvis
Alvettulan, Hyömäen, Matkantaan ja Tuittulan ryhmäkylät (Tuittula)
Ruokojärven kulttuurimaisema edustaa Satakunnan vanhoille erämaille syntynyttä vanhinta talonpoikaisasutusta, josta on muodostunut kirkonkylän keskus. Ruokojärven itärannalla oleva Kankaanpään Alakylä on säilyttänyt vanhan agraarikylän ilmeen aivan uuden kaupunkirakenteen vierustalla. Alakylä edustaa seudun vanhinta talonpoikaisasutusta. Oukarin, Vanha-Hongon ja Päiviken tilojen rakennuskanta muodostaa yhtenäisen ryhmän kirkon ja järven välisessä peltomaisemassa. Maatilojen nykyinen rakennuskanta on etupäässä 1800-luvulta. Oukarin päärakennuksen runko on 1700-luvulta, Vanha-Hongon ja Päiviken päärakennukset ovat 1800-luvulta. Ruokojärven rannalla oleva Kelminmäki on ikivanha nuorison kokoontumispaikka. Maisema jatkuu rantapeltoina ja maatiloina järven länsipuolella. Intendenttikonttorin 1834 suunnittelema empiretyylinen kirkko sijaitsee mäellä näkyen kauaksi Ruokojärven taakse. Pohjamuoto on tasavartinen, sisänurkista viistetty risti, johon lännessä liittyy torni. Sisätilassa keskikupoli kohoaa ristivarsien tynnyriholveja ylemmäksi.
Kankaanpää perustettiin Ikaalisten saarnahuonekunnaksi 1756, jolloin rakennettiin pitäjän ensimmäinen kirkko. Kappelioikeudet Kankaanpää sai 1759. Ikaalisten kirkkopitäjä purettiin 1841, jolloin Kankaanpäästä tuli itsenäinen seurakunta. Harvaan asutussa Kankaanpäässä oli 1560-luvulla kolme taloa, joista Ruokojärven rantaan muodostivat kylän Honko, Oukari ja Päivike. Ensimmäisen kirkon korvaajaksi Intendenttikonttorin suunnittelema puinen ristikirkko rakennettiin 1834-1839. Kirkkoa korjattiin 1936 arkkitehti K.S. Kallio suunnitelmin. Kirkon sisätila palautettiin alkuperäiseen asuunsa 1988 Heikki Elomaan tekemien suunnitelmien mukaisesti.
Ruokojärven kulttuurimaisema
Mikä on Helsingin pohjoisin katu? Helsingin pohjoisin katu on Keskiyöntie (tieto on vuodelta 2004). Kaikki kadut, jotka sijaitsevat asemakaava-alueella ovat katuja nimestä riippumatta. Jos haetaan pohjoisinta katua, jonka nimessä on katu, niin silloin pohjoisin on Malmin sairaalakatu.
Seurasaaren polku
Jakomäenkallio
Radion Viihdeorkesteri
Kaija, äiti ja pikkuveli Tapio muuttavat Lohjantien vuokrapuutaloon.
Tervanpolton muistomerkit (Hiisijärvi)
Kauppinen, Eino
Kangasalan kirkko, kartanot ja suurtilat (Kangasalan kirkko)
Ala-Kokko
Puotinharjun ostoskeskus
Iines nousee aamuisin bussiin Jakokunnatien pysäkiltä.
Pizza Matador Oy
Tuomarniemen metsäopisto
Olympiakisojen alla Suomi halusi myös mainosfilmein osoittaa maailmalle, että pieni maa kykenee kisat järjestämään. Suomalaisille taas haluttiin korostaa sitä, että valtava työmäärä koituu myös omaksi parhaaksemme.
Markkanen, Tapio
Toijolan kylän historialliset kohteet (Pien-Toijola)
'Aurinko paistoi kuumasti Kukontorille. Tuulen henkäystäkään ei päässyt sinne. Kahvilan ulkopuolella oli muutama pöytä, joista kaksi oli varattuja. Kummallakaan pöydällä ei näkynyt Veronmaksaja-lehteä. Ilmari lopetti sämpylänsä ja kahvinsa. Kello näytti jo viittätoista vailla yhtä. Mies oli varmaan livistänyt, Ilmari alkoi pelätä. Silloin Forumin ovesta astui ulos keski-ikäinen ja keskimittainen mies harmaassa puvussa ja vaaleansinisessä solmiossa. Mies heilutteli lehteä kädessään. Ilmari nosti kättään.' (s. 147)
Ilmari kuulustelee epäiltyä Kukontorin kahvilassa.
quote
lainaus
Motai, Masako
Vesivehmaan keskustan rakenteelle on ominaista pohjois-eteläsuuntainen nauhamaisuus, joka toistuu kylän raitissa ja sitä myötäilevässä asutuksessa, peltolaaksoissa ja harjanteissa. Vesivehmaan kylän maisemakuvalle onkin tyypillistä mäenkumpareiden ja laaksojen luoma vaihtelevuus. Kylässä on useita avokallioisia mäkiä. Vehkoon maatilojen rakennukset muodostavat näyttävän kokonaisuuden mäen harjanteelle. Vesivehmaan kylä on sijoittunut II Salpausselän eteläpuolella olevaan viljelyvyöhykkeeseen. Vanha, harjua seuraava maantie sivuaa Vesivehmaan kylää sen pohjoispuolella. Kylän läpi kulkeva raitin linjaus on 1700-luvulta ja osa entistä Helsinki-Jyväskylä -tietä. Rakennuskanta koostuu pääasiassa maatilojen talouskeskuksista. Useille kantatiloille on rakennettu uudet päärakennukset 1910- ja 1920-luvuilla. Lisäksi rakennuskantaan kuuluu jonkin verran mökkiasutusta, entinen kestikievari, kauppa ja rukoushuone. Kylän keskustassa on jugendtyylinen nuorisoseurantalo.
Varhaisimmat kirjalliset tiedot Vesivehmaan eli Vehmaan kylästä ovat 1400-luvulta. Nimensä kylä lienee saanut sijaintinsa ja maaperänsä mukaan. Hollolan puolella olevasta Maavehmaasta katsottuna Asikkalan Vehmaa oli veden takana. Kylää pohjoispuolelta sivuava tie on peräisin keskiajalta. Uuden ajan alussa kylässä oli 21 taloa ja se oli yksi Vesijärven ympäristöön kasvaneista suurista kylistä. Keskiaikainen suurkylä on myöhemmin levinnyt nauhamaiseksi muodostelmaksi raitin ja mäenharjanteiden varsille. Kylän pohjoispuolelle, Vesivehmaankankaalle, rakennettiin lentokenttä 1939-1940. Sodan jälkeen kentällä toimi varuskuntana Ilmatorjuntarykmentti 2 aina 1950-luvulle saakka.
Vesivehmaan kylä
Nostotelakan konehuone / Rakennustoimisto
Kunnostustyöt Rakennuksen matala pohjoissiipi kunnostettiin työsiirtolan varastoksi. Varasto joutui siirtymään pois vanhassa maneesista C 81, jota alettiin kunnostaa liikuntatilaksi. Uusi sijainti Varvilahden varikon alueella tarjoaa paremmat ulkoalueet rakennustarvikkeiden varastointiin ja parantaa yhteistoimintamahdollisuuksia hoitokunnan kanssa. Rakennuksen korkeaan keskiosaan kunnostettiin toimisto-, kokous- ja sosiaalitilat hoitokunnan ja työsiirtolan rakennustöiden johdolle. Rakennuksen eteläisen siiven hiekka- ja rakennustarvikevarastot säilyivät entisillä paikoillaan. Julkisivut ja huonejako säilyivät pääpiirteissään ennallaan. Joitakin keskiosan pihanpuoleisista ikkuna-aukoista suurennettiin ja kokoustilaa varten osa korkeasta keskiosasta jaettiin välipohjalla kahdeksi kerrokseksi. Huonokuntoiset ikkunat ja ovet jouduttiin pääosin uusimaan. Vanhojen betonilattioiden ja keskiosan maalattian tilalle tehtiin uudet maanvaraiset betonialapohjat. Kaikki tekniset asennukset uusittiin ja keskiosa varustettiin koneellisella ilmanpoistolla. Rakennuksen muissa osissa on painovoimainen ilmanvaihto. Toteutusvuodet: 2000–2003 Huoneistoala: 723m² Kerrosala: 904m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakentaja: Suomenlinnan työsiirtola LVIS-työt: Are Oy Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper (inventointi, hankesuunnitelma ja luonnokset) ja Petri Mikonsaari (rakennuslupa- ja toteutusvaihe) Varikon yleissuunnitelma: Arkkitehtitoimisto Harris-Kjisik Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy LVIS-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helen Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 39 rakennettiin Varvilahden nostotelakan päärakennukseksi. Se kuuluu samaan vaiheeseen nostotelakan tiilityylisten rakennusten eli varastojen C 35 ja C 37 kanssa. Valmiiksi venäläiset ehtivät saada vain nostotelakan vedenalaiset työt ennen kuin I maailmansota keskeytti rakentamisen. Nostotelakan rakennuksesta valmistui keskiosa, vinttureiden konehuone. Varvilahdessa on varaston C 37 edustalla edelleen olemassa laaja vedenalainen hirsiarkkulaiturirakenne, jolle tavaran kuljetus oli tarkoitettu hoidettavaksi kiskoja pitkin. Suomenlinnan Teknillinen Hallitus isännöi nostotelakkaa 1918-1920. Konehuoneen lisäksi talossa oli talli- ja vaunuvaja. Sen jälkeen talo oli puolustuslaitoksella hevostallina valjas- ja rehuhuoneineen ja Rannikkotykistörykmentin autotallina ja pajana. 1960-luvulla paloasema toimi lyhyen aikaa tässä rakennuksessa Varvilahdessa. 1.1.1973 talo siirtyi Suomenlinnan Työsiirtolan hallintaan. Julkisivuiltaan punatiilinen rakennus on säilynyt hyvin alkuperäisessä asussaan. Sitä sanotaan joskus "Hevosenkenkätaloksi" kaarevan pohjakaavansa vuoksi. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C IV 100 Lähteet: Arkkitehtitoimisto Harris-Kjisik, 1994. Suomenlinnan Varikonranta. Perusselvitykset. Moniste. MV SL Tutkimusarkisto. OM VAHO SLTS. PLM Suomenlinnan kasarmihoitoalue. Kuva: MV SL Piirustusarkisto 2084:28. Suomenlinnan Konepaja. Konepaja-alueen asemapiirros 1:500. 10.7.1918. Valtion Laivatelakka 21-I / 905.
Venäläiset ehtivät saada nostotelakan päärakennuksesta valmiiksi vain keskiosan konehuoneen ennen kuin 1. maailmansota keskeytti työt. Keskiosan korkea piippu rakennettiin höyrykonetta varten. Siipiosiin sijoitettiin niiden valmistuttua hevostalli ja vaunuvaja ja myöhemmin Rannikkotykistörykmentin autotalli ja paja. Myös paloasema toimi tässä rakennuksessa lyhyen aikaa 1960-luvulla. Vuonna 1973 talo siirtyi Suomenlinnan työsiirtolan hallintaan.
Halusin rauhaa. Mietin mitä tehdä, kun en sateessakaan halunnut seisoa. Silloin muistin levollisen paikan Rikhardinkadulta, oli kuin kirkko. Kirjasto.
Sivuilla 86-88 kerrotaan kirjastokäynneistä
Uosukainen, Riitta
Hämeenlinnan Kaupunginpuisto, jonka rakennustyöt aloitettiin 1840-luvulla, on varhaisimpia Bürgerpark-tyyppisiä, kaupunkilaisia varten perustettuja puistoja maassamme. Hämeenlinnan Kaupunginpuisto eli Parkki sijaitsee kaupungin tuntumassa, Hämeen linnaan liittyvässä Vanajaveden rantamaisemassa. Englantilaisen puistoideaalin hengessä toteutetussa puistossa on terasseja, vapaamuotoisesti kulkevia käytäviä, kaksi puistopaviljonkia, laululava, ravintolakatos, kivimuureja sekä romanttisena lisänä kiviharkoista ladottu tekoraunio. Myöhempiä lisäyksiä on puistoon on siirretty ns. Larin Kyöstin talo ja kesäteatteri. Puiston monipuoliseen ja hyväkuntoiseen puulajistoon kuuluvat mm. tammi, vaahtera, saarni, vuorijalava, metsä- ja puistolehmus, liuskaharmaaleppä, palsamipoppeli ja hopeapaju. Puiston jyrkiltä rinteiltä on näköala linnaan ja Vanajaveden yli Aulangon rannoille ja puistoon. Hämeenlinnan Kaupunkipuisto on osa Vanajaveden laakson ja Aulangon valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta ja osa ensimmäistä Suomeen perustettua kansallista kaupunkipuistoa.
Hämeen linnan luoteispuolella sijaitsevan Ojoisten latokartanon historia liittyy kiinteästi linnan historiaan. Ojoinen toimi linnan karjakartanona keskiajalta lähtien. Maaherran virkatalona Ojoinen oli 1600-luvulla ja 1810-1848. Kartanon maihin kuului Hämeen linnan pohjoispuolella sijaitseva Pyövelinmäki, jota kuvernööri Otto Carl Rehbinder alkoi kehittää puistoksi 1840-luvulla istuttamalla sinne jalopuita. Suunnitelmiin kuului pengerrysten, kiviaitojen, paviljonkien ja polkujen lisäksi romanttinen kiviraunio, joka toteutettiin 1800-luvun keskivaiheilla. Puistotyöt tehtiin suurelta osin vankityövoimalla. Kaupunginpuisto eli Parkki siirtyi Hämeenlinnan kaupungin omistukseen 1848. Aleksanteri II vieraili puistossa 1863 ratsain. Pysähdyspaikan luonnonkiveen on hakattu sen muistoksi on hakattu kirjain A ja hevosenkenkä. Keskuskentän laululava ja puinen ravintolakatos rakennettiin 1920-luvulla.
Hämeenlinnan kaupunginpuisto
Maikkulan reservikomppania
fängelser
prisons
vankilat
Rakennuksen muutos- ja laajennustöiden (1816-1819) arkkitehti
Gunnel Nymanin katu
Mäkelänkatu
Moskovski, Pavel
Porvoon läntisen saariston luotsi-, majakka- ja kalastusyhdyskunnat (Rågskär)
Kapellimestari Marcus Rainion entinen vaimo epäilee, että Rainio aiotaan murhata. Samaan aikaan kapellimestari suunnittelee avioliittoa itseään 40 vuotta nuoremman Heidi Sariolan kanssa. Kun Rainio löytyy kuolleena, joutuu komisario Karpalo miettimään onko kyseessä itsemurha vai murha.
"!700- ja 1800-luvuilla Pakila eli silloiselta nimeltään Pakinkylä (ruots. Baggböle) oli pieni kylä, jonka pääelinkeinoina olivat maanviljely ja karjanhoito." (S. 7.)
Helsingin keskustan keskeinen liikekatu Aleksanterinkatu on yksi Suomen varhaisimmista. Sen varteen ovat keskittyneet liikepankkien ja vakuutuslaitosten pääkonttorit sekä joukko tärkeimpiä tavarataloja ja erikoisliikkeitä. Aleksanterinkadun monelta vuosikymmeneltä periytyvien liikerakennusten taiteelliset ja tekniset piirteet ilmentävät yleensä rakentamisaikansa johtavaa arkkitehtuurikehitystä ja perustuvat usein kansainvälisistä yhteyksistä omaksuttuihin ratkaisuihin. Helsingin keskikaupungin yhdeksi tärkeäksi solmukohdaksi on muodostunut Aleksanterinkadun ja Mannerheimintien yhtymäkohdassa oleva aukio, jolla on Kolmen Sepän patsas ja jota reunustavat Stockmannin tavaratalo ja Vanha ylioppilastalo. Aleksanterinkadun länsipään katutila on kapea ja korkea, korttelit tiiviisti rakennettuja. Pankkien ja vakuutuslaitosten pääkonttorit ja liikerakennukset ovat pääosin 1880-1950-luvulta ja edustavat rakennusaikansa edistyksellisimpiä suunnitteluperiaatteita niin rakenne- kuin arkkitehtuurisuunnittelultaan. Liike-elämän tarpeet ovat ohjanneet rakentamista sekä rakennusten käyttöä ja muuttamista. Gustaf Nyströmin suunnitteleman 1898 valmistuneen Yhdyspankin vanhan pääkonttorin julkisivu on ensimmäinen kotimaisella luonnonkivellä vuorattu. Ensimmäisiä helsinkiläisiä liiketaloja kadun varressa ovat Tallbergin talo (1899) sekä arkkitehti Selim A. Lindqvistin suunnittelema Lundqvistin talo (1901). Lundqvistin liiketalon olennainen piirre on suurten ikkunapintojen yhdistäminen koristeelliseen, rakennusaikanaan moderniin teräs- ja betonirakenteiseen runkoon. Arkkitehtien Gesellius-Lindgren-Saarisen suunnittelema vakuutusyhtiö Pohjolan talo (1901) on kansallisromanttisen jugendin keskeisiä rakennuksia. Sen ulkoarkkitehtuuria leimaa karkeasti käsitelty kivijulkisivu, jota koristaa vuolukiviornamentiikka. Pohjolan talon kantavissa rakenteissa on käytetty valurautakolonneja. Puhtaasti betonirakenteinen on liiketalo Hamstern (1907). Liittopankin talo, Stockmannin tavaratalo sekä Fazerin talo ovat 1920-luvulla suunniteltuja liiketaloja, joissa massaa jäsentävät pilasteriaiheet vuorottelevat lasinauhojen kanssa. Lähinnä Senaatintoria samaan sarjaan kuuluu punagraniittinen Pohjoismaiden Yhdyspankin talo. Elannon tavaratalo on valmistunut 1953. Kadun länsipään korkeasta pankki- ja liikerakennusten julkisivurivistä erottuu kolmikerroksinen Litoniuksen talo 1850-luvulta. Rakennuksiin ja niiden sisätiloihin on tehty lukuisia muutoksia ja katutasoon on tehty myöhemmin myymälätiloja (mm. Litoniuksen talo ja Yhdyspankin talo). Vaikka pankkien ja vakuutusyhtiöiden konttoreita on muutettu myymäläkäyttöön, kuten Kansallispankin talo osaksi korttelin kauppakeskusta 1999, Aleksanterinkatu ja sen ympäristö on edelleen erityisesti pankkien ja pankkiiriliikeiden keskittymä. Aleksanterinkadun itäpää poikkeaa luonteeltaan kadun länsipäästä. Kadun linjaus periytyy 1640-luvulta ja se sivuaa Senaatintoria ja Helsingin yliopiston ja Valtioneuvoston linnan kortteleita. Senaatintorin etelälaidassa katua reunustavat 1700-luvulla rakennetut porvaristalot, jotka on 1800-luvun alkupuolella yhdenmukaistettu julkisivuiltaan Engelin kokonaissuunnitelman mukaisesti. Valtioneuvoston linnan vieressä on uusgoottilainen Ritarihuone (1862) eduspuistikkoineen asemakaavassa alun perin säätytalolle varatulla paikalla. Vinosti katulinjaan nähden sijoittuu Pohjoissatamaan liittynyt tulli- ja pakkahuone 1700-luvun puolivälin linnoitussuunnitelmista periytyvänä rakennuksena.
Aleksanterinkadun itäpää noudatti nykyistä linjaustaan jo 1640-luvulla Vironniemelle siirretyn Helsingin Stora gatan -nimisenä pääkatuna. Katu ulottui Pohjoisrannasta Kluuvinlahdelle. Suurkatu oli Helsingin liikekeskus jo 1700-luvulla, jolloin varakkaimmat porvarit rakensivat kauppiastalonsa sen varrelle. Vanha tulli- ja pakkahuone sijoittui 1765 Suurkadun varteen, lähelle Pohjoisrannan satamaa. Kluuvinlahden täyttämisen jälkeen 1840-luvulla katu yhdistyi länteen johtaneeseen maantiehen ja syntyneitä uusia tontteja voitiin käyttää kaupankäynnin ja elinkeinotoiminnan siirtämiseen torin ääreltä kadun varrelle. Ensimmäinen monumentaalirakennus kadun länsipäässä oli 1870 valmistunut Vanha ylioppilastalo, joka rakennettiin arkkitehti Hampus Dahlströmin suunnitelmin ja kansallisesta keräyksestä saaduin varoin. Sen viereen Mannerheimintielle valmistui Uusi ylioppilastalo 1910. Aleksanterinkadun ja Mannerheimintien risteyksessä olevalle aukiolle pystytettiin Felix Nylundin Kolmen sepän patsas 1932. 1800-luvun lopulta alkaen pankkitoiminta laajeni Kauppatorin ja Senaatintorin välisistä kortteleista länteen Aleksanterinkatua, jonne valmistui pankkien pääkonttoreita 1890-luvulta alkaen. Pankkilaitoksen lisäksi kadulle nousi useita monikerroksisia liike- ja tavarataloja. Stockmannin tavaratalo siirtyi Senaatintorin etelälaidalta uuteen rakennukseen Aleksanterinkadun ja Mannerheimintien risteykseen 1930. Keskuskatu puhkaistiin 1921 helpottamaan liikenteen läpikulkua rautatieaseman suunnasta Esplanadille. Aleksanterinkadun kadunvarren tontit saivat lisärakennusoikeutta 1929, jolloin tavoitteena oli linjakas, maastonvaihteluista riippumaton katujulkisivujen yhtenäisyys. Lähes kaikkiin vanhoihin liikerakennuksiin rakennettiin lisäkerroksia, lukuun ottamatta Pohjolan, Lundqvistin ja Yhdyspankin taloja. Aleksanterinkadun joulukatu-perinne alkoi 1949, jolloin perustettiin kadun yrittäjien yhdistys ja Aleksanterinkatu koristeltiin ja valaistiin ensimmäisen kerran joulukaduksi.
Helsingin Aleksanterinkatu
"Paras keksintö sitten polkupyörän, Marjatta ajatteli tyytyväisenä silmäillessään Ryssänkärjen aurinkoista merimaisemaa. Ikinä hän ei kyllästynyt siihen, pelkäsi vain että kaupunginisät jonakin päivänä keksisivät purkaa siirtolamökit ja kaavoittaa metsikön kerrostaloalueeksi. Ryssänkärki oli ainutlaatuinen, melkein keskellä Helsinkiä ja kuitenkin puhdasta luontoa. Sitä paitsi se oli niitä harvoja paikkoja Lauttasaaressa, jotka eivät olleet vuosien kuluessa muuttuneet miksikään. Viisikymmentäluvun kodikkaasta pikkukaupunkimaisuudesta ei saarella muuten ollut enää tietoakaan." (S. 131.)
Ryssänkärkeä ihaillaan romaanin nykyhetkessä ja osa menneisyyden tapahtumista liittyy paikkaan.
Jokela on varhainen esimerkki rautatien varrelle rakentuneesta monipuolisesta teollisuusalueesta. Jokelan tiilitehdas, jonka ympärille teollisuustaajama on kehittynyt, on tuotantoalansa keskeinen ja hyvin säilynyt edustaja. Jokelan rautatieaseman eteläpuolella, Palojoen varrella oleva neljän teollisuuslaitoksen ryhmä muodostaa savupiipuineen ja rakennuksineen edelleen maisemallisesti ja historiallisesti nykyisen taajaman teollisen ytimen. Vaikka teollisuustoiminta on päättynyt ja tehtaisiin liittynyttä moninaista rakennuskantaa on purettu, liittyy alue olennaisesti Suomen teollistumiseen. Jokelan 1874 perustettu tiilitehdas on teollisuushistoriallisesti merkittävä, yksi harvoista säilyneistä tiiliteollisuuden varhaisvaiheen toimipaikoista maassamme. Tiilitehtaan rakennuskantaan kuuluu ns. Jokelan kartano, maatilan rakennuksia ja työväen asuinrakennuksia. Tiilitehtaan lisäksi Jokelassa on tulitikku-, laatikko- ja vanutehtaan rakennuksia. Tehtaiden ja rautatien lisäksi merkittävän osan taajaman maisemakuvaa muodostavat tiilitehtaiden savenotosta syntyneet savikuopat, jotka nykyisin lukuisina lampina muistuttavat alueen teollisuusperinnöstä. Jokelan tiilitehtaan aluetta hallitsee 1946 valmistunut rankorakenteinen mittava tuotanto- ja varastorakennus, johon liittyy tiilinen kaksikerroksinen, 1953 valmistunut konehuone ja tiiliuunin savupiippu. Tiilitehtaan ydin ja yksi sen teollisuushistoriallisen arvon perustekijöistä on 1937-1938 rakennettu polttouuni. Se on noin 57 metriä pitkä, pohjaltaan soikiomaisen renkaan muotoinen tiilestä holvattu rakenne. Uuni koostuu kuudestatoista erillisestä polttokamarista, joiden ansiosta prosessin eri vaiheet saattoivat olla käynnissä samanaikaisesti. tehtaan ruokala ja asunto- ja verstasrakennus sijaitsevat omassa pihapiirissään. Yhteys pääradalle on hoidettu pistoraidetta myöten, tästä yhteydestä muistuttaa enää veturitalli. Tiilitehtaaseen liittyvät radan itäpuolella Jokelan kartanona tunnettu tiilitehtaan omistajan asuinrakennus 1880-luvulta ja 1908 valmistunut ns. uusi huvila, jonka piirustukset tilattiin Lars Sonckin toimistolta. Rakennuksiin liittyy puisto, jossa on mm. lehtikuusikujia. Tiilitehtaan muuta rakennuskantaa ovat tehtaan perustamisen ajalta oleva isännöitsijän talo sekä konttori, Jokelantalon työväenasuntokasarmi ja meijerirakennus. Oy Suomen Vanutehdas Ab:n rakennuskannasta on säilynyt teollisuusalueen länsireunalla useaan otteeseen laajennettu tehdasrakennus. Laatikkotehtaan rakennuskantaan kuuluu pitkä, 1938 valmistunut, kaksikerroksinen tiilirunkoinen teollisuusrakennus ja siihen liittyvä lautarakenteinen varastorakennus. Samaan aikakauteen liittyvät näyttävä valkeaksi rapattu konttorirakennus, muuntaja ja työväen asuinrakennus. Tulitikkutehtaan ympäristön muodostavat kahdessa vaiheessa rakennettu tehdasrakennus ja toimintaan liittynyt vesiallas. Nykyisin tehdasrakennus on Jokelan vankilan käytössä. Tulitikkutehtaaseen kuuluvat arkkitehti Pekka Saareman sotien jälkeen suunnittelemat työntekijöiden, virkailijoiden ja insinöörien asuinrakennukset, jotka antavat hyvän kuvan sodanjälkeisen tehdasyhteisön sisäisestä hierarkiasta.
Pohjois-Tuusula oli ennen rautatien rakentamista harvaanasuttua. Alueen savialueet ja rautatie loivat hyvät edellytykset tiiliteollisuudelle. Raaka-aineen ja kuljetusmahdollisuuksien lisäksi kolmas syy tehtaiden perustamiseen oli nopeasti kasvavan ja kaupungistuvan Helsingin läheisyys, joka tarjosi laajan kysynnän radan varrella olevien tehtaiden tuotteille. Helsingin ja Hämeenlinnan välinen rautatie valmistui 1862 ja rautatiehen tukeutuva Jokelan teollisuusyhdyskunta sai alkunsa 1874 perustetun tiilitehtaan myötä. Rautatieasema perustettiin seuraavana vuonna. Jokelasta kasvoi jo 1900-luvun alkupuolella merkittävä ja monipuolinen teollisuusyhdyskunta, jossa tuotettiin tiilien lisäksi mm. kattohuopaa, laatikoita, vanua ja tulitikkuja. Jokelan tiilitehtaan lisäksi taajamaan perustettiin useita tiilitehtaita, joista Kolsan tiilitehdas oli merkittävin. Jokelan tiilitehdas oli alansa ensimmäinen suuryritys. Suomessa toimi 1900-luvun alkupuolella kolmatta sataa tiilitehdasta, joista Jokela oli tuotannoltaan suurin. Helsinkiläisten rautatietä rakentamassa olleiden insinöörien yhtiömuotoisena yrityksenä perustama tehdas siirtyi 1877 kauppaneuvos Paul Chmelevskin omistukseen. Chmelevski oli Suomen tiiliteollisuuden uranuurtaja, jolla oli omistuksessaan tai vuokralla tiilitehtaita myös Espoossa, Janakkalassa ja Hausjärvellä. Jatkuvapolttoinen rengasuuni keksittiin 1850-luvulla ja yksi maamme ensimmäisiä rengasuuneja rakennettiin juuri Jokelan tehtaille 1880-luvulla. Jokelan tiiliuuneista on ainoana säilynyt nykyinen, vuosina 1937-38 muurattu uuni. Tehtaan toiminnan turvaamiseksi yritys rakensi teollisuuslaitosten lisäksi työväen asuinrakennukset ja perusti suuren maatilan turvaamaan elintarvikkeiden saantia. Myöhemmin, 1930-luvun lamavuosina, tilan suureen navettaan perustettiin Fennia-Pesula. Jokelan tiilitehdas valmisti tuotteita rakennusteollisuuden tarpeisiin, jolloin rakennustoiminnan suhdannevaihtelut heijastuivat suoraan tehtaan toimintaan. Tuotantoprosessin ja laitteiden modernisoinnista huolimatta Jokela jouduttiin lakkauttamaan 1959, jolloin uusien rakennusmateriaalien teollinen tuotanto syrjäytti poltetun tiilen. Oy Suomen vanutehdas Ab perustettiin 1904 Hyvinkään Kaukakselle. Konkurssin ja omistajanvaihdoksen jälkeen toimintaa laajennettiin Jokelaan, josta hankittiin entiset tärkkelystehtaan rakennukset. Vanutehtaan tuotanto Jokelassa aloitettiin 1915. Kahden tulipalon seurauksena tehdas rakennettiin uudestaan 1917 ja 1920. Nykyisen kuutiomaisen asun tehdas sai 1938 ja 1956 tehdyissä laajennuksissa. 1970-luvulla Oy Tamro Ab osti yrityksen ja aloitti tiloissa ambulanssien valmistuksen. Tulitikku Oy perustettiin 1932 taistelemaan Ivar Kreugerin johtamaa tulitikkutrustia vastaan. Tehdas aloitti toimintansa Jokelassa 1933 ja seuraavana vuonna valmistui tehdasrakennus rautatien varteen. Tehdasta laajennettiin nykyiseen laajuuteen 1964 arkkitehti Pekka Saareman suunnittelmin. Tehtaan asuinalue ns. Pikku-Mikkeli sekä johtajien ja virkailijoiden asuinrakennukset rakennettiin tiilitehtaan puistoon Saareman suunnitelmin 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa. Tehtaan ja asuinalueen väliin valmistui haapatukkien säilytystä varten vesiallas 1960-luvulla. Samassa yhteydessä Palojoki sai uuden uoman. Suomen suurimman tulitikkutehtaan toiminta päättyi 1980-luvun alussa. Helsingin Vallilassa toiminut ja 1888 perustettu laatikkotehdas Sörnäs Ab siirtyi 1930-luvulla Jokelaan. Toiminta päättyi konkurssiin 1960-luvulla uuden materiaalin, muovin tullessa markkinoille. Oy Machine toolin omistukseen rakennukset siirtyivät 1970-luvulla. Tehtaiden ympärille kasvoi taajama. Taajaman synnyttäneet tehtaat lopettivat toimintansa 1900-luvun loppupuolella uusien materiaalien ja tuotantotapojen tultua markkinoille.
Jokelan teollisuusalue
Kello viiden jälkeen kun kaikki johtajat, konttoristit, kauppa-apulaiset ja asiakkaat jo olivat lähteneet Keskustasta ja olivat juuri syömässä päivällistä asunnoissaan alkoivat rappiolle joutuneet, repaleiset ja kummalliset ihmiset ilmaantua autioille liikekaduille.
Novellissa "Varis" kuvataan Esplanadin kulkijoita.
Päähenkilö lukee työpaikkailmoituksia Kulosaaren kirjastossa.
Fabianinkatu 38
Vuorela, Ulla
Lastenkodinkatu
Venevaja C60
Rantsilan kirkonkylässä on säilynyt 1900-luvun alkupuolen kirkonkylille tyypillinen rakenne ja rakennuskantaa Siikajokea seurailevan maantien varressa. Kirkonkylän julkiset rakennukset ja asuinrakennukset ovat on tiiviinä nauhana Siikajoen itärannan harjanteella joen suuntaisen vanhan maantien varressa. Kirkko on harjanteen laella Toppilankankaalla. Kirkonkylän julkisista rakennuksista mainittakoon keisari Aleksanteri II:n mukaan nimetty koulu, manttaalikunnan lainajyvämakasiini ja matkustajakoti. Lainamakasiini on toiminut suojeluskuntatalona, seurakuntatalona ja kotiseutumuseona. Jokirannassa on ajalleen tyypillinen, 1920-luvulla valmistunut meijeri. Betonirakenteinen, valkeaksi rapattu rakennus on säilyttänyt hyvin alkuperäisen asunsa. Rakennuskanta on muuten osin vaatimatonta tai uusiutunutta. Hongikossa seisovassa pohjakaavaltaan tasavartisessa ristikirkossa on ristivarsien päistä aumattu vesikatto. Ristikeskuksessa on vesikaton sisäjiireistä kohoava pienii lanterniini. Kirkon nykyinen ulko- ja sisäasu on 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa tehdystä jugendisoivasta uudistuksesta. Sakariston kirkkosalista erottavan yläreunastaan rokokoomaisesti kaartuilevan alttariseinän maalaustriptyykin, jonka aiheina ovat Ristiinnaulittu, Ylösnousemus ja Getsemane, on tehnyt Mikael Toppelius 1788. Saarnastuolin maalauskäsittely vuodelta 1794 on myös hänen käsialaansa. Kirkon länsipuolella oleva pohjalainen renessanssitapuli on kirkkoa vanhempi. Kirkkotarhaan liittyy lisäksi vanha "ullakoksi" kutsuttu ruumishuone. Kirkkoaukion edustalla on Rantsilan kappalaisena 1775-1785 toimineen mm. kansanperinteen kerääjänä sekä uskonto- ja kansankulttuurin tutkimuksen uranuurtajana tunnetun Christfried Gananderin muistopatsas.
Rautakautisen eränkäyntialueen pysyvä asutus syntyi 1500-luvulla Savosta. Saloisten kappeliksi 1671 perustettu Rantsila siirtyi Siikajoen emäseurakuntaan 1689. Seurakunta itsenäistyi 1873. Kirkko rakennettiin 1785 kalajokelaisen kirkonrakentaja Simon Silvénin johdolla. Kirkon uudistuksesta 1907 vastasi arkkitehti Josef Stenbäck. Kirkkoa korjattiin 1983 arkkitehti Jorma Tepon laatiman suunnitelman mukaan. Rantsila sijaitsi Oulu-Iisalmi maantien varrella. Rantsilan kunta perustettiin 1867, ja kunnallishallinnon luomisen ja maakaupan vapautumisen myötä kirkonkylän päätien varrelle alkoi keskittyä talonpoikaistilojen lisäksi mm. kauppaliikkeitä. Rantsilan ensimmäinen kansakoulu, kirkonkylän Aleksanterin koulu aloitti toimintansa 1882.
Rantsilan kirkko ja vanha raitti
”Tuona hetkenä minusta tuli likainen kyttä…” Kaksi päivää tyttärensä syntymän jälkeen ylikomisario Kari Vaara kertoo vaimolleen Katelle aivokasvaimestaan. Hän kertoo myös uudesta työstään omalakisen, rikollisuutta torjuvan salaisen yksikön johdossa. Kasvaimen poiston sivuvaikutuksena mies muuttuu täysin tunnekylmäksi, mutta uuden toimenkuvan kannalta se ei ole pelkästään huono juttu. Vaaran yksikkö, johon kuuluvat myös kovaotteiset apurit Milo ja Sulo, putsaa Helsingin rikollisia puhtaiksi niin huumeista, laittomista aseista kuin käteisestä. Suoraan Suomen poliisiylijohtajalle raportoiva ryhmä osoittautuu liiankin tehokkaaksi ja laukaisee tahattomasti kokonaisen rikollissodan. Samaan aikaan EU-vastainen Suomi suomalaisille -puolue kasvattaa suosiotaan. Kun maan johtava maahanmuuttajien oikeuksien puolestapuhuja surmataan raa’asti, se tulkitaan rotusodanjulistukseksi. Koston kierre on katkaistava hinnalla millä hyvänsä. Kun mafiasota lopulta uhkaa myös Kari Vaaran henkeä ja avioliittoa, onko hänen myytävä sielunsa saatanalle? Teemoiltaan kipeän ajankohtainen Valkoinen viha on räväkkää jatkoa maailmalla menestyneille Kari Vaara -trillereille Lumienkelit ja Kylmä kuolema. www.wsoy.fi
Kurtiini Gyllenborg- Zander on yksinkertainen eskarpoidun kallioseinän päälle rakennettu harmaakivinen puolustusmuuri. Se rakennettiin vuosina 1748-50. Valmiissa muurissa oli kaikkiaan viisi mörssäriaukkoa ja yksi tykkiaukko. Vuonna 1751 kurtiinimuurin taakse alettiin louhia vallihautaa, jonka taakse rakennettiin polygonin muotoon nk. retranchement-varustus. Se muodostuu kahdesta puolibastionista. Eteläinen puolibastioni on kasemattoitu ja sen läpi kulkee kaksi kallioon louhittua, holvattua käytävää, jotka toimivat yhdysteinä Carpelan- Gyllenborgin kurttiiniportilta retranchementin ja Zander-Lantingshausenin puolustusrintaman väliseen vallihautaan. Retranchementin ja bastioni Carpelanin vasemman kyjen väliin jää kalliosta muodostettu kurtiiniseinämä, jonka yli rakennettiin silta bastioni Lantingshausenille. Polygonirintaman pohjoinen puolibastioni on vain pieni, yhden kasematin käsittävä katkelma kurtiinin ja bastioni Carpelanin oikean kyljen välillä. Koko varustus oli valmis turvetuksia myöten vuonna 1756. Alkuaan varustuksen yhteydessä oli kaksi lyijyllä verhottua juomaveden keruusäiliötä, ja huolella rakennettu salaojitusjärjestelmä, jonka avulla vallihautaan kertynyt vesi saatiin johdetuksi sieltä pois. Kurtiini Gyllenborg - Zanderin mörssäriaukot muurattiin umpeen ilmeisesti jo 1760-luvulla. Vain yksi tykkiaukko jätettiin avoimeksi. Venäläisellä kaudella retranchement- varustus esiintyy asiakirjoissa yleensä bastioni Zanderin yhteydessä. Vuonna 1876 rakennettiin sähkövalaistuksen lokomobiilivaja retranchementin eteläosaan. Varustuksen kasematteja käytettiin mm. lyhtypylväiden varastona ja halkovarastoina. Venäläiset uusivat vallihaudan yli kulkevan sillan vuonna 1891 ja sen kate uusittiin jälleen vuonna 1902. Viimeisin sillan uusiminen tapahtui Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta 1970-luvun alussa. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Fästningsrelationer 1753-1808 KrA Ö 1747-1808, G1-68 MV SL VIK A 49
Kallion yhteiskoulun ja Kallion lukion pitkäaikainen opettaja ja rehtori Armas Paavola kuvaa kirjassaan Kallion lukion satavuotista historiaa Sörnäisten yhteiskoulusta suosituksi ilmaisutaidon lukioksi.
Maunulan Maja
Hugo Simbergin ateljee ja koti oli talon ylimmässä kerroksessa (B 18).
Palmén, Ernst
Herala, Helge
Vähäkallion perhe muutti Annankatu 23:een, Väinö Vähäkallion suunnitteleman kerrostalon ylimpään kerrokseen heti talon valmistuttua 1923.
'Kuppilan kellarissa oli mustanpuhuva yökerho, ja kesällä anniskelualue laajeni kestopuusta nikkaroidulle terassille. Sinnekin piti laskeutua portaita. Nyt katupinnan alapuolelle jäävä juopottelurotko oli lunta täynnä. Minulle riitti maanpinnan tason ja sisätilojen tarkastelu. Kapakassa oli hiljalleen humaltuva hämyinen iltapäivä. Heti sisääntulon vieressä oli kapea tupakkasalonki. Mustat tekonahkapallit ja nojailutiski seisoivat tyhjinä. Peremmällä baarissa oli looseja, joissa istuttiin vastatusten punaisilla sohvilla. Seinillä oli vanhannäköisiksi tarkoitettuja viskimainnoksia ja muuta brittihenkistä ravintolalavastetta.' (s. 77)
Viktor Kärppä yrittää onkia tietoja karaokebaarin kanta-asiakkaalta.
Hagert, Kalle
Sarvilahden kartano ympäristöineen (Hormnäs)
"Iso Roobertinkatu oli muuttunut täydellisesti niistä ajoista. Kävelykadun pätkän oli pitänyt tuoda keskieurooppalaista eloa ja väriä, mutta Martikan mielesätä muutos oli keinotekoinen. Kasinotalouden hulluina vuosina pankit olivat sitten vallanneet liiketilat, jotka oli tarkoitettu pienille myymälöille. Laman kierteessä isot tilat jäivät tyhjilleen, mutta nyt kadun varteen oli jälleen ilmestynyt uusia liikkeitä, vaatekauppoja, ravintoloita ja vaikka mitä." (S. 128.)
Karri Mäntysen asunto ja liike Antikvariaatti & videovuokraamo Forties sijaitsevat samassa talossa, jossa rikoskomisario Matti Martikka asui aiemmin avioeronsa jälkeen.
Kuusiluoto
Ortodoksinen hautausmaa
Saaritsa, Pentti
Ilmola
Roihuvuoren ala-asteen koulu
Aarne Laurilan vanhemmat muuttivat avioiduttuaan 1928 Malmille, Opettajatarkotiyhdistyksen eli Rydmanin taloon, siellä Aarne Laurila eli lapsuutensa ja nuoruutensa 25-vuotiaaksi. 1955 Aarne Laurila rakensi Malmille omakotitalon oman perheensä kodiksi.
Kirjassa luku Maamerkkinä kaksitorninen kirkko
Vuoden johtolanka -palkinnon saanut Parantaja kuvaa luonnonmullistuksien kourissa kamppailevaa Helsinkiä ja sen asukkaita.
Tapani Lehtinen on varma, että hänen toimittajavaimonsa on kadonnut. Ilmastonmuutoksen kourissa kamppailevassa Helsingissä yhden naisen vuorokauden mittainen puhelinhiljaisuus ei hetkauta ketään. Niinpä Lehtisen on itse löydettävä vaimonsa – ja seurattava jälkiä, jotka vievät aina vain syvemmälle särkyvän maailman pimeään ytimeen. Parantaja on piinkova rikosromaani ja runollinen rakkauskertomus. Se on tarina siitä mihin jokainen meistä parhaimmillaan kykenee, mihin pahimmillaan syyllistyy ja miten pitkälle on valmis menemään toisen puolesta. Ja kuinka rakkaus on voimista suurin. (www.helsinkikirjat.fi)
Holmström, Carita
Chiewitz, G.T.
Grundström, Otto
Musiikkilentsikaksi muuttunut kontrabasso laskeutuu rautatien ylittävälle kävelysillalle.
Rehbinderintie
Kaupunki on muuttunut mutta ei järin paljon, muistamme sen värin, joka oli harmaampi. Silloin ei ollut yhtään eurooppalaista vaateliikettä, olutta oli vain ruokailijoille, koko paikka muistutti Neuvostoliittoa.
Paddaisten kartano muodostaa edustavan 1700-luvun jälkipuoliskon ja 1800-luvun alun kartanomiljöön. Paddaisten ympäristössä yhdistyvät erittäin hienolla ja poikkeuksellisella tavalla historiallinen kulttuurimaisema ja mereen liittyvä luonnonmaisema. Kartanon päärakennus ja pihapiirin rakennukset ovat ryhmittyneet loivalle rinteelle Paimionlahden itärannan viljelysten taakse. Kartanon rokokoon aikaiseen puiseen päärakennukseen on liittynyt pihan puolella kaksi erillistä siipirakennusta, joista toinen on säilynyt siirrettynä toiseen paikkaan ja toinen tuhoutunut. Päärakennuksen karoliininen pohjakaava on säilynyt. Rikas, villiintynyt kulttuuri- ja yrttikasvisto viittaa tilan historiaan kirkon tilana katolisena ikana, kenties varhaiskeskiaikana virolaisen Padisten luostarin alaisuudessa. Kartanoa ympäröi 1800-luvun alussa perustettu puutarha, jossa sijaitsee 1805 rakennettu, arkkitehti Charles Bassin suunnittelema Orangeri-rakennus. Päärakennuksen länsipuolella on hyvin hoidettu puutarha-arkkitehti Bengt Schalinin 1918 suunnittelema muotopuutarha, jota peltomaisema sekä rannan katajaiset mäet luonnonpuistona luontevasti jatkavat. Hyvin säilytettyyn kartanomiljööseen kuuluu useita talousrakennuksia. Nykyisin kartano harjoittaa metsätaloutta ja karjankasvatusta.
Sauvon Paddaisten kylän vakituinen asuttaminen on ajoitettu 1300-lukuun ja se mainittiin ensimmäisen kerran 1346. Kylässä oli seitsemän tilaa 1540-luvulla. Kartano muodostettiin 1660-luvulla kahdesta tilasta, jotka peruutettiin kruunulle 1683. 1700-luvun alkuun mennessä se muodosti Lövnäsin kruunun säterirusthollin, johon liitettiin vuosisadan kuluessa useita Yli- ja Ala-Paddaisten tiloja. Tila ostettiin perinnöksi 1762. Kartanon 1760-luvulla rakennetun päärakennuksen rakennutti turkulainen kamreeri Daniel Gadolin ja suunnitteli Turun kaupunginarkkitehti C.F. Schröder. Rakennukseen lisättiin myöhemmin pihan puolelle pienet siipirakennukset ja pylväät. Muutoksia suunnitteli arkkitehti Charles Bassi. Puutarhasuunnitelman teki puutarha-arkkitehti Bengt Schalin 1918.
Paddaisten kartano
Teatterijätkä hoipertelee läpi Kallion kosteikkojen Aaron Waldenilla on aina rahaa tuoppiin - ja jos ei ole niin joku tarjoaa. Aaron Waldenilla on aina kuuma misukka tyrkyllä - ja jos ei ole niin kohta on. Aaron Waldenin elämä on pelkkää jumalaista nousuhumalaa ja mikä tärkeintä - hänellä ei ole koskaan krapulaa. Bella Barin nurkassa meinaa saada pirinistin puukosta ja siskolta pettää maksa, mutta itse Aaron selviää naarmuilla. Esteitä tämän käsikirjoittajaohjaajan tielle asettavat maakuntateattereiden johtajat, joille hän kauppaa uutta näytelmäänsä. Siat eivät helpolla opi syömään helmiä. Ja kuin varkain Aaronin liukkaan poikamieselämän uhkakuvaksi nousee vakinainen avosuhde. Kosteiden mestojen balladi on alkuvoimainen kertomus sympaattisesta kulkurista, veijarista, kanaljasta ja ryökäleestä, jota vietit vievät. Se on myös maanmainio romaani Kallion kivisiltä kaduilta ja ilkikurinen fantasia miehen elämästä, jossa saa joka aamu ottaa kurssin kohti uusia, uljaita seikkailuja. Kosteiden mestojen balladi on Ari Wahlstenin esikoisromaani. "Wahlstenin tarina etenee sujuvasti, eikä tekstiin juuri suvantovaiheita ole mahtunut. Ammatti-maisesti kirjoitettua viihdettä siis." -Helsingin Sanomat (www.gummerus.fi) Aaron Walden rakastaa naisia. Hänen jatkopaikoistaan voisi piirtää Helsingin yön meno- ja panokartan. Mutta ei teatterimiehen elämä pelkkää nousuhumalaa ole. Teattereiden johtajat eivät ymmärrä hyvän päälle, baareissa pirinistit käyvät niskaan, ja tyttöjen kimppakämpän ovelta hyökkää hirviö. Välillä kulun keskeyttää nainen, joka kuvittelee jallittavansa kosteikkojen kulkurin katiskaansa. Krapulaa ei ole, ja joka aamu tuo uuden uljaan seikkailun. (Takakansiteksti)
Kontulankaari
Lapsi Suomenlinnassa
Piippolan kirkonkylässä muodostavat kirkko, pappila ja kantatalojen pihapiirit polveilevassa Lamujokivarressa tärkeän, pääosaltaan 1800-luvun rakennusperinnettä edustavan historiallisen ulottuvuuden muuten uudisrakennetussa taajamassa. Lamujoki mutkittelee Piippolan kirkonkylän kohdalla itä-länsi -suuntaisena yhtenäisen peltoviljelysaukean halki. Piippolan kirkonkylä on kasvanut jokivarteen Simon Jylkän rakentaman, 1770 valmistuneen puukirkon ympärille. Joen mutkassa on Isopappila aittoineen. Jokivarressa ovat kirkonkylän kantatalot, joista mainittakoon erityisesti Anttilan pihapiiri kirkon vieressä sekä Lassila, Tuomaala, Piippo ja Jukola. Piippolan kirkonkylän kautta kulkeva maantie on osa vanhaa maantieyhteyttä Oulusta Savoon.
Lamujokivarren pysyvä asutus syntyi 1500-luvun puolivälissä. Piippola kuului Saloisten seurakuntaan ja vuodesta 1769 se oli Pulkkilan kappelin saarnahuonekunta. Piippolan kylä oli taloluvun mukaan pitäjän suurin kylä. Seurakunnallisesti Piippola itsenäistyi 1845. Piippolan 1865 perustettu kunta yhdistyi Siikalatvaan 2009.
Lamujokivarsi Piippolan kirkonkylässä
Kätilöopiston sairaala
Eräällä iltakävelyllä näin pulskan ja hyväkuntoisen ketun jahtaamassa rusakkoa. Tämä tapahtui Itä-Helsingissä keskellä pientaloaluetta. Kuinka yleisiä ketut ovat Helsingissä? Hienoa jos olet nähnyt hyväkuntoisen repolaisen, sillä esimerkiksi Viikin alueella sanotaan kettujen olevan melko kapisia. Viikin ympäristö on rakennettu niin tiiviiksi, että alueen ketuilla on sisäsiittoisuusongelma, joten geenivaihto olisi tarpeen. Ketut ovat yleistyneet Helsingissä. Kanta on vahvin Vuosaaaressa. Kettujen selviytymistä on edesauttanut Helsingin räjähdysmäisesti kasvanut villikanikanta. Kanit ovat ketuille mitä parhainta riistaa. Kettuja myös havaitaan entistä useammin, sillä ne ovat sopeutuneet kaupunkielämään melko hyvin, eivätkä ole enää niin arkoja. Citykettujen lukumäärää on vaikea arvioida, sillä ne vaeltelevat paljon. Pääkaupungin muuttumista kettufarmiksi on silti turha pelätä. Helsingissä ei ole niin paljon sopivia pesäluolia, että kettukannasta tulisi kovin tiheä. Eläimenä Helsingissä -verkkonäyttely: http://www.hel2.fi/ymk/elaimena_helsingissa/ Lähteet: Helsingin Sanomat Ympäristökeskus
Bastioni Palmstiernan talli
Kunnostustyöt Bastioni Palmstiernan talli soveltui hyvin muutettavaksi kokonaan asuinkäyttöön ja niinpä siihen kunnostettiin kaksi asuntoa. Rakennuksen varustetaso oli puutteellinen. Peruskorjauksessa rakennus liitettiin vesi- ja viemäriverkostoon ja siihen rakennettiin keittiöt ja kylpyhuoneet. Sähköpääkeskus ja -asennukset uusittiin tarvittavilta osin. Kaksi vanhaa lämmitysuunia kunnostettiin käyttöön. Ulkoikkunat uusittiin vanhan mallin mukaan ja sisäikkunat, kattoikkunat, puulattiat sekä puuovet kunnostettiin. Pihalle rakennettiin varastovaja. Toteutusaika: 1996-97 Kerrosala: 207 m2 Huoneistoala: 141,5m² Huoneistot: 94 m² ja 47,5 m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Steina Gudmundsdóttir Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentinmikko Oy/ Juhani Pentinmikko Sähkösuunnittelija: Insinööritoimisto Jikkon Oy/ Juhani Ikonen Rakennustyöt: Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Bastioni Palmstiernan yhteyteen rakennettiin vuonna 1770 yksikerroksinen talli- ja käymälärakennus. Tässä käytössä se oli vielä venäläisen kauden alkupuolen, mutta v.1843 se muutettiin asuinrakennukseksi. Tässä yhteydessä rakennuksen pienet ikkuna-aukot suurennettiin ja rakennuksen sisäseiniin avattiin joitakin uusia oviaukkoja. Rakennuksen alkuperäiset väliseinät säilyivät muuten ennallaan, mutta yksi niistä purettiin. Rakennuksen pääsisäänkäynti oli aluksi kaakkoispäädyssä, myöhemmin se siirrettiin lounaiselle julkisivulle ja sen eteen rakennettiin puinen kuisti. Vuoden 1855 pommituksessa rakennuksen puuosat paloivat. Rakennus kunnostettiin ja siihen tehtiin kolmen hirsikerran vahvuinen suojayläpohja, joka vahvistettiin maakerroksella. Myös ulkokatto uusittiin. Rakennukseen oli tavallisesti majoitettu yksi tai kaksi insinöörikomennuskunnan ylempää upseeria, mutta Krimin sodan jälkeen sinne oli majoitettu useampiakin perheitä. Tällöin suuret huonetilat jaettiin pienemmiksi keveiden väliseinien avulla. Vuonna 1892 rakennus muutettiin yhden upseerin perheen asunnoksi ja siinä tehtiin peruskorjaus, jonka yhteydessä myöhäisemmät väliseinät purettiin, uunit uusittiin, lattioita kunnostettiin, jne. Pääsisäänkäynti muutettiin rakennuksen koillisjulkisivulle, missä se vieläkin on. Suomalaisen kauden alussa vuonna 1918, jolloin koko Palmstiernan rakennuskompleksi oli käytössä vankikasarmeina, rakennus B 41 oli asentajien asuinrakennuksena. Tämän jälkeen rakennus on ollut sekä asuin- että toimistokäytössä. Vuoteen 1994 asti se oli museoviraston arkisto. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 33 Vuonna 1927 rakennusnumero B I 26 Lähteet: KrA V 161 a, 161 b lisäksi rakennus esiintyy suunnitelmapiirustuksena Palmstiernan suuren kasarmin rakennussuunnitelmien yhteydessä, vrt B 42 MV SL VIK B 9, 1187-1216.
Susisaaren sisimpään puolustusvyöhykkeeseen kuuluvan Bastioni Palmstiernan sisäpihalle rakennettiin vuonna 1770 tallirakennus. Se muutettiin venäläisen insinöörikomennuskunnan ylempien upseereiden asuinrakennukseksi vuonna 1843. Tuolloin pienet ikkuna-aukot suurennettiin, mutta huonejako säilyi lähes ennallaan. Vuoden 1855 Krimin pommituksissa talon puuosat paloivat ja kunnostusten yhteydessä rakennettiin kolmen hirsikerran vahvuinen, maakerroksella vahvistettu suojayläpohja. 1800-luvun lopulla rakennus muutettiin yhden perheen asunnoksi, ja siinä tehtiin perusteellisia korjaus- ja muutostöitä, muun muassa pääsisäänkäynti sijoitettiin koillisjulkisivuun. Sittemmin rakennus oli sekä asuin- että toimistokäytössä. Vuoteen 1994 siinä oli Museoviraston arkisto.
Haagan pelastusasema
'Ilmarinkadun kundit ja friidut kasvoivat ikiomassa idyllisessä kaupunginosassaan Töölössä, jota kansan suussa kutsuttiin sanoilla Töliga, Tölika, Tölikka, Tölikkä, Tölis, Tölkka, Tölkki, Tölkkä, Töölöinen, Töölöö, ruotsiksi Tölö.' (s.16)
Töölön korttelit kauppoineen ja elokuvateattereineen kuvataan teoksessa nostalgisina ja mukavina kulmina, ja kuten asiaan kuuluu, rakkalla lapsella on monta nimeä.
Nummela sanatorium ja Kiljavan parantola ympäristöineen ilmentävät sairaala-arkkitehtuurin ja keuhkotautien hoidon kehitystä ja tavoitteita eri aikoina. Kiljavan ammattiyhdistysopisto Sääksjärven ranta-alueella on tyyppiesimerkki 1950-luvun luontoon sovitetusta opistoympäristöstä. Nummela sanatoriumin paviljonkimainen päärakennus ja sen puistomaisesti järjestettyyn ympäristöön harkitusti sovitettu muu rakennuskanta, joka koostuu henkilökunnan asuinrakennuksista ja erilaisista huoltotiloista, muodostavat nykyisellään hyvin säilyneen 1900-luvun alkuvuosien laitoskokonaisuuden. Sen olennaiset piirteet ilmentävät alkuperäisen keuhkotautiparantola-vaiheen arkkitehtonisia ja hoidollisia tavoitteita, vaikka alkuperäinen käyttö on päättynyt jo vuosikymmeniä sitten. Ulkoasultaan ja osaksi sisätiloiltaankin hyvin säilyneitä historiallisen laitosalueen rakennuksia ovat mm. lääkärin asuintalo, palveluskunnan talo, konehuone- ja pesularakennus, jääkellari, pumppuasema ja puutarhamestarin talo. Näistä useimmat ovat peräisin 1900-luvun ensimmäiseltä vuosikymmeneltä. Nummela sanatoriumin mielisairaalavaiheen uudisrakentaminen 1960- ja 1970-luvuilla on sijoitettu historiallisen parantolan ydinalueen ulkopuolelle. Päärakennuksen paviljonkiluonnetta ylläpitäen toteutetut myöhemmät laajennukset, kuten 1980-luvulla, ovat S.M. Schjerfbeckin suunnitteleman rakennuksen huolella harkittuina lisäyksinä muodostuneet kulttuurihistoriallisesti arvokkaan kokonaisuuden osaksi. Kiljavan tuberkuloosiparantolaksi rakennettu sairaala on Jussi Paatelan 1936-38 suunnittelema funktionalistinen laitos, johon kuuluu joukko lääkäreiden ja hoitohenkilökunnan asuinrakennuksia sekä lämpövoimala ja sauna. Itä-länsisuuntaisesti sijoitetun päärakennuksen useammasta siivestä koostuvaa fasadia hallitsee yhdeksänkerroksinen sairaalarakennus, erillinen ikkunapintainen porrastorni. Potilashuoneet ovat yli sata metriä pitkässä viisikerroksisessa siivessä. Kiljavan ammattiyhdistysopiston kivinen nelikerroksinen päärakennus on valmistunut 1950. Pelkistetyn vaalean rakennuksen ylimmässä kerroksessa on näköalaterassi. Myöhemmin opiston yhteyteen on rakennettu mm. kuntokeskus majoitustiloineen ja uimahalleineen sekä opetus- ja ryhmätyötiloja.
Kamppailu kansantaudiksi kehittynyttä tuberkuloosia vastaan ilmeni konkreettisesti muun muassa useiden kymmenien keuhkotautiparantoloiden ja -sairaaloiden rakentamisena 1890-luvulta 1900-luvun puoliväliin. Ensimmäisinä perustettujen laitosten joukossa oli kaksi lääkäriseurojen perustamaa kansanparantolaa, joiden kummankin toiminta käynnistyi 1903. Toinen näistä oli Duodecim-seuran Takaharjun parantola Punkaharjulla ja toinen Finska Läkaresällskapetin Nummela sanatorium Nurmijärvellä. Nummelan parantolan rakennushanketta varten asetettiin erityinen komitea 1895. Finska Läkaresällskapet sai 1899 senaatilta luvan vuokrata parantolan paikaksi alueen, jota komitea oli päätynyt ehdottamaan harkinnan jälkeen. Parantolan rakennuskannan suunnittelu uskottiin arkkitehti S.M. Schjerfbeckille, joka osana suunnittelutyön valmistelua tutustui Suomessa uuden laitostyypin ratkaisuihin ja uusimpaan kehitykseen perehtymismatkallaan useisiin Euroopan maihin. Nummelan parantolan uudisrakennusohjelma määritettiin 1901 ja Schjerfbeckin laatimat rakennussuunnitelmat valmistuivat seuraavana vuonna. Parantola vihittiin käyttöön 23.11.1903. Parantolassa toteutettiin 1910-luvun kuluessa ja mm. 1920-luvun lopulla lisä- ja uudisrakennustöitä arkkitehti Hj. Åbergin suunnittelemana. Parantolan ympäristön kehittäminen perustui osaksi Helsingin kaupunginpuutarhurin Svante Olssonin suunnitelmaan vuodelta 1911. Keuhkotautiparantolan toiminnan päättyessä 1950-luvun jälkipuolella Helsingin kaupunki osti laitoksen käytettäväksi B-mielisairaalana. Uusi käyttötarkoitus edellytti muutos- ja lisärakennustoimenpiteitä, joista merkittävin oli 1981-1984 toteutettu päärakennuksen peruskorjaus- ja laajennushanke, jonka suunnitteli arkkitehtitoimisto Kirsti ja Erkki Helamaa. Röykän mielisairaalan toiminta lakkasi 1997 alussa ja sairaala muutettiin kylpylä- ja työhyvinvointikeskukseksi 2004. Kiljavannummen keuhkotautiparantolan perustivat yhteisesti Helsingin kaupunki ja useat Etelä-Suomen kunnat. Sairaala sijoitettiin Kiljavan kruununpuistoon, josta erotettiin 45 hehtaarin alue parantolaa varten. Parantola toimi myöhemmin Kiljavan sairaalana, jonka toiminta lakkasi 2001. Kiljavan opisto valmistui 1950 lahjoitusten ja talkootyön turvin SAK:n ammattiyhdistysopistoksi. Opisto koostui päärakennuksesta, ruokasalista, opetustiloista ja henkilökunnan asunnoista. Opiston yhteyteen rakennettiin 1966 kuntokeskus, jossa oli suuri palloiluhalli, kuntokoulusali, luentosali, lääkärintutkimushuoneet, kahvila ja majoitustiloja 70 hengelle. Kuntokeskusta laajennettiin myöhemmin uimahallilla. Opiston käyttöön tuli 1976 opetus- ja ryhmätyötiloja sekä kielistudio. Lisäksi rinnemaastoon rakennettiin 60 järvelle suuntautuvaa majoitushuonetta.
Sääksjärven parantolat ja Kiljavan opisto (Nummela sanatorium)
Työmies-lehden (1895-1918) toimitus sijaitsi Helsingin Työväentalolla, Sirkuskadulla (nyk. Paasivuorekatu)
Killinkosken tehdasyhdyskunta on hyvä esimerkki maaseudun pienistä teollisuustaajamista, joita perustettiin 1800-luvun loppupuolella vesistöjen varsille ja koskipaikkoihin. Vanhan nauhatehtaan rakennukset muodostavat hyvin säilyneen kokonaisuuden. Killinkosken taajama on rakentunut 1898 perustetun nauhatehtaan ja 1911-1954 toimineen puuhiomon ympärille. Säilyneessä tehdaskokonaisuudessa on rakennusosia 1900-luvun alkupuolelta aina 1950-luvulle. Teollisuusrakennusten lisäksi tehtaan tuntumassa on säilynyt nauhatehtaan ja puuhiomon johtajien asuinrakennuksia. Killinkosken teollisuustaajama on rakennettu Vuotteenjärven ja Metterinjärven väliselle kannakselle, jonka läpi virtasi pieni Kivipuro. Korkeuseroa järvillä on noin 23 metriä. Teollisuus ja asutus on keskittynyt pääasiassa taajaman pääväylän, Virrat-Ähtäri-tien eli Inkantien, varrelle. Maiseman keskeisiä elementtejä ovat puu- ja betonirakenteinen vanha nauhatehdas ja sen jatkajan Inka Oy:n teollisuuslaitokset Vuotteenjärven rannalla. Vanhaa nauhatehdasta on kunnostettu nauhateollisuusmuseoksi.
Killinkoski oli 1800-luvulla harvaanasuttua seutua. Vanhinta asutusta edusti 1560-luvulla perustettu Pylkkään talo. Talon jakaminen muodosti pienen Pylkkäänkylän Killinkosken pohjoispuolelle. Koskessa toimi ennen teollistumista kaksi myllyä. Ensimmäinen tehdas oli 1886 aloittanut Petter Gustaf Holmin perustama Virtain Kehruu- ja kutomotehdas. Tehdas ei kuitenkaan menestynyt ja toiminta päättyi 1903. Paremmin menestyi Holmin nauhatehdas, joka oli Suomen ensimmäinen alallaan. Se aloitti toimintansa Holmin lyhytikäiseksi jääneessä makaronitehtaan rakennuksessa 1898. Yrityksen pohja laajeni 1901, jolloin perustettiin Ab P.G. Holm Oy. Nauhatehdasta laajennettiin useaan otteeseen vuosien 1911 ja 1951 välillä. Ensimmäiset osat olivat pääosin hirsirakenteisia, 1922 siirryttiin betoniin. Ensimmäisessä laajennuksessa rakennettiin pystyhirsinen kutomo ja pannuhuone, jonka piippu valettiin liukuvaluna betonista. Ensimmäisen laajennuksen suunnittelijana oli yhtiön osakkaaksi tullut arkkitehti Josef Stenbäck. Yritysosotojen seuraksena nauhatehtaasta tuli 1930-luvulla suurin alan tehdas Pohjoismaissa. Kokonaan uusiin tiloihin Nauhatehdas (myöh. Lassila&Tikanojaan kuuluva Inka Oy) siirtyi 1963. Tiloja laajennettiin vielä 1980, jonka jälkeen toiminta päättyi vanhassa tehtaassa. Vanhin, 1800-luvulla rakennettu osa nauhatehtaan rakennuksista purettiin 1968. Vanha nauhatehdas on kunnostettu museoksi. Killinkosken Tehdas Oy:n rakennuttama (myöh. J.W. Enqvist) puuhiomo aloitti toimintansa 1911. Hiomon yhteydessä toimi lisäksi saha, sähkövoimala ja sähkömylly. Tehtaan konekannan vanhenemisen, omistajan vaihtumisen, tulipalon ja padon murtumisen seurauksena toiminta päätettiin siirtää 1950-luvun alkupuolella Tampereelle Lielahden tehtaille. Toiminnan päättymisen jälkeen tehtaan rakennukset ja rakenteet purettiin. Rakennuskannasta on säilynyt uudemman nauhatehtaan pohjoispuolella oleva johtajien asuinalue. Tehtaisiin liittyivät kiinteästi maatilat, työväen ja johtajien asuinalueet sekä puutarhat. Tehtaiden ympärille rakentunut Killinkoski oli Virtain ensimmäinen taajama ja työväki järjestäytyi siellä ensimmäisenä. Työväentalo rakennettiin 1908. Kirkkorakennuksen suunnitteli Josef Stenbäck ja se rakennettiin lahjoitusten ja tehtaiden tuella. Maailmasodan seurauksena rakentaminen viivästyi ja kirkko valmistui 1928. Killlinkosken sijainti suuren vesistön ja maantien varrella toivat keväällä 1916 venäläisen sotaväenosaston valli- ja patteritöihin kylään.
Killinkosken tehdasyhdyskunta
Mustaa samettia on dekkari vallasta ja väkivallasta, seksuaalisuudesta ja hyväksikäytöstä. Kirja tarttuu vauhdikkaasti ja asiantuntevasti arkaan aiheeseen ilotytöistä, ihmiskaupasta, esineellisestä erotiikasta ja ihmisen kaipuusta seksin sietämättömään keveyteen. (www.voimapaja.fi)
Ravintola Kaisaniemi
julkaisija
publisher
Laaja-alainen teos esittelee Pakilan seudun historiaa 1980-luvulle asti. Teos sisältää kirjoituksia, jotka käsittelevät esimerkiksi seudun maanjako-oloja 1700-luvulta alkaen, yhteiskunnallisia ja sosiaalisia muutoksia samoin 1700-luvulta alkaen, seurakuntaa, koulutointa, kadunnimiä ja poliittista toimintaa. Mukana on myös asukasmuistelmia ja eri yhdistysten historiikkejä.
Teoksen on toimittanut Pakilan seudun historia ry ja päätoimittaja on Kaarlo Pettinen. Mustavalkoinen valokuvakuvitus.
Kuusankosken - Kymintehtaan teollisuusympäristö (Puistokatu - Kansatie)
Hauho, asunto-osakeyhtiö
Elokuva on valmistunut vuonna 1955. Perustuu Gustaf von Numersin näytelmään.
Pihlavan saha ja asuinalueet (Kappalemaa)
Söderfjärden on poikkeuksellinen viljely- ja kylämaisema maassamme. Laaja, halkaisijaltaan noin viiden kilometrin suuruinen alava peltoaukea on muodostunut meteoriittikraaterin synnyttämään muinaiseen merenlahteen. Söderfjärdenin kuivatusojat, joista vanhin on Riddardiket, halkovat säteittäisesti peltoaukeaa. Ladot kuuluvat Söderfjärdenin maisemaan, joskin niitä on entiseen varrattuna enää vähän jäljellä. Söderfjärdenin ympäri kulkee maantie, jonka varrelle maatilat ovat keskittyneet. Peltoalueen itäreunalla on Sulvan kirkonkylä ja luoteisrajalla Sundomin tiheä kyläasutus. Sulvan kirkonkylän keskeisiä historiallisia osia ovat kirkko, sitä ympäröivä hautausmaa, pappila kirkkoa vastapäätä, pappilan takaiselle alueelle muodostettu Stundarsin käsityöläis- ja museokylä sekä kirkolta itään johtavan kylätien varrella oleva Sandbackan rakennuskanta. Stundarsin 1930-luvulla perustettu käsityöläismuseo kuuluu maan suurimpiin ulkomuseoihin. Laajalla museoalueella on noin 40 rakennusta, suurin osa muualta siirrettyjä. Sulvan kirkko korkeine tapuleineen on kauaksi näkyvä kiintopiste avarassa maisemassa. Vuosina 1783-1786 rakennettu kirkko on muodoltaan pitkäkirkko, jonka seinät ovat liuhallaan. Loivan aumakaton keskellä on pieni lanterniini. Sisätilan puolipyöreä lautaholvaus vyökaarineen ja toskanalaisine pilastereineen muistuttaa tiiliholvia. Sulvan kirkon neliosainen korkea alttarilaite on barokin kansanomaisen puunveiston merkittävimpiä taideteoksia Suomessa. Alkuaan Hudiksvallin kirkkoon 1696 valmistettu alttarilaite on ostettu Sulvaan 1796. Sen tekijä Måns Jonsson Granlund toimi Hälsinglandissa puunleikkaajana ja rakennusmestarina 52 vuoden ajan. Alttarilaitteeseen liittyvät Ristiinnaulittua ja Ylösnousemusta esittävät öljymaalaukset on tehnyt Dionysios Mönchhoven samana vuonna. Kellotapuli on arkkitehti Carl Axel Setterbergin suunnittelema ja rakennettu 1870. Söderfjärdenin viljely- ja kylämaisema on osa valtakunnallisesti arvokasta Sulvan Söderfjärden -maisema-aluetta.
Maannouseman vetäessä Söderfjärdenin merenlahtea kauemmas, alkoivat Sundomin, Sulvan ja Munsmon kylät ottaa rantamaata niitykseen. Vesijättömaita ryhdyttiin viljelemään 1500-luvun loppupuoliskolla. Murmursundin kylä (1500-luvulta Sundom) oli 31-taloisena suurin Mustasaaren eteläisen neljänneksen kylä 1559. Söderfjärdenin kuivatus aloitettiin 1700-luvulla ja kuivatusojat kaivettiin tuolloin. Ensimmäinen pato rakennettiin merelle laskevaan Strömmeniin 1776-1777. Padossa oli kaksi luukkua, joiden avulla vedenpintaa säännösteltiin. Pato uusittiin 1793 ja luukkuja tehtiin tuolloin neljä. Söderfjärdenin kuivatus saatiin päätökseen 1920-luvulla.
Söderfjärdenin viljely- ja kylämaisema
Tapiola on Suomessa laajin ja merkittävin esimerkki toisen maailmansodan jälkeisestä lähiöiden ja asuintalojen suunnitteluideologiasta, jota uuden polven suunnittelijat sovelsivat luodakseen kokonaan uuden kaupunkiyksikön palveluineen ja työpaikkoineen. Entisen Hagalundin kartanon maille 1950-luvulta lähtien rakennettu "new town" -tyyppinen avara ja vaihteleva puutarhakaupunki kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään valikoimaan suomalaisen modernismin merkkiteoksia 1920-luvun lopulta 1970-luvulle. Tapiola käsittää yhteisen keskustan ja sitä ympäröivät viheralueiden rajaamat lähiöt. Tapiolaksi on katsottu alueet, jotka perustuvat alkuperäiseen Heikki von Hertzenin luomaan periaatteeseen. Sen mukaan kukin alue- ja rakennusryhmäkokonaisuus on annettu yhden arkkitehdin suunniteltavaksi. Asemakaavallisesti keskeistä on maaston ja luonnonympäristön huomioiminen sekä avoimet, Otsonlahden rannoille jatkuvat laajat niityt ja viheralueet. Asuintalojen piha-alueet liittyvät avoimina hoidettuihin viheralueisiin. Korkeatasoisen rakennuskannan joukossa maamerkkejä ovat mm. Ervin suunnittelemat Tapion torni ja Mäntytorni sekä Revellin suunnittelemat kerrostalot, ns. Taskumatit. Asuntosäätiön Tapiolaan olennaisesti liittyvien keskustan, itäisen, läntisen ja pohjoisen lähiön lisäksi Tapiolaan lasketaan kuuluvaksi eteläiseen lähiöön 1960-luvulla rakennetut Hakalehto, Suvikumpu ja Länsiranta. Kullakin Tapiolan asumalähiöllä on oma ostoskeskus ja koulut. Alueen vaihtelevat asuintalotyypit, kerrostalot, rivitalot, lamellitalot, atriumtalot, ketjutalot ja omakotitalot, on sijoitettu toistensa ja viheralueiden lomaan. Alueen asemakaavoitus on tarjonnut monille tunnetuille arkkitehdeille mahdollisuuden vapaaseen ja kokeilevaan suunnitteluun. Monet asuinrakennuksista ovat aikakautensa arkkitehtonisesti parhaita edustajia Suomessa. Tapiolan yhteisen keskustan muodostavat keskusaltaan ympärille sijoittuneet kirkko, koulu ja uimahalli sekä hotelli ja uudempi kulttuurikeskus. Keskustan symboli on 13-kerroksinen Keskustorni. Tapiolan itäosat ja keskustan yhdistävän Tapionraitin varrella sijaitseva betonielementtirakenteinen kirkko on kokonaishahmoltaan selkeämuotoinen kuutio. Siihen liittyvät toiminnalliset tilat ovat leveän käytävän yhdistämässä matalassa siipiosassa. Kerhotilat sekä seurakuntasali ovat kumpikin lasiseinäisten sisäpihojen rajaamat. Kirkon vieressä on alkuaan kirkkoherran ja kappalaisen sekä talonmies-vahtimestarin virka-asunnoiksi varatut rakennukset piha-alueineen. Tapiolan aikaisemmasta maankäytön historiasta on viheralueina toimivien peltojen lisäksi säilynyt mäkialueilla venäläisten ensimmäisen maailmansodan aikana rakentamia kantalinnoitettuja asemia. Erityisesti kaksi pyramidimaisen seinärakenteen omaavaa suojahuonetta (XXXVII:6 ja 12 sekä XXXIII:7) ovat ainutlaatuisia koko puolustusketjun alueella. Tapiolan tieverkko noudattaa osittain vanhoja linnoitukseen kuuluneiden tykkiteiden linjauksia.
Tapiolan rakentaminen osui toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan, jolloin Helsingin seudulla vallitsi ankara asuntopula. Suuret ikäluokat ja muuttoliike pääkaupunkiseudulle edellyttivät määrätietoista asuntopolitiikkaa. Keskustojen asuntoalueita ja erityisesti niiden pihoja pidettiin synkkinä ja lapsille vahingollisina. Tapiolan esikuvana oli howardilainen puutarhakaupunki, jonka onnistuneena sovelluksena pidettiin Puu-Käpylää. Tapiolan asuntoalueiden suunnittelussa pidettiin keskeisenä perheiden ja lasten huomioonottamista - asuntotyypeistä asetettiin etusijalle omakoti- ja rivitalot. Tapiola on kokonaisuutena toteutunut "new town" -idean sovellus, joka on ollut sodanjälkeisen kaupunkirakentamisen tärkein esikuva ja vertauskohta. Hagalundin kartano muodostui 1800-luvun alkupuolella kun Otnäsin kartano jaettiin perinnönjaossa. Nykyisen Tapiolan alueella olevat kartanon pellot ja erityisesti niihin liittyvät metsäiset mäet linnoitettiin ensimmäisen maailmansodan aikana venäläisten toimesta. Tapiolan tukikohdat muodostivat osan laajempaa Viaporin linnoituksen puolustusketjua. Otto-Ivar Meurman kaavoitti Hagalundin alueen ensimmäisen kerran yksityisestä toimeksiannosta 1945-1946. Pääosa Hagalundin kartanon maista siirtyi Väestöliiton omistukseen 1951 ja Tapiolaksi nimetyn alueen rakentaminen alkoi kuuden kansalaisjärjestön perustaman Asuntosäätiön johdolla 1953. Asuntosäätiön hallituksen puheenjohtajana toimineella Heikki von Hertzenillä oli avainasema Tapiolan puutarhakaupungin syntymisessä ja toteutuksessa. Asuntosäätiö teki Meurmanin asemakaavaan huomattavia muutoksia, jotka lisäsivät rakennustehokkuutta. Suunnittelu siirtyi Aarne Ervin johtamalle arkkitehtiryhmälle. Kukin ryhmän jäsen suunnitteli alueen osan ja sen rakennukset. Asuntosäätiön Tapiola suunniteltiin 12000 asukkaalle. Omakoti-, rivitalo- ja kerrostaloryhmät sijoitettiin väljästi ja vapaamuotoisesti metsien ja kallioiden katveeseen. Laajat viheralueet jakoivat alueen neljään osaan. Asuinrakennusten suunnittelijoina toimivat maan etevimmät arkkitehdit kuten Aulis Blomstedt, Aarne Ervi, Jorma Järvi, Viljo Revell, Kaija ja Heikki Siren sekä Markus Tavio. Suuri osa Tapiolasta rakennettiin Arava-lainoituksen turvin, ja alue oli edelläkävijä Arava-rakentamiseen liittyvän piha- ja puistosuunnittelun alalla. Asuntosäätiön Tapiola rakennettiin osissa. Ensimmäiseksi rakennettu, osin Meurmanin laatimaan puutarhakaupunkimaiseen rakennussuunnitelmaan pohjautuva itäinen lähiö rakennettiin pääosin 1953-1957. Arkkitehdeiksi kutsuttiin Aarne Ervi, Viljo Revell, Aulis Blomstedt ja Markus Tavio. Keskeinen rooli suunnittelusssa oli Ervillä, joka mm. Revellin ohella pyrki hyödyntämään uuden sarja- ja elementtituotannon mahdollisuuksia. Lisäksi mukana oli maisemasuunnittelija, ruotsalainen Nils Orrento. Toisessa vaiheessa 1953-1961 rakennettiin maastoon sovitettujen kaartuvien katulinjojen ja eri rakennustyypeistä kokonaisuuden muodostava läntinen lähiö. Kolmas, arkkitehti Pentti Aholan suunnittelema pohjoinen lähiö, rakennettiin 1960-luvulla jo asemakaavaltaan suorakulmaisempana. Keskustan eteläpuolinen, entiselle niittyalueelle rakennettu alue toteutettiin 1960-luvulla osin rakennusliikkeiden aluerakentamisen ja betonielementtitekniikan opeilla. Eteläisessä lähiössä kaavasuunnitelman yksittäisiä rakennusryhmiä suunnittelivat arkkitehti Pentti Ahola Hakan rakennuttamassa Hakalehdossa sekä arkkitehdit Raili ja Reima Pietilä Asuntosäätiön rakennuttamassa Suvikummussa. Tapiolan keskustasta järjestettiin 1954 suunnittelukilpailu, jonka voitti arkkitehti Aarne Ervi. Entisen sorakuopan paikalle rakennettiin suuri keskusallas (1962), jonka rannoille sijoitettiin kirkko ja koulu sekä Ervin suunnittelemat uimahalli (1965), Heikintori (1968) ja hotelli (1974). Keskustan symboliksi valmistui 13-kerroksinen keskustorni siipirakennuksineen 1961 Ervin suunnittelemana. Vuonna 1989 valmistui arkkitehti Arto Sipisen suunnittelema Espoon kulttuurikeskus. Arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnittelema Tapiolan kirkko perustuu 1961 pidetyn kutsukilpailun voittaneeseen ehdotukseen. Sen perusratkaisun lähtökohtana oli suunnittelijan mukaan Tapiolan keskustan maisemalliset ja asemakaavalliset tekijät, jotka sanelivat sen, ettei kirkko voinut kilpailla näkyvyydessä keskustan vaaleiden tornimassojen kanssa. Kirkon rakenteista vastasi Insinööritoimisto Bertel Ekengren. Toimistosiipeä laajennettiin 1992. Läntiseen lähiöön valmistui 1964 Aarno Ruusuvuoren konstruktiivinen ja varmaotteisesti maisemaan sijoitettu Oy Welin&Göös painotalo. Teollisuustiloissa toimii nykyään mm. museoita. Myöhemmin Tapiolan liikekeskusta on huomattavasti laajennettu rakentamalla sinne liike- ja toimistorakennuksia alkuperäisestä Tapiolasta poikkeavaan tapaan.
Tapiola
Missä osoitteessa maistraatti sijaitsi Helsingissä vuonna 1965? Raastupa ja maistraatti toimivat Bockin talossa 1913-1985, Leijonakorttelissa osoitteessa Aleksanterinkatu 20. http://www.virtualhelsinki.net/helsinkipanoraama/historia/bock.html
Manzi, Homero
Kolmas linja 25
"Kappelissa, kuppilassa/ Espan puitten alla,/ hellepäivää huokaamassa/ kävi herra Halla." (runosta Herra Halla ja helle, s. 31)
'Hetkeä myöhemmin soitin Anun siskon ovikelloa Vanhaistentiellä Kannelmäessä. Olin putsannut Tarun kasvoja sen minkä pystyin, mutta erityisen edustuskelpoista hänestä ei Klingan pakettiautosta löytyneillä paperipyyhkeillä saannut.' (s. 216)
Räsänen ja Aalto hakevat turvapaikkaa Kannelmäestä.
Alajärven keskustassa muodostavat C.L. Engelin johdolla Intendentinkonttorissa suunniteltu ja tunnetun pohjalaisen Kuorikosken kirkonrakentajasuvun toteuttama kirkko sekä klassillista modernismia edustavat, arkkitehti Alvar Aallon suunnittelemat kunnan ja seurakunnan hallintorakennukset arkkitehtonisesti poikkeuksellisen korkeatasoisen ja maisemallisesti vaikuttavan kirkonkylän keskuksen. Arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema kaupungintalo, virastotalo, kirjasto, terveystalo sekä seurakuntatalo muodostavat yhtenäisen, valkeaksi rapattujen matalien rakennusten ryhmän, jota täydentävät Aallon varhaistuotantoon kuuluvat nuorisoseurantalo, kunnansairaala ja Villa Väinölä. Alajärven puukirkko on muodoltaan keskikupolilla varustettu ristikirkko. Sen vieressä olevan 1870-luvulla uudistetun kellotapulin runkona on Antti Hakolan 1753 rakentaman kirkon länsitornitapuli. Vaivaispoika sen kupeessa on Heikki Mikkilän veistämä. Kirkkotarhassa on Alvar Aallon piirtämä kansalaissodassa kaatuneiden valkoisten muistomerkki vuodelta 1919. Myös viime sotien sankarihauta-alue muistomerkkeineen on Aallon suunnittelema. Hautausmaalla on myös Aaltojen sukuhauta.
Alajärven kirkko rakennettiin 1836 Heikki ja Jaakko Kuorikosken toimesta arkkitehti C.L. Engelin johdolla Intendentinkonttorissa 1824 laaditun suunnitelman mukaan. Vuonna 1842 valmistuneen tapulin runkona on samalla paikalla sijainnut Antti Hakolan johdolla 1753 rakennetun seurakunnan ensimmäisen kirkon länsitorni. Kirkko korjattiin perusteellisesti Juho Jaakko Kuorikosken johdolla 1898. Alvar Aallon piirtämä nuorisoseurantalo, entinen suojeluskuntatalo valmistui 1919. Useaan otteeseen laajennettu ja uusittu rakennus vaurioitui tulipalossa 1983 ja palautettiin alkuperäiseen ulkoasuunsa. Kunnallisen hallintokeskuskeskuksen rakennusryhmä, seurakuntatalo, kaupungintalo ja terveyskeskus, toteutettiin 1966-1970 yhtenäisen suunnitelman mukaan. Kirjasto rakennettiin vasta 1991 ja sen suunnittelusta vastasi Aallon toimisto.
Alajärven kirkko ja kirkonkylän julkiset rakennukset
Punkalaitumen kirkonseudun vaikuttavan kulttuurimaiseman muodostavat jokivarren avointa viljelymaisemaa seurailevat tiet, niihin liittyvät talonpoikaistilat ja pienasutus sekä maisemallisina kohokohtina kirkko, pappila, työväentalo ja kansakoulu. Hyvin säilynyt kokonaisuus on jokivarsiasutuksen ydinaluetta Satakunnassa. Suurmaiseman runko on Punkalaitumenjoki, jonka kulkua vanha tiestö ja asutusnauha seuraavat. Jokivarren rannat ovat avointa maanviljelysmaisemaa. Asutus on seurannut näitä jokilaaksoja syvälle sisämaahan jo varhain, paikoin yhtenäiseksi nauhaksi. Punkalaitumen keskustaajama on muodostunut jo keskiajalta asuttujen kylien paikalle. Kirkko ympäröivine puistoineen on yksi maiseman kiinnekohdista. Puukuja ja riippusilta johtavat suoraan 1770-luvulla rakennetusta kirkosta kohtisuoraan joen yli puiston ympäröimään kirkkoherranpappilaan, jonka poikkeuksellisen suuri uusrenessanssityylinen päärakennus on valmistunut 1897. Joen pohjoispuolella, korkealla mäellä on maamerkkinä Mäenpään työväentalo. 1908 valmistuneen työväentalon ympäristön mäkimaastoon on ryhmittynyt vanhaa pienasustusta. Sarkkilan kansakoulu on valmistunut 1874, sen jugend-henkinen ulkoasu ja laajennusosa ovat 1900-luvun alkupuolelta. Komeaa talonpoikaista rakennuskantaa on mm. Mäkelän ja Taalikan tilakeskuksissa.
Punkalaitumenjokivarren pysyvä kyläasutus on varhaiskeskiaikaista perua. Nykyisen keskustataajaman ja sen ympäristön kylät muodostivat merkittävän asutuskeskittymän (tihentymän) 1560-luvulla, jolloin Mäenpään kylässä oli 6, Sarkkilassa 6, Haviokoskella 8 ja Kostilassa 9 taloa. Huittisista Punkalaitumelle ja Urjalaan kulkeva tie rakennettiin 1700-luvun loppupuolella yhdyssiteeksi Porin läänin eteläosan ja Hämeenlinnan välille. Punkalaidun oli Huittisten kappeli 1540-luvulla ja itsenäiseksi seurakunnaksi Punkalaidun muodostettiin 1639. Samoihin aikoihin rakennettiin nykyiselle paikalle ensimmäinen kirkko. Tulipalossa tuhoutuneen kirkon tilalle rakennettiin puinen pitkäkirkko 1774 rakennusmestari Johan Björmanin johdolla. Kirkkoa korjattiin ja muutettiin 1859, 1873 ja 1930-luvulla. Pappilan poikkeuksellisen suurikokoisen, osin kaksikerroksisen puurakennuksen suunnitteli vammalalainen rakennusmestari Kaarle Kulmala.
Punkalaitumen keskustan kylämaisema
White, Tony Joe
"Hei, hei, hei, hei tulkaa pistäkää jalkaa toisen eteen Älkää kävelkö veteen, vaan Kallioon niin mä valmiina oon... --- Valitaanko Factory vai Kallion kulma jos pöllitään me traktori, voi kohtalo olla julma On päivänselvää missä meille aukeaa ovi paikka on nimeltänsä Kalliohovi..."
Levyn Pasilasta Kallioon päätösraita kertoo onnistuneesti tunnelmoiden baarikierroksesta Kalliossa.
1930-luku
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 10 : Suomenlinna
Lievestuoreen rautatieasema
Toppari, Kirsti
Toivola
"Eloranta ja Numminen lähtivät Helsingin huhtikuiseen iltaan. Seuraavana aamuna he palasivat Bertinaan kello 9.15. He olivat viimeiset asiakkaat jotka mahtuivat sisään. Heidän jälkeensä Ponkonen ripusti ketjun oviaukkoon. Sen taakse jääneet jäivät kärsivällisesti odottamaan vuoroaan." (s. 121)
Kankaanrinne, Ari
Elokuvaa kuvattiin Fennada-Filmin Studioiden edessä Kulosaaressa.
Kaukaan tehtaat on ensimmäisiä 1800-luvun lopulla Saimaan kanavan vaikutuspiiriin syntyneistä, suurteollisuudeksi kasvaneista puunjalostukseen perustuneista teollisuusalueista ja merkittävä osa Suomen puunjalostusteollisuuden varhaisvaiheen historiaa. Teollisuuslaitoksen asuinalueet edustavat aikansa korkeatasoista asuntosuunnittelua. Osa Kaukaan tehtaiden vanhimmasta vaiheesta sisältyy 1900 valmistuneeseen, arkkitehti Selim A. Lindqvistin suunnittelemaan tehdasrakennukseen. Se on erityisen merkittävä varhaisten teräsbetonirakenteittensa ansiosta. Rakennuksessa on tiettävästi ensimmäinenä käytetty holvimaisen rakenteen sijaan kokonaan teräsbetonista vaakarakennetta, ylälaattapalkistoa rakennuksen välipohjana. Keskiaikaisiin linnoihin viittaavat torniaiheet ovat ajalle tyypillisiä tiiliarkkitehtuurin tyylikeinoja. Tehdasalueen keskeisellä paikalla on Kaukaan arkkitehtinä toimineen W.G. Palmqvistin suunnittelema klassistinen klubirakennus vuodelta 1938. Sen ympäristössä on virkailija-asuntoja 1920-luvulta sekä arkkitehtonisesti erittäin merkittävä Yrjö Lindegrenin suunnittelema virkailijoiden rivitalo vuodelta 1951. Saimaan kanavan suussa on Kaukaan virkailijoille ja työväelle suunniteltu yhtenäinen ja laaja asuntoalue 1920-1930 –luvulta sekä koulurakennukset (1911 ja 1920), paloasema (1925) ja urheilutalo (1919, 1926). Alueen vanhimmat rakennukset periytyvät Lauritsalan sahan ajoilta. Suuri osa Kaukaan tehtaan rakennuttamista klassistisista rakennuksista on arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnittelemia. Kaukaan tehtaan työväen asuinalue Mälkiässä on esimerkki teollisuusyritysten tukemasta sodan jälkeisestä omakotirakentamisesta. Mälkiä on 1940- ja 1950-luvun taitteessa rakentunut tyyppitaloalue. Masto-, Luotsi- ja Pontuksenkadun varrella on säännöllisesti sijoitettuja tyyppitaloja piharakennuksineen, ja alueella on säilynyt rakentamisajan yhtenäisyys.
Kaukaan Tehdas Osakeyhtiö perustettiin 1873 Mäntsälän Kaukaankoskelle. Yhtiön toinen tehdas valmistui 1892 Lappeen pitäjän Parkkarilaan, Saimaan vesistön laajojen metsävarojen äärelle. Lankarullatehdas paloi 1898 ja uuden, 1900 toimintansa aloittaneen rullatehtaan suunnitteli arkkitehti Selim A. Lindqvist. Selluloosatehdas, joka käytti raaka-aineenaan lankarullatehtaan jätemateriaalia, aloitti toimintansa 1897. Tuotanto laajeni edelleen ensimmäisen vaneritehtaan valmistuttua 1926. Uudempi vaneritehdas valmistui 1957, saha 1959, sulfaattiselluloosatehdas 1964 ja paperitehdas 1975. Teollisuusympäristön tehdasrakennuksia ja laajennuksia Kaukaalle suunnittelivat mm. arkkitehdit W.G. Palmqvist, Ahti Korhonen ja Erik Kråkström. Yhtiö laajeni myös yritysostoin; mm. Salvesenien Lauritsalan saha siirtyi Kaukas Oy:n omistukseen 1916. Rullatehtaasta alkunsa saanut Lauritsalan tehdasalue kehittyi vuosikymmenien mittaan kokonaiseksi tehdasyhdyskunnaksi sairaaloineen, kouluineen, virkamiesklubeineen ja useine työväen asuinalueineen. Yhtiö vaikutti merkittävästi Lauritsalan kauppalan perustamiseen 1932. Tehdas rakennutti Kanavansuun asuinalueen 1920-1930-luvulla Lauritsalan sahalta ostetulle alueelle. Telakanmäen asuntoalue 1920-1930-luvulta rakennettiin arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnittelemana. Telakanmäki oli Kanavansuun suunnitelmallisesti rakennettu osa, ja toinen työväen asuntoalue sijaitsi Jurvalanmäellä. Työläiset rakensivat omia asuntojaan Palmqvistin tekemien mallipiirustusten mukaan. Mälkiän asuinalue kaavoitettiin Saimaan kanavan varteen tehtaan omistamalle maalle 1949. Suurin osa pientaloista on arkkitehti Kaj Englundin 1952 tehdasyhtiölle suunnittelemia tyyppitaloja. Kaukaan lankarullatehdas oli maailman viimeinen puurullien valmistaja, kun se lopetti toimintansa 1971-1972. Kaukaan tehdasmuseo aloitti toiminnan rullatehtaan tiloissa 1998.
Kaukaan teollisuusympäristö sekä Kanavansuun ja Mälkiän asuntoalueet (Kanavansuun asuntoalue)
Rönkä, Matti
Kontiopuisto on tyypillinen jälleenrakennuskauden pientaloalue, jonka asemakaava on arkkitehti Otto-I. Meurmanin suunnittelema ja jonka omakotitalojen rakentamisessa on hyödynnetty Suomen arkkitehtiliiton jälleenrakennustoimiston tyyppipiirustuksia. Kontiopuisto Pieksämäen rautatieaseman itäpuolella on tiivis asuinalue, jonka rakentamisaikainen rakenne on pääosiltaan säilynyt. Puutarhatontit ovat loivasti kaartavien Laakso-, Kaarto- ja Metsämiehentien varsilla. Asuinrakennukset ovat yleensä kiinni katulinjassa ja talousrakennukset tontin takaosassa. Puolitoistakerroksiset omakotitalot on rakennettu vaiheittain, useimmat tyyppipiirustuksia hyödyntäen.
Pieksämäen 1. asemakaavan 1937 laati arkkitehti Otto-Iivari Meurman. Myös Kontionpuisto rakennettiin Meurmanin asemakaavan mukaisesti. Meurman suunnitteli ja opetti asemakaavoitusta, ja hänen oppinsa vaikuttivat voimakkaasti sodanjälkeisen Suomen kaupunkien kehityslinjoihin. Kontiopuiston omakotitaloissa, kuten monen toisen maailmansodan jälkeen rakennetun omakotialueen taloissa, hyödynnettiin tyyppitalosuunnitelmia, jotka laadittiin Suomen arkkitehtiliittoon perustetussa jälleenrakennustoimistossa. Suunnitelmien kautta arkkitehtiliitto vaikutti maan jälleenrakentamisen laatuun. Muita jälleenrakennuskauden omakotialueita ovat esimerkiksi Kajaanin Purola, Valkeakosken Ulvajanniemi, Karkkilan Sudetti, Kuopion Niirala, Joensuun Kanervala ja Otsola sekä Äänekosken Markkamäki.
Kontiopuiston omakotialue
Lappajärven Kirkkoniemi kirkkoineen, tapuleineen ja hautausmaineen on Pohjanmaan järviseudulle 1700-luvun lopulla muodostunut, maisemallisesti vaikuttava kirkkoympäristö. Kirkko ja tapuli ovat tunnetun pohjalaisen kirkonrakentajan Matti Hongan rakentamia. Tapulin nykyasu on peräisin Jaakko Kuorikosken myöhemmästä muutostyöstä. Tasavartinen, ulkoviisteinen ristikirkko on rakennettu Matti Hongan johdolla 1765. Ristikeskuksesta kohoaa matalalta jalustalta oktogonin muotoinen lyhty. Erillinen, puinen kellotapuli on kirkon ikäinen, mutta muutettu nykyiseen asuunsa 1840-luvulla Jaakko Kuorikosken johdolla. Kirkon ympärillä on laaja hautausmaa-alue. Sen etelärannalla on alue, jota on käytetty lasten hautaamiseen 1932-1950. Kirkkopolku johtaa venevalkamaan, jonne aikoinaan on tultu kirkkoveneillä. Venetalas on rakennettu 1949 Ilmari Wirkkalan suunnitelmin. Kirkkoveneen lisäksi siinä säilytetään tiettävästi vanhan, vuoden 1637 kirkon kannatushirttä. Hautausmaalla on vanhan talvihaudan päälle 1965 rakennettu pieni puinen siunauskappeli.
Lappajärvi oli 1637 lähtien Pietarsaaren kappeliseurakunta. Ensimmäinen kirkko rakennettiin samana vuonna Palavanniemelle, joka silloin vielä oli saari. Nykyinen kirkko on seurakunnan toinen. Itsenäisen seurakunnan aseman Lappajärvi sai 1812. Lappajärven kirkko ja tapuli rakennettiin Matti Hongan johdolla 1765. Tapuli sai nykyisen ulkoasunsa 1840-luvulla. Lappajärveläiset haudattiin 1600-luvulla Pietarsaaren hautausmaalle. Vasta 1800-luvulla kirkon ympärille kasvoi hautausmaa.
Lappajärven Kirkkoniemi
Töölönkatu 26
Snellmaninkatu 25
Ateneum
Karjalaistentalo
'Mäki Unioninkadulla kirkon ja Yliopiston kirjaston välistä noustessa oli heille molemmille melkein liikaa. Mutta kun he pääsivät mäen päälle, sieltä aukesi huimaava näkymä omaan kaupunginosaan. Pitkäsilta, Siltasaaren rannat ja talot, Hakaniemen torin matalat tyhjät myyntikojut ja talorivistöt, takana Eläintarhanlahdella paljaat kalliot, muutama korkea kivitalo puutalokortteleiden kulmissa, kalliolla talojen välissä valkeita pisteitä, pyykkinaruja ristiin rastiin, naruilla pyykkejä liehumassa kuin valkeita mosaiikinpalasia. Kaiken yllä harmaagraniittinen Kallion kirkko torneineen.' (s. 112 - 113)
Ellen ja Kristiina lähtevät paluumatkalle Kauppatorin rannasta.
talon numero
house number
Rajaniemen kylä kuuluu Pohjois-Pohjanmaan parhaiten säilyneisiin puhtokyliin, jossa pihapiirien ja rakennusten keskinäinen sijoittelu on pysynyt ennallaan. Rakennuskantaan mahtuu niin harmaita riihiä luuvineen kuin alun perin vieraita varten rakennettu, keskeissalipohjakaavainen asuinrakennuskin. Rajaniemi sijaitsee Pyhäjoen Yppärin kylässä. Kyläpuhto on peltojen keskellä olevalla kumpareella, jossa maatilojen rakennukset muodostavat hyvin tiiviin ryhmän. Rajaniemen sukukylä on ryhmäkylä, jonka asukkaat ovat aina jotain kautta sukua toisilleen, joskin yhteinen esi-isä saattaa olla usean polven takana. Kylä muodostuu neljästä talosta, Erkkilästä, Keskitalosta, Uusitalosta ja Rajaniemestä. Keskitalon pihapiirissä oli alkujaan neljä asuinrakennusta, joista yksi poistettiin uusjaossa 1980-luvulla samalla kun asuinrakennusten sisäänkulkuja muutettiin omien piha-alueiden muodostamiseksi. Päärakennuksissa on Pyhäjoelle tyypillisiä kaksikerroksisia kuisteja. Pihapiirien laitamilla on lukuisia talousrakennuksia ja aittoja.
Rajaniemen kylän kantatila perustettiin 1500-luvulla. Kantatalon halkominen suoritettiin 1761, 1812 ja 1848. Yhtenäinen isäntäsarja Rajaniemessä alkoi 1635.
Rajaniemen kylä
Nieminen, Jarmo
Hectorin nuorisokuvaus omilta kotikulmilta Töölöstä
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Liedakkala)
tapahtuma
event
Nummelin, Georg
"Pieni oli liikenne kaduilla, vain joskus joku ajaa karautti reessä tai kesällä 'roskassa' eli vaunuissa. Yleensä näen kadun edessäni sangen tyhjänä ja rauhallisena ja vain jonkun yksinäisen vossikan hiljaa lönkyttävän ajuriasemalleen. Kuitenkin oli 50 vuotta sitten sanomalehdessä 'lähetetty kirjoitus', jossa vakavasti huomautettiin, että 'olisi jo aika päästä siitä vallattoman hurjasta ajovauhdista, jota Bulevardilla harjoitetaan, ja joka ei ole vaarana ainoastaan lapsille ja vanhuksille, vaan myös tavallisille rauhallisille jalankulkijoille'. - Nyt, autojen aikakautena, on vaikea kuvitella sitä hirveän raisua ja hengenvaarallista hevosajoa Bulevardilla." (s. 27)
Rantasila, Mari
Hamina on puhdaspiirteinen historiallinen linnoituskaupunki, jolla on ainoalaatuinen asemakaavallinen ratkaisu ja linnoitusjärjestelmä. Haminan säteittäinen asemakaava pohjautuu renessanssin ideaalikaupunkimalliin. Kaupunkialuetta ympäröi linnoituskehä vahvoine bastioneineen. Kaupungin keskusaukiolta lähtee kahdeksan säteittäistä katua, joita yhdistää kaksi ympyräkatua. Kaupungissa on rakennuskantaa 1800-luvulta sekä yhtenäisiä katunäkymiä, ainoastaan lounaisosa on uusiutunut. Kasarmialue kaupungin itäosassa antaa linnoitukselle sotilaallista leimaa. Merkittäviä julkisia rakennuksia ovat mm. raatihuone, luterilainen ja ortodoksinen kirkko, Vehkalahden kirkko sekä Haminan keisarillisen kadettikoulun (myöhemmin Reserviupseerikoulun) päärakennus. Raatihuone 1700-luvun lopusta sijaitsee säteittäisten katujen keskipisteessä ympyränmuotoisella torilla. Kolmikerroksisen uusklassillisen kivirakennuksen monumentaalinen keskustorni on tehty 1840-luvulla Intendentinkonttorin suunnitelmien mukaan. Pohjakerroksessa on holvattuja huonetiloja, pääkerroksen huonejako on hyvin säilynyt. Luterilainen kirkko on Raatihuoneentorin luoteisreunassa. Uusklassillinen luterilainen kirkko on rakennettu C.L. Engelin piirustusten mukaan ja valmistunut vuonna 1843. Kirkon tontilla on sankarihaudat, kansalaissodan muistomerkki ja Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki. Ortodoksinen kirkko rajautuu torin itäreunaan. Apostoli Pietarin ja Paavalin muistolle pyhitetty kirkko on uusklassillinen pyörötemppeli vuodelta 1837. Sen 1863 valmistunut sipulipäätteinen kellotorni on venäläiskansallisten arkkitehtuurimuotojen varhaisimpia esimerkkejä Suomessa. Kirkon tonttia kiertää komea aitarakennelma. Vehkalahden keskiaikainen kivikirkko kaupungin koillisosassa on uudistettu nykymuotoonsa 1821 kaupunkipalon jälkeen. Kadettikoulun kolmikerroksinen päärakennus on arkkitehti Jac. Ahrenbergin suunnittelema. Kadettikoulun alue käsittää lähes neljänneksen Haminan bastionilinnoitetusta ympyräkaupungista itäisen Viipurin portin tuntumassa. Alueella on arkkitehti C.L. Engelin ja E.B. Lohrmannin suunnittelemia rakennuksia kuten maneesi, sairaala, reserviupseerikoulun esikuntana, koulun johtajan punatiilinen asuintalo, myöhemmin upseerikerho. Alueen vanhaa rakennuskantaa on Viipurin portin vartiorakennus. Vanhimmat kasarmirakennukset ovat 1780-luvulta, varasto- ja luokkarakennus 1800-luvun alusta. Vallihaudan ulkopuolella kasarmi-, varasto- ja huoltorakennukset ovat 1910-luvun venäläistä tiiliarkkitehtuuria. Huomattavia muita yksittäisiä rakennuksia Haminassa ovat mm. Fredrikinkatu 1, rikasmuotoinen puinen kaupunkipalatsi vuodelta 1889 (W. Aspelin), Rauhankatu 5, uusrokokootyylinen ns. Arvilommin talo vuosilta 1849-1859 sekä porvariskartanot Kasarmikadun varrella ja ns. Pormestarintalo vuodelta 1866. Kivitaloista mainittakoon Kadettikoulunkatu 2 B, nykyinen kaupunginmuseon 1760 rakennettu talo, jossa Kustaa III ja Katarina II 1783 neuvottelivat rauhasta. Pikkuympyränkatu 5; Seurahuone 1890 (Kiseleff & Heikel). Pikkuympyränkatu 8; Haminan säästöpankin puinen rakennus vuodelta 1888 (W. Aspelin). Kasarmikatu 5; Aladdinin talo on alkuaan rakennettu 1790-luvulla tykistökomentajan asuintaloksi. Nykyiseen asuunsa se muutettiin 1914 (G. Taucher). Kasarmikatu 4-8; Kasarmikadun varrella on säilynyt kaupungin laajin vanha puutalokokonaisuus. Alueen rakennukset periytyvät pääosin 1841 kaupunkipalon jälkeiseltä ajalta. Kasarmikatu 6:ssa toimii Kauppiaantalomuseo. Kaupunkia ympäröinyt laaja bastionikehä on lounaissivustaa lukuun ottamatta säilynyt ja vallit on restauroitu huoliteltuun kuntoon. Pohjoissivustan Keskusbastioni on muutettu kesäiseksi juhlakentäksi arkkitehtonisesti vaikuttavine telttakatoksineen.
Vehkalahdelle 1653 perustettu Haminan kaupunki sai Uudenkaupungin rauhan jälkeen 1721 uuden roolin Ruotsin itäisenä rajakaupunkina ja Itä-Suomen satamakaupunkina sodassa menetetyn Viipurin sijaan. Kaupungin säteittäinen asemakaava liittyi kenraali Axel Löwenin 1722 laatimaan linnoittamissuunnitelmaan. Ensimmäiset maarakenteiset linnoitusvallit säännöllisen bastionijärjestelmän mukaan tehtiin tämän jälkeen. Turun rauhassa 1743 Hamina jäi Venäjän puolelle. Huomattava uudisrakennuskausi alkoi 1770-luvulla keisarinna Katariina II:n hyväksymän yleissuunnitelman mukaan. Linnoitusvalleja vahvistettiin ja korotettiin sekä uusia ulkovarustuksia rakennettiin. Kaupunki sai myös ensimmäiset kivirakennukset ja Viipurin kuvernementin arkkitehti Johan Brockmannin suunnitteleman raatihuoneen. Kaupungin pohjoissivusta linnoitettiin 1800-luvun alkuvuosina Kyminlinnan uudessa linnoituksessa käytetyn kaponierijärjestelmän mukaan. Kahden bastionirintaman, kaponierien ja ulkovarustusten työt valmistuivat Suomen sotaan mennessä. Kaupunkipalossa 1821 tuhoutui valtaosa puurakennuksista, mm. kaupungin ruotsalaisen, sittemmin ruotsalais-saksalaisen luterilaisen seurakunnan suuri kahtamoistyyppinen puukirkko. Lisäksi ortodoksisen seurakunnan 1785 rakennettu kirkko vaurioitui pahoin. Toinen mittava kaupunkipalo 1841 vaurioitti mm. raatihuonetta. Suomen Keisarillinen Kadettikoulu aloitti toimintansa Haminassa 1821, jonne se päätettiin siirtää Rantasalmella toimineen Haapaniemen Topografikunnan rakennusten tuhouduttua tulipalossa. Koulusta muodostui merkittävä kaupunkirakenteen elementti. Kadettikoulun nykyisen päärakennuksen suunnitteluun ryhdyttiin 1893, peruskiven muuraus oli 18.5.1897. Suomen itsenäistyttyä Kadettikoulun rakennukseen sijoitettiin Jalkaväen taistelukoulun harjoitusyksikkö eli saksalainen jääkäripataljoona. Paltskolan muuttui aluksi suomalaiseksi sotilassairaalaksi (1920-1925). Kadettikoulun rakennukset siirtyivät reserviupseerikoulun käyttöön.
Haminan linnoitus- ja varuskuntakaupunki
Lyökin tunnusmajakka ja luotsiasema (luotsiasema)
Kauppatorin rannassa, kasineljä skulattiin.
Sunell, Ari
Topi joutuu äitinsä vankilatuomion ajaksi lastenkotiin.
Rakennushallituksen pääjohtaja 1943-1953.
Utsjokilaakson saamelaisasutus (Mieraslompolo)
Kulosaari
'Taulun keskelle hän oli kiinnittänyt valokuvan rumasta ruumiista ja kirjoittanut Heikki Lehmus? Håkan Asplund? ja Vellamonkadun osoitteen. - - Toiselle puolelle valokuvaa hän kirjoitti Cityaccount, Uudenmaankatu, ja sen yläpuolelle Tili-Karhu.' (s. 157)
Hermannin kaupunginosasta löytyy kuollut mies, jota kukaan ei näytä kaipaavan. Komisario Partanen pohtii yhteyttä tilitoimistossa sattuneisiin tapauksiin.
Siili, JP
Mikä on Helsingin vanhin, yhä alkuperäisellä nimellä toiminnassa oleva ruokaravintola? Helsingin vanhin ruokaravintola on ravintola Kaisaniemi, joka on perustettu 1827. Seuraavassa linkissä on hiukan tietoa ravintolan historiasta: http://www.virtualhelsinki.net/helsinkipanoraama/historia/kaisaniemi.html Itse ravintolan sivut: http://www.ravintolakaisaniemi.fi/kaisanie/kaisanie.htm
"Matkapassi"-ohjelmassa kerrottiin, että Wienin vanhalla hautausmaalla on enemmän "asukkaita" kuin kaupungissa on eläviä ihmisiä. Miten lienee Helsingissä ? Helsingin seurakuntayhtymän sivulta löytyivät nämä tiedot: Hietaniemi: 162.000 hautausta, Malmi: 185.000 hautausta, Honkanummi: 57.000 hautausta. Siis yhteensä 404 000 haudattua. Maunulan uurnalehdon, Kulosaaren Leposaaren, Kallion uurnaholvin ja Vanhan kirkon hautausmaasta ei löytynyt tarkkoja lukuja. Väestörekisterin tilaston mukaan v. 2010 Helsingissä oli 584 420 asukasta. Ehkä siis vähän enemmän eläviä kuin kuolleita – Helsingin rajatkin ovat aikojen kuluessa muuttuneet, joten asiaa on vaikea selvittää. Helsingin kaupungin tietokeskuksen kirjasto- ja tietopalvelulla voisi olla tarkempi tietoja, yhteystiedot http://www.hel2.fi/tietokeskus/kaupunkitilastot/index.html Lähteet: http://www.helsinginseurakuntayhtyma.fi/
Missä ystävä ohjaa ja toinen auttaa, kuin mereltä tyynesti lipuva lautta, suojassa Villinginsalmen kautta, Jollakseen
Joutsen apteekki
Kolmas linja 21
"Tämähän on... palanut tulitikku. Tulee mieleen... Helvetin iso palanut tulitikku!"
Kuchka, Tuija
King, Carole
Pihlavan huvila-alue on laaja 1800-luvun jälkipuoliskon ja 1900-luvun alun huvilakulttuuria edustava alue Porinlahden rannalla. Huvilat ovat Porin kaupungin porvareiden rakennuttamia ja eri arkkitehtien suunnittelemia. Alue on hyvin säilynyt ja arkkitehtuuriltaan korkeatasoinen varhaisen huvilakulttuurin edustaja maassamme. Valtaosa huviloista on peräisin 1900-luvun taitteen molemmin puolin. Vanhimpia huviloita ovat Illoisin huvila ja Rauhalinna 1850- ja 1860-luvuilta. Huviloiden suunnittelijoita ovat mm. arkkitehdit Julius Basilier, Torkel Nordman, Karl Lindahl ja Jarl Eklund. Arkkitehtonisesti huomattavia ovat Rosenleweille rakennetut Grankulla ja Erikstorp, apteekkari Nerwanderin rakennuttama Honkala ja sen naapuri Solvik. Lustigkulla on kesäasunnoksi muutettuja Yyterin entisiä torppia. Muista Pihlavan huviloista mainittakoon Lehtonen, Vartio, Stenvik, Djupvik, Bäckman, Olhava, Mellin, Metsola, Rantapirtti ja Wilhelmsvik. Huvila-alue rajautuu Porinlahteen, Yyterin kartanon peltoihin sekä Kemira Pigmentsin (1961) ja Pihlavan sahan (1875) teollisuusalueisiin.
Pihlavan laaja huvila-alue on syntynyt 1850-luvun jälkeen, kun porilaiset porvarit ja teollisuusmiehet rakensivat huvilansa Yyterin kartanon maille. Ennen huviloita alueella oli kartanon torppia. Illoisin huvila rakennettiin ilmeisesti 1859. Sen rakennuttivat kauppiasveljekset Karl ja Fredrik Borg. Rakennus on 1800- ja 1900-luvun vaihteen asussa. Rauhanlinna rakennettiin 1861. Fredrik Wilhem Rosenlew rakennutti Grankullan huvilan 1878 Julius Basilierin laatiman suunnitelman mukaan. Honkalan huvilan päärakennus rakennettiin 1880-luvun alussa apteekkari J.F. Newanderin toimesta. Myöhemmin se siirtyi Ahlström-suvun omistukseen. Ns. Goethe-paviljonki rakennettiin 1941. Tove Jansson on maalannut myöhemmin sen Goethe-aiheiset seinämaalaukset. Solvik rakennettiin 1930 pääasiassa arkkitehti Karl Lindahlin ja F. Laimgruberin suunnitelman mukaan ja se liittyy läheiseen Honkalaan ja Ahlström-sukuun. Lustigkulla on entinen torppa, joka muutettiin huvilaksi 1900-luvun alussa. Erikstorpin tiilisen huvilan rakennutti Erik Rosenlew 1936-1937 arkkitehti Jarl Eklundin suunnitelman mukaan.
Pihlavan huvila-alue
"Myöhemmin Meilahdentiellä Marko katseli kuinka kiipeilijät iskivät kiiloja pystysuoraan kallioon ja harjoittelivat. Kolme apinaa rosoisella kivenreunalla, eivätkö ne sen parempaa seinämää löytäneet?" (s. 178)
Neljäs linja
Raimo Ilaskivi oli pitkään Suomen pankkiyhdistyksen palveluksessa tiedotusosaston päällikkönä, asiamiehenä ja toimitusjohtajana.
Katariina Saksilaisen katu
Radiotalo, Fabianinkatu 15
Mellunmäentie
Sigfrid Sirenius toi setlementtiaatteen Suomeen ja oli Kalliolan perustajia sekä sen taustalla olleen Teollisuusseutujen Evankelioimisseuran (sittemmin Kristillis-yhteiskunnallinen Työkeskusliitto)) ensimmäinen, pitkäaikainen pääsihteeri.
'Ratikat kulkevat ohi kun taivaalla on tähdet ja Joona on kaverijoukon keskellä ja laidoilla, kävellään Mannerheimintietä, Katja puhuu Annalle edellisillan TV-ohjelmista ja Anna ynähtelee vastauksia, kävellään Sibeliuksenkatua.' (s. 38)
Jäntti, Toivo
Sibbesborg kuuluu parhaiten säilyneisiin Ruotsin valtakunnan 1300-luvun jälkipuoliskon linnojen sijaintipaikkoihin. Poikkeuksellisen arvokkaaksi linnasaaren tekee se, että paikka on säilynyt hylkäämisensä jälkeen lähes täysin koskemattomana. Sibbesborgin merkitystä lisää Sipoonjoen suun maisemassa yhä selkeästi havaittavissa oleva keskiaikainen kerrostuma. Sipoon Sibbesborgin keskiaikainen linna on rakennettu Sipoonjoen suulla olevalle saarelle. Maankohoamisen vuoksi entinen linnasaari on tällä hetkellä peltojen ympäröimä ja merenlahti on etääntynyt noin kilometrin päähän. Sipoonjoki ohittaa linnan nykyään itäpuolelta. Linna on rakennettu saaren kallioiseen kaakkoispäähän, joka on eristetty ympäristöstään sekä kahdella vallihaudalla että vedenalaisella paaluvarustuksella. Linnan ytimen muodostaa luontainen mäennyppylä, jonka itä-etelä ja lounaisreunat ovat äkkijyrkät ja länsireunasta koillisnurkkaan on rakennettu valli. Linnankallion rakenteista erottuu maanpinnalle ainoastaan laen lounaisosassa oleva matala kumpare. Päälinnan pohjakaava on nelikulmainen. Paikalla on myös jäännöksiä perustuksista ja tiiliseinistä. Alunperin koko saaren kattaneista rakenteista on jäljellä ainoastaan sen eteläpäässä sijainnut vahvasti varustettu linnaosa. Linna on eristetty muusta saaresta kaksinkertaisella vallihaudalla. Merenpuolella suojana on ollut vedenalainen paaluvarustus. Linnasaaren ympärillä avautuu vuosisatoja viljelyksessä ollut Sipoonjokilaakson peltomaisema. Sibbesborgin koillispuolella on Söderkullan entisen latokartanon talouskeskus.
Sibbesborgin tarkasta ajoituksesta ei ole täyttä varmuutta. Linnaan liitetyt teoriat viikingeistä ja tanskalaisista ristiretkeilijöistä voidaan kuitenkin varmuudella hylätä. Sibbesborgin varustukset ja ajoituskelpoiset esinelöydöt viittaavat vahvasti siihen, että paikka kuuluisi Suomeen 1300-luvun jälkipuoliskolla rakennettuihin linnoihin. Sibbesborgin kaltaisia linnoja rakennettiin keskiaikaisessa Ruotsissa 1200-luvun puolivälin ja 1400-luvun alun välisenä aikana. Vuoden 1909 kaivauslöytöihin kuuluvien kivisavikeramiikka-astian kappaleen ja lasipikarin pohjaosan perusteella rakennus näyttäisi olleen käytössä 1300-luvun jälkipuoliskolla. Jos Sibbesborg ajoittuu 1300-luvun lopulle, voidaan sen mahdollisina rakennuttajina pitää Porvoon voutikuntaa 1300-luvun lopulla hallinneita Bo Jonsson Gripiä ja Jacob Abrahamssonia. Sibbesborg on myös hyvä ehdokas 1390-luvun puolivälin tienoilla kahdessa asiakirjassa esiintyväksi Wartholmiksi. Linnan laella vuonna 1909 tehdyissä tutkimuksissa paljastettiin noin 20 metriä pitkä ja 12 -14 metriä leveä rakennuksen pohja. Rakennusta ei kaivettu kokonaisuudessaan, ainoastaan sen seinien kohdille tehtiin leikkaukset. Arvokkaat löytökerrokset ovat siten yhä pääasiallisesti tallella.
Sibbesborgin keskiaikainen linnasaari ja Sipoonjokilaakson viljelymaisema
Vieno, Jukka
Hagman, Lucina
Teijon ruukki on yksi maamme varhaisista 1600-luvun rautaruukeista ja osa Halikonlahden raudanvalmistuskeskittymää. Teijon ruukinalue on edustava 1700-luvun ruukinmiljöö, joka koostuu ruukinkartanon lisäksi sen puistosta ja kirkosta, rantakaistaleelle keskittyneistä teollisuusrakennuksista sekä metsän rajaamista viljelysaloista. Teijon ruukinalue sijaitsee Halikonlahden Teijonselälle laskevan joen alisen kosken varrella. Ruukin 1800-luvun masuuni on säilynyt uudempien teollisuusrakennusten sisässä. Uudet, maatalouskoneita valmistavat teollisuuslaitokset ovat vanhan masuunin ja meren välisellä alueella. Rannalla lastauslaiturin läheisyydessä on säilynyt myös hiiliuuneja 1800-luvulta. Teijossa on telakka- ja konepajatoimintaa. Ruukinkartano on teollisuusalueen pohjoispuolella ja sen kokonaissommitelma käsittää huolellisesti sijoitetut asuin- ja talousrakennukset, ruukinkirkon, puistokujat ja ranskalaisen muotopuutarhan parterreineen. Päärakennus on rakennettu 1770 Turun kaupunginarkkitehti C. Fr. Schröderin, Fagervikin ja lounaissuomalaisten rokokookartanoiden suunnittelijan piirustuksilla. Kaksikerroksinen rakennus on ensimmäisen kerroksen osalta rustikoitu ja toista sileäksi rapattua kerrosta jäsennöivät leveät maalatut pilasterit. Ulkoarkkitehtuurissa ja pohjakaavassa on selvästi nähtävissä Wijnbladin mallikirjojen vaikutus. Pääoven inskriptiotaulussa on teksti: "Medelsst Guds Wälsignelse har Bergs Rådet Herr Johan Jacob Kijk Låtit detta hus upbygga Anno 1770. C.F. Schröder." Päärakennukseen liittyy patolammen rannalle istutettu puisto. Ruukinkartanon päärakennuksen lähelle 1800-luvun alkupuolella rakennettu ruukinkirkko on sovitettu osaksi maisemapuistoa. Kirkonmäelle johtaa puukujanne ja mäellä on myös ruukinaikainen kivinen viljamakasiini. Kirkon arkkitehtuurille antaa ilmeen kookas pagodimaisesti kohoava torniosa. Portaittain kohoava torni on puusta ja rapattu valkoiseksi. Oven päällä oleva laatta kertoo kirkon rakentamisesta: "Ad gloriam Dei hoc Templum aedificaverunt Robertus et Brita Bremer Anno 1830". Pienessä kirkkosalissa on selkeä yksityiskappelin tunnelma. Seinät on kalkittu ja niitä kiertää tummaksi maalattu paneelimaalaus. Ikkunakaaria ja alttarisyvennystä kiertää rustiikkikoristelu. Kirkon sisätilan nykyinen asu perustuu suurelta osin 1930 tehdyn korjaukseen, jonka on toteuttanut konservaattori Karl Nygren. Yksityinen tehdasseurakunta on lakkautettu 1869. Ruukin oma hautausmaa on perustettu meren rannalle päärakennuksen luoteispuolelle. Hautausmaalla on ruukinpatruuna Kijkin rakennuttama 1790-luvulla tiilestä muurattu hautakappeli, jonka ympärillä on Bremer-suvun haudat.
Teijon masuunin perusti vuorikollegion presidentti Lorentz Creutz nuor. 1686. Masuunia täydensivät läheiset Kirjakkalan manufaktuuri ja Hummeldalin virran kankivasara. Uuteen kukoistukseen Teijo nousi turkulaisen tukkikauppias Johan Jacob Kijkin 1743 alkaneella omistuskaudella. Hän rakennutti uuden masuunin ja nykyisen päärakennuksen 1784. Vuonna 1792 ruukki tuli turkulaisen liikemiehen Joseph Bremerin omistukseen, joka rakennutti ruukkiin uuden masuunin ja tehosti ruukin toimintaa. Teijon ruukilla rakennettiin runsaasti 1844-1858 Viktor Zebor Bremerin hoitaessa sitä; mm. työväenasuntoja ja hiiliuuneja sekä kuljetusyhteyksien parantamiseksi Strömman avokanava. Samaan aikaan Teijon toiminnan laajentuessa Hummeldalin virralle perustettiin putlauslaitos Mathildedal. Teijon masuunin toiminta lopetettiin 1908 ja Teijossa alettiin valmistaa maatalouskoneita ja -tarvikkeita. 1900-luvulla Teijo vaihtoi useasti omistajaa. Wihuri-yhtymän aikana Teijoon perustettiin myös laivatelakka. Ruukin päärakennuksen mansardikerrokseen sisustettiin 1937 Hilding Ekelundin suunnitelman mukaan sarja asuinhuoneita, jotka saavat valaistuksensa karniisipäätteisistä kattoikkunoista. Samassa vaiheessa uudistettiin koko kiinteä sisustus, ovet, ikkunat, listoitukset. Vain muutama rokokoo-ovi säilyi. Toiseen kerrokseen sisustettiin 1960-1970-luvun korjauksissa mm. sauna alkuperäisen vierashuoneen alkoviin.
Teijon ruukinalue
Paleface
Virolahden graniittilouhokset (Hurppu)
Alppila
Verhoilijamestari Jonas Litonius rakennutti vuonna 1847 valmistuneen talon.
"Tuomiokirkko oli - ja ei ollut - Engelin käsialaa. Kirkko tuli valmiiksi vasta Engelin kuoleman jälkeen ja siihen oli alunperin kuulunut vain keskikupoli ja keskustorni. Myöhemmät suunnittelijat olivat sitten lisänneet kirkkoon neljä kulmatornia ja kupolia tukemaan korkeaa keskiosaa. Vielä myöhemmin oli lisätty sivupaviljongit ja jäljennökset Thorvaldsenin kahdestatoista apostolinpatsaasta." (s. 55)
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Merikoski)
Millaisia kesät 1996-2006 olivat sademääriltään Helsingin tienoilla? Ilmatieteen laitoksen sivuilla olevista tilastoista löytyvät tiedot Helsingin kesien sademääristä. Graafinen esitys löytyy kohdasta Kesäsateet noin sadalta vuodelta. Kesistä 1996-2006 sademäärältään suurimmat olivat 1998 (300-350 mm) ja 2004 (lähes 350 mm). Pienin sademäärä saatiin kesällä 2006, jolloin Helsingissä satoi alle 50 mm.
organization
organisaatio
5 - täydellinen
5 - excellent
Salpalinja (Kydönsuo)
Okker, Jaakko
"Koulunkäynti oli helppoa. Osasin sitä paitsi jo ennen lukea vaivattomasti. Tavut tuottivat hieman vaikeuksia, samoin kaunokirjoitus. Oli käytettävä määrättyä kynänterää ja mustepulloa. Mutta mustetahrat eivät olleet ongelma vaan hiusviivojen teko. Kaikkein vaikeinta oli kirjoittaa sana Ylivieska. Minun piti kirjoittaa se joskus kaksikymmentä kertaa. Rangaistukseksi. Sillä Augusta Lampén oli täsmällinen ja oikeudenmukainen." (s.27-28)
Heikki Brotherus aloitti koulunkäynnin syksyllä 1916 Augusta Lampénin alkeiskoulussa.
Koskivuori-sarjan 4. osa kuvaa vuosia 1952-1956. Eeva Someri ja Sirkka Koivikko muuttavat Helsinkiin, Eeva opiskelemaan yliopistossa ja Sirkka työhön. Olympialaisten aikana syttyneet rakkaudet muuttavat nuorten naisten elämät. Sirkka kiertää Suomea tivolin mukana ja Eevan päätyy lopulta Budapestiin keskelle vuoden 1956 kansannousua.
Katarina Eskolan (o.s. Haavion) koti 1954-1958.
Gymnasiet Lärkan
Särkän kämppäkartano
Tenholantie
Jatkosodan tapahtuma- ja muistopaikat (Huuhkajanpäänpaistaman silta)
Ikonen, Antti
Pohjoinen Makasiinikatu 9, 1894 rakennettu ja vuonna 1967 purettu talo
'Istuimme sen huoneessa Mannerheimintie 4:ssä, kuudennessa kerroksessa. Huone oli sisustettu minimalistiseen tyyliin: valkoista ja mustaa, lasia ja kiiltävää metallia.' (s. 10)
Kiinteistövälittäjä Klaus Haapala saa potkut pomoltaan Tikkaselta.
Laukkaniityn kylä keskiaikaisella kylätontilla Aurajokivarressa edustaa rakenteeltaan ja osin rakennuskannaltaan 1700-luvun loppupuolen tilannetta. Kylän kantatilojen talouskeskusten rakenteessa näkyy isojaon vaikutus. Laukkaniityn kylä sijaitsee Auran kunnan etelärajalla, Aurajoen kaakkoispuolella. Kyläasutus muodostuu keskiaikaisella kylänpaikalla sijaitsevista Vanhatalon ja Vähätalon talouskeskuksista sekä isojaossa jaetun Vanhatalon osatalosta Jukolasta, joka sijaitsee etelämpänä erillään muista taloista. Vanhatalon päärakennus on 1800-luvun loppupuolelta ja Jukolassa on säilynyt osittainen umpipiha, jonka kaksi asuinrakennusta ovat valmistuneet 1800-luvun alkupuolella ja 1896. Laukkaniityn kylä sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella Aurajokilaakso.
Laukkaniityn kylä asutettiin myöhäiskeskiajalla ja 1540 kylässä oli kolme taloa. 1780 kylässä oli kaksi taloa, Isotalo eli Vanhatalo ja Vähätalo, mylly Käetynkoskessa ja kaksi torppaa. Kylässä suoritettiin isojako 1700-luvun lopulla, jonka jälkeen Vanhatalosta 1799 erotettu Jukola sijoittui vanhan kylätontin ulkopuolelle.
Laukkaniityn kylä
Jörn Donnerin esikoislyhytelokuva tallentaa levollisen runollisesti vaikutelmia heräävän pääkaupungin aamuhaukotuksista ja venyttelyistä. On mielenkiintoista vertailla Aamua kaupungissa -elokuvaa Fennada-Filmin samana vuonna valmistamaan varoitustarinaan Herra Helsinki, joka löytyy myös Tarinoiden Helsingistä.
Röörin äiti, Haapala, asui Vallilassa, ja Osku. Myöhemmin Röörikin muutti sinne isänsä ja sisarensa kanssa.
date of data creation
tiedon luontipäivä
luontipäivä
Tapaan Ursulaan kahville kulkee sinne Kaivopuiston rantaan...
Argelander, Friedrich Wilhelm August
Onko mainoksissakin esiintyvillä rautatieaseman "ukoilla" virallista nimeä? Jos on, niin mikä? Kuvanveistäjä Emil Wikströmin vuonna 1914 Helsingin rautatieaseman pääovien molemmille puolille toteuttama veistos tunnetaan nimellä "Lyhdynkantajat". Emil Wikströmin Lyhdynkantajista Julkiset veistokset -tietokannassa: http://www.taidemuseo.fi/suomi/veisto/veistossivu.html?id=171&sortby=artist Lyhdynkantajista myös täällä: http://www.turunsanomat.fi/extra/?ts=1,3:1010:0:0,4:10:0:1:2005-03-05,104:10:287467,1:0:0:0:0:0:
Saarela, Olli
Sarjakuva
Bastioni Stromberg
Bastioni Stromberg rakennettiin Pikku Mustasaaren pohjoiselle niemelle siten, että bastionin muurit kulkivat pitkin niemekkeen rantoja. Bastionin sisälle jäi lahdenpoukama, joka myöhemmin täytettiin. Rakennustyö aloitettiin vuonna 1751 muuraamalla vasemman siiven kärki sekä oikea siipi ja kylki. Matalaan puolustusmuuriin ei muurattu rintavarustusta. Oikeaan siipeen holvattiin kasematit, joiden yläpuolinen maatäyttö saatiin lähes valmiiksi 1753. Kasemattien puolustusmuureissa oli ruutisavun poistoaukot ja ampuma-aukot merelle. Vuosina 1751-1753 tehtyä rakennustyötä täydennettiin Sprengtportenin laajan yleissuunnitelman mukaan Nils Mannerschanzin johdalla 1773-1774, jolloin vasen kylki ja siiven ampumataso muurattiin ja ampumatasolle tehtiin ajoluiska. Vasemman puolen edustan kallio oli eskarpoitu. Kylki perustettiin lahden pohjukkaan meren pohjasta lähtien kiviladelmalle. Oikea siipi ja kylki korotettiin, rintavarustukseen muurattiin ampuma-aukot ja sisäpuolelle tiilirevetointi. Venäläiset paransivat Pikku Mustasaaren puolustusta pian linnoituksen antautumisen jälkeen. Rintavarustusta korotettiin jo 1811 ja kasematteihin puhkaistiin uusia ampuma-aukkoja. Krimin sodan aikaan bastioni Stromberg oli Pikku Mustasaaren vahvimmin aseistettu varustus, jolla oli seitsemän kanuunaa ja kolme jedinorogia eli kanuunahaupitsia. Bastioni oli 1860-luvulla joko Viaporin puolisotilassairaalan käytössä tai puolipataljoonan muonavarastona, lähteet ovat ristiriitaiset. Maatäyttö poistettiin kolmen kasematin päältä ja tilalle tehtiin peltinen pulpettikatto. Rintavarustuksen ampuma-aukot saatettiin muurata umpeen tässä yhteydessä. Kasemattien välisiä seiniä muurattiin tiilestä uudelleen (ovat nykyään luonnonkiveä), tampattiin maalattiat ja muurattiin oikean siiven kasemattien avoimiin aukkoihin tiiliseinämät, joiden ovet ja niiden yläpuoliset neliruutuikkunat maalattiin. Oikean siiven keskikasemattiin tehtiin lisäksi ampuma-aukkoon sisäpuolinen luukku. Portin päälle asetettiin puuleikkauksena tehty Venäjän vaakuna. Kurttiinin Stromberg-Scheffer edestä vedettiin pintavesioja bastioni Strombergin oikean siiven eteläisimpään kasemattiin noudattaen ruotsalaisaikaista pintavesien purkureittiä. Vuosina 1873-74 tehtiin oikeaan kylkikasemattiin sairaalan jääkellari. Kellarin pihamuuria madallettiin ja viistottiin. Tämä vaihe poistettiin ja pihamuuri entisöitiin ruotsalaiseen asuun muuraamalla se taas täyskorkeaksi 1977-78 kunnostustyön yhteydessä. Vuonna 1904 bastionissa oli sairaalan jääkellari ja linnoituksen jalkaväkipataljoonan muona- ja kaljavarasto. Muonavarastoon tehtiin asfalttilattia. Bastionin pihalla oli talli ja vaja sekä vasemman kyljen ulkopuolella öljysäiliö- ja desinfiointilaitos, jotka on kaikki purettu. Talli oli tyyliltään samanlainen rappauskentin koristettu tiilirakennus kuin läheinen sairaala D 23. Tallin betoniset sokkelit ovat vieläkin näkyvissä. 1960-luvulla bastionia korjattiin perusteellisesti sen muurien sorruttua monin paikoin. Kiviä sidottiin harjateräksin. Oikean siiven rintavarustus katettiin pellillä ja turpeella, vasemmassa siivessä taas käytettiin rakennetta betoni-bitumi-humus-nurmi. Pihamuurin peruskorjaus tehtiin vuosina 1992-1994 Suomenlinnan työsiirtolan talvityönä. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläiset rakennustunnukset vuonna 1811 N 42 ja vuonna 1846 c). Jostain syystä jo ruotsalaisaikana bastionin nimeksi vakiintui valtaneuvos Strömbergin nimi o-muodossa ilman ö-pisteitä. Lähteet: KrA Ö 14 17 19 34 LÖS 1-5 10-12 17 19 21 33-35. MV SL Valokuva-arkisto Hilkka Jarva. MV SL VIK D 68-69 92-94 543. Sihvonen, Pekka; Valo, Aarre, työmestarit, 1992. Suullinen tiedonanto. VA VSA 14555 15798 17038 17082 17095. Kuvat: KrA LÖS 5 puolustusfasadit vuodelta 1753. MV SL VIK D 68 oikea siipi ja kylki kasematteineen. MV SL Valokuva-arkisto. Bastionipihalta vuonna 1968 purettu ja ensimmäisen maailmansodan aikana rakennettu talli.
Pieksämäestä kehittyi 1889-1940 yksi maan merkittävistä risteysasemista. Kokonaisuus käsittää rautatieaseman vanhimman rakennuskannan lisäksi rautatien henkilökunnalle tarkoitetun asuinalueen, jonka rakennukset ovat 1910-luvulta aina 1950-luvulle. Pieksämäen puinen asemarakennus 1880-luvun lopulta sijaitsee laajaksi kasvaneen asema-alueen kaakkoisreunalla. Asema on veturitallin vanhimman osan ohella ainoa Savon radan rakentamisajalta säilynyt rakennus alueella, joka kärsi pahoja vaurioita pommituksissa sotien aikana. Rakennuksessa on Savon radan museo. Tahintien varrella olevat rakennukset ovat 1900-luvun alusta ja edustavat rautatieläisten eri ammattiryhmille suunniteltuja tyyppitaloja. Joukossa on asemapäällikön talo, kaksikerroksisia asuinkasarmeja sekä 1950-luvun kerrostaloja. Viihtyisä alue sijaitsee kauniisti järveen viettävällä mäntyrinteellä. Tahintien itäpuolella on asuinalue, jonka yhtenäinen rakennuskanta, kolme asuinkasarmia ja niiden talousrakennukset, on 1920-luvulta.
Pieksämäki on maan ainoa viiden radan risteysasema. Ensimmäinen ratalinjoista oli Savon rata 1889, seuraava pääratoja yhdistävä poikkirata, joka valmistui kokonaisuudessaan 1918. Viidenneksi radaksi luetaan Huutokoskelta erkaneva Varkauden kautta Joensuuhun kulkeva rataosuus, joka valmistui 1940. Rautatiellä oli ratkaiseva merkitys Pieksämäen kehittymiselle. Liikennepaikkana se on Savon ja Karjalan liikennealueiden keskus. Kauppala Pieksämäestä tuli 1930. Asemarakennus rakennettiin 1887-1889 ja toteutettiin Oulun radan IV luokan tyyppipiirustus numero kahden mukaan. Asemaa laajennettiin 1902 yhdellä ikkuna-akselilla pohjoiseen. Pieksämäen asema korotettiin III luokkaan 1914 ja II luokkaan 1918. Pieksämäen järjestelypihasta tuli 1940 itäisten yhdysratojen luovutusten vuoksi maan tärkein. Ratapihaa laajennettiin pitkin 1940-lukua. Sortavalan ja Elisenvaaran menetysten jälkeen ohjattiin kaikki Karjalasta ja Savosta saapuva tavarakuljetus Pieksämäen kautta. Tahintien asuinalue rakennettiin 1910-luvulta 1950-luvulle. Osa rakennuksista siirrettiin Kannakselta 1920-luvulla.
Pieksämäen rautatieläisympäristöt (asema-alue)
Lähteenmäen torppa on aikanaan yleisen torppa-asutuksen tyypillinen edustaja. Umpipihainen kokonaisuus on hyvin säilynyt. Vakkalan kylään kuuluva torppa sijaitsee metsän reunassa Raudun kylän peltoaukean takana. Rakennusryhmä muodostuu miespihan päärakennuksesta ja luhdista sekä karjapihan eläinsuojista. Miespihaa ja karjapihaa on aikaisemmin erottanut riukuaita. Päärakennus on paritupatyyppiä. Pihaa reunustavat vanha luhti, sikala, navetta- ja tallirakennus Läpiajettava tallirakennus toimii porttina pihaan. Pihapiirin ulkopuolella sijaitsevat aitta, ratashuone, liiteri, sauna sekä paja. Rakennukset ovat vuoraamattomia.
Osa Kiikoisista, erityisesti Kiikoisten läntiset osat asutettiin enimmäkseen Kiikan eli Äetsän suunnasta. Lähteenmäki oli Kiikan pitäjän Vakkalan kylän Hiturin perintötalon torppa. Torppa itsenäistyi torpparilain mukaisesti 1921. Tilalla asuttiin aina 1990-luvulle saakka.
Lähteenmäen torppa
cafeer
kahvilat
effect
seuraus
Palmgren, Eila
"taisi eilen tulla puhuttua pitkää politiikkaa Rytmissä -" (s. 46)
Vänrikki Stoolin katu 5
"Sörnäisissä Kallion vieressä on rautatie- ja satamapalvelut, joten siellä on paljon varastorakennuksia ja tehtaita. Suurenmoisia esimerkkejä myöhäisen jugendin klassismi-piirteistä tarjoavat Selim A. Lindqvistin kaupungille suunnittelemat kaasu- ja sähkölaitokset. Niissä kehiteltiin teräsbetonisia kuorirakennelmia." (s.126)
Virtanen, Eino
Kolmatta vuotta jo opiskelen, mutta kertaakaan en ole vielä ollut tentissä. Kaikki tuntuu niin tyhjänpäiväiseltä. Yliopisto on tuulinen tunneli, jonka läpi ihmiset juoksevat päästäkseen käsiksi niin sanottuun leipään. En jaksa. Sitä paitsi olen valinnut sellaiset aineet, joista minulle ei ole mitään hyötyä. Tahallani ajaudun umpikujaan. Luulen näet, että epäonnistuminen elämässä tekee minusta runoilijan. (20.10.1956)
Pentti Saarikoski opiskeli Helsingin yliopistossa, kuunteli kreikan ja latinan kirjallisuuden sekä historian ja yleisen kielitieteen luentoja.
Edelfelt, Albert
Sotatarviketeollisuuden alueet (Tourula)
Riitta Pakarinen: Enkeleitä, apostoleita ja uskonpuhdistajia - Helsingin tuomiokirkon monumentaaliveistokset
Vanha kauppakuja
Vilja, Jyri
Tenor, Jimi
Turun linja-autoasema ympäristöineen on yhtenäinen moottoriliikenteen kasvuun ja linja-autoasemien syntyvaiheeseen liittyvä funktionalististen rakennusten edustava kokonaisuus. Turun Aninkaistentullissa on 1930-luvulta linja-autoliikenteen moderni keskus, jonka maamerkkinä on yksi rakentamisaikansa ajanmukaisimmista ja kookkaimmista linja-autoasemia Suomessa. Asema koostuu pyöreästä, valolyhdyllä varustetusta kaksikerroksisesta odotussalista ja näköalaravintolasta sekä tavaraliikenteelle varatusta yksikerroksisesta, kulmistaan pyöristetystä rahtisiivestä. Sileäksi rapattu rakennus on varustettu nauhaikkunoin. Asema-alueen linja-autojen tulolaituri on alkuperäisiin suunnitelmiin perustuen suora ja lähtölaiturit hammastettuja. Aninkaistentullin autoliikennettä palvelemaan rakennettuun kokonaisuuteen kuuluu kaksi suurta funkishuoltoasemaa, joissa ovat toimineet huoltamon lisäksi myös bensiiniyhtiöiden piirikonttorit. Alun perin Shell Oy:n huoltoasemaksi rakennettu osin kolmikerroksisen kivirakennus on Tuureporin- ja Aninkaistenkadun kulmassa. Rakennuksen linja-autoaseman puoleinen pääty on pyöristetty ja sen julkisivulla on 1930-luvun huoltamoille tyypillinen kookas katos. Osin ravintolakäytössä toimivaan entiseen asemaan liittyy huoltamosiipi neljine huoltohalleineen. Raision sillan kupeessa, vastapäätä linja-autoasemaa, on 1939-1940 rakennettu entinen Esson huoltamo, joka toimii ravintolana. Rakennuksen alin kerros on sisäänvedetty ja toista kerrosta kannattavat pilarit. 1930-luvun huoltamoista poiketen asemalla ei ole irrallista katosta. Savuhormin yhteydessä oleva korkea seinämä on tarkoitettu yhtiön valomainoksen näkyväksi kiinnityspaikaksi.
Autojen määrä kasvoi ja liikennöidyt maantiet lisääntyivät moninkertaiseksi 1920-luvulta 1930-luvulle. Linja-autoliikenne kehittyi maanteiden kunnon parantumisen tahdissa. Linja-autoilla ei ollut vakituisia pysäkkejä eikä asemia ennen kuin liikennöitsijät järjestäytyivät rakentamaan asematoimistoverkostoa 1928. Asemaan kuuluivat laiturit sekä asema-alueeseen liittyvät bensiiniyhtiöiden bensanjakeluasemat ja -katokset. Linja-autoasematoimintaa hoitamaan perustettiin oma yhtiö Matkahuolto 1933. Funktionalistinen vauhdikaslinjainen muotokieli sopi yhteen uusien linja-autoasemien imagon kanssa. 1930-luvun lopussa Matkahuollolla oli 36 linja-autoasemaa. Turun ja Tampereen 1938 valmistuneet asemat olivat merkittäviä virstanpylväitä funkiksen ja linja-autoasemien liitossa. Helsingin Matkahuolto oli avannut asemansa Lasipalatsin sisäpihalle jo 1935. Suomen ensimmäinen linja-auto lähti Turun ja Uudenkaupungin väliselle reitille joulukuussa 1905. Linjaliikenne niin kaupungin ja maaseudun välillä kuin kaupungin sisälläkin vakiintui Turussa 1920-luvulta. Turun kaukolinjojen asemalle varattiin kolmion muotoinen alue Aninkaistentullista, kaupunkialueen reunalta. Asema sijoittui kaupungin keskeisen sisääntulokohdan, 1931 rakennetun Aninkaistensillan kupeeseen. Silta korvattiin uudella 2000. Linja-autoaseman suunnittelivat kaupunginarkkitehti Harald Smedberg ja apulaiskaupunginarkkitehti Totti Sora. Tilaohjelman mallina käytettiin Viipurin linja-autoasemaa, mutta erityisesti ravintolan ja valorampin arkkitehtuurissa voi nähdä myös Albin Starkin 1932 piirtämän Tukholman Itäisen rautatieaseman vaikutusta. Asema valmistui 1938. Alakertaan oli varattu tilat odotussalille, asemakonttorille, lippumyymälälle, tavarasäilytykselle ja toiseen kerrokseen ravintolalle. Tulo- ja lähtölaiturit sekä pysäköintialue kuuluivat myös asema-alueen suunnitelmiin, kuten myös toteuttamatta jäänyt erillinen huoltoasemarakennus. Linja-autoasemaan ja sen sisätiloihin on tehty vuosikymmenten mittaan lukuisia muutoksia. Sisätilaremontissa 1994 vanha alaravintola palautettiin baariksi. Aninkaistentullissa oli sijainnut Shell Oy:n huoltoasema vuodesta 1934 lähtien. Shellin rakennuksen oli suunnitellut arkkitehtitoimisto Jung & Jung ja sen uutuutena oli neonvalot ja yhtiön logon asettaminen valopylvääksi kadun varteen. Suuraseman toinen kerros toimi piirikonttorina. Shell siirsi toimintansa 1960-luvun lopulla Aninkaistenkadun vastakkaiselle puolelle rakennettuun uuteen huoltoasemaan. Vanhaan huoltoasemaan sijoitettiin poliisivartioasema ja kahvila 1959-1960 ja aiemmin avoimen katoksen paikalle rakennettiin tuolloin uudisosa. Rakennusta korjattiin ja laajennettiin 2007-2008, jolloin poliisiasemasiipeä korotettiin kolmikerroksiseksi ja siihen sijoitettiin hotelli ja myymälätiloja. Linja-autoaseman viereen rakennettu Nobel-Standard Oy:n toimipiste eli Esso valmistui 1940 palvelemaan erityisesti ammattiliikennettä. Rakennuksen suunnitteli Georg Jägerroos. Rakennuksen toisessa kerroksessa toimi yhtiön piirikonttori. Huoltoasema muutettiin ravintolaksi ja hotelliksi 2000-luvun alussa.
Turun linja-autoasema ympäristöineen
Rauhankatu 13
Sinebrychoffin taidemuseo
Oiva, Ravintola
Kallenaution kestikievari on yksi Suomen parhaiten tunnetuista ja säilyneistä kestikievareista. Kallenautio ilmentää maamme matkustuslaitoksen historiaa 1700- ja 1800-luvuilla. Kallenautio tunnetaan myös kirjallisuudesta, sitä ovat kuvanneet kestikievarissa majoittuneet kansallisrunoilija J.L. Runeberg ja kirjailija Z. Topelius. Kirjailija Zachris Topelius on kirjoittanut jylhällä metsäseudulla, Oriveden ja Ruoveden välisen tien varressa olevasta Kallenautiosta Novellissaan Toholampi (teoksessa Sumutarinoita): “Keskellä saloa on kestikievari, Kallenautio, jonka nimi on täydellisessä sopusoinnussa suurenmoisen jylhän ympäristön kanssa. Jaksaakseen siellä pitää yllä majataloa ja hevostenvaihtoa nauttivat kestikievari sekä sen molemmat aputalot verovapautta. Kummallakin puolella on lähes kahden penikulman pituudelta tasaista kangasta ja korkeita mäkiä. Lähimpänä pohjoispuolella on Paha virsta, joka on saanut nimensä siitä, että kolmen venäjänvirstan matkalla on neljäkymmentä ylämäkeä ja yhtä monta alamäkeä, joista kaksi on niin jyrkkää S:n muotoista, että luonto olisi tuskin voinut keksiä houkuttelevampia vaunujen kaatumapaikkoja." Kallenaution kestikievarin piha on rakennusten rajaama kaikilta neljältä sivultaan. Vanha maantie on kulkenut päärakennuksen takaa. Päärakennuksessa on suuri, lähes 80 neliömetrin suuruinen pirtti, porstuanperäkamari sekä kaksi kamaria eteisen toisella puolen. Toinen kamareista on ollut varattu herrasväen käyttöön. Matkustavaisten majoitustiloja on ollut myös pihan muissa rakennuksissa sekä aittarivissä. Pihan toisella puolella on pakarituparakennus, jossa on ollut myös hollitupa. Hirsisen ratasliiterin seinässä on vuosiluku 1778. Vastapäätä on aittarivi luhteineen. Kallenaution rakennuskantaan on kuulunut sauna, talli, paja, riihi, latoja sekä muita talousrakennuksia.
Längelmäveden seutu, johon Juupajoki kuuluu, oli 1500-luvulla asutun alueen äärirajaa. Orivedeltä pohjoiseen kulki 1600-luvulla kaksi reittiä: Keski-Suomen reitti ja Pohjanmaan reitti. Nykyisen Kallenaution kestikievarin paikalla oli jo 1600-luvun lopulla uudistalo, joka kuitenkin autioitui. Tila asutettiin uudelleen 1757. Kestikievarin pito Kallenautiossa aloitettiin 1778, kun Ylä-Satakunnan matkustamisolosuhteita oli päätetty parantaa. Kallenautio oli toinen nykyisen Juupajoen vanhimmista kestikievareista, Juupankulmalla sijainnutta toista kievaria pidettiin Sahrajärven lisäksi myös Pärrinautiossa. Kallenautio toimi kestikievarina ensimmäisen jakson 1778-1881. Aloite kestikievarin sijoittamisesta syrjäiseen Kallenautioon oli tullut Ruoveden asukkailta, joiden piti tehdä hollikyytejä Orivedelle asti. Kallenautiossa oli pidettävä kahta hevosta ja sen aputiloina toimivat Aituan ja Hyytiälän uudistalot. Kallenautiosta tehtiin kyytejä Tapion kievariin Ruovedelle ja Oriveden kievariin. Kievari siirtyi 1881 Kallenautiosta läheiseen Aituan taloon. Kallenautio oli kestikievarina jälleen 1920-1928. Autoliikenteen kasvu 1920- ja 1930-luvuilta alkaen teki kyytilaitoksen vähitellen tarpeettomaksi. Kallenaution omistajat luovuttivat 1955 kievarirakennukset Juupajoki-seuralle, joka oli perustettu edellisenä vuonna. Seura aloitti kestikievari- ja kotiseutumuseon pitämisen Kallenautiossa.
Kallenaution kestikievari
"Romaani maamme kohtalonhetkistä ja modernin Suomen synnystä sai Finlandia-palkinnon."
Kirjan keskiössä ovat Helsingissä 1952 syntyneen Tuula Lindin lapsuus- ja nuoruusvuosien kokemukset mustalaisena valkolaisten maassa.
Toinen linja 23
"Yhä on Kolme Kruunua paikka, jossa runorenttu voi tasa-arvoisesti vaihtaa näkemyksiään jalkaväkimiinoista pääesikunnan upseerin kanssa. Yhä on Kruunussa valkoiset pöytäliinat ja funkkissisustus. Yhä lukee Kolmen Kruunun ovessa Ravintola I lk. Niin pitääkin." (s. 142)
Raikuun kanavan ympäristöllä on vuosisatojen ajan ollut strategista merkitystä valtakunnan- ja sotahistorian kannalta. Raikuu oli vanha Ruotsin ja Venäjän välinen rajapaikka Paasiveden ja Puruveden välillä. Nykyinen luonnonkivillä reunustettu avokanava on yksi Turun rauhan jälkeen uuden rajalinjan tuntumaan rakennetuista kanavista. Raikuun kanava sijaitsee Kerimäellä Puruveden ja Oriveden välillä Saimaan vesistössä. Järvien välinen vesireitti muodostuu kahdesta lammesta ja niiden välille kaivetuista Raikuun, Pistalan ja Nurmitaipaleen kanavista. Kanavan ympäristössä on ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikaisia puolustuslaitteita, jotka muodostavat yhdessä kanavamaiseman kanssa vaikuttavan ympäristön. Toisen maailmansodan Suomenlahdelta Lappiin ulottuva linnoitusketju Salpalinja (ks. erillinen teemakohde Salpalinja) tukeutuu Etelä-Savossa vesistöihin. Kerimäellä Raikuun kanava on tärkein linnoitettu suunta. Kanavan rannoilla on teräsbetonikorsujen lisäksi mm. panssaritorjuntaan tarkoitettuja muurimaisia kiviesteitä 1,5 kilometriä.
Vanhimmat jäljet Raikuun historiassa ovat kivikaudelta. Raikuu oli vielä uuden ajan alussa matala salmi. Maankohoaminen ja vedenpinnan laskun seurauksena salmi kasvoi kuitenkin vähitellen umpeen. Henrik Porthanin merkitsemän tiedon mukaan paikkakuntalaiset kaivoivat Raikuun, Pistalan ja Nurmitaipaleen kanavat ilman kruunun rahoitusta 1700-luvun puolivälissä. Turun rauhan raja 1743 kulki Kerimäen pitäjän keskeltä, Raikuun kanavasta tuli Ruotsin ja Venäjän rajaseutua. Kanavien kaivaminen lyhensi matkaa Orivedeltä Saimaalle noin seitsemän peninkulmaa. Kanavaa perattiin 1858-1859 valtiovallan tuella. Laivaliikenteelle kanava oli kuitenkin liian matala, kanavasta muodostui kuitenkin tärkeä uitto- ja pienveneväylä. Kanavalle rakennettiin jo Kustaa III:n sodan 1788-90 aikana varustuksia. Linnoittaminen jatkui venäläisten toimesta I maailmansodan aikana, jolloin se oli osa Pietarin puolustuslinjaa. Kanava-alueen Salpalinja-linnoitteet liittyvät pääosin talvi- ja jatkosodan välillä 1940-41 Suomen itärajan turvaksi rakennettuun Salpalinjaan.
Raikuun kanava
Munkkivuoren ala-asteen 5. luokan oppilaita
Erottajankatu 7
Kaukaan teollisuusympäristö sekä Kanavansuun ja Mälkiän asuntoalueet
Elokuvateatteri Diana
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Tervolan kirkko)
Kaikukuja
Kurtiini Tessin-Gyllenborg
Bastionit Tessin ja Gyllenborg ja näiden välinen kurtiini rakennettiin vuosina 1749-51 ja 1755. Bastionit ovat sittemmin jääneet venäläisen vallivyöhykkeen alle, mutta kurtiinirakennus säästettiin yhdistämään toisiinsa patterit 1 ja 2. Kurtiinirakennuksessa oli alkuaan kymmenen holvattua kasemattia, joista yhdessä kurtiiniportti. Rakennuksen päällä oli ampumatasanne rintavarustuksineen, mutta tasanne jäi ilmeisesti vaille turvetusta, koska v.1766 se oli peitetty väliaikaisella puukatolla eikä Länsi-Mustasaaren linnoituksen rakentamista jatkettu ruotsalaisella kaudella enää tämän jälkeen. Kasematit oli tarkoitettu ruutivarastoiksi. Venäläisen kauden alkupuolella v. 1827 kurtiinin viisi kasemattia muutettiin keittiöksi. V. 1877 keittiö uuneineen ja helloineen purettiin ja tilat muutettiin varastoiksi. Venäläisen kauden lopulla rakennusta käytettiin tallina ja halko- ym.varastona. Samassa käytössä se oli vielä vuoden 1918 vankileirin aikana, ja se on varastokäytössä edelleen Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero v.1918 ja 1927 E 7 Lähteet: KA VSA 17044 KrA VSÖ 1-7,30,31 MV SL VIK E 73-80
Epäasiallinen kronikka viiden pääjohtajan ajalta
Mistä on Helsingissä sijaitseva Arabian kaupunginosa saanut nimensä? Entä siellä sijaitsevat Damaskuksentie, Koreankatu, Intiankatu, Kustaa Vaasantie ja Berliinintie? Toisin kuin usein luullaan, Arabianranta ei ole saanut nimeään paikalla toimineesta Arabian posliinitehtaasta. Vuonna 1750 myönnettiin helsinkiläiselle kauppiaalle Aron Peronille lupa perustaa tiilitehdas nykyisen Arabianrannan alueelle. Vuotta myöhemmin Peron luovutti rakennusoikeudet Johan Sederholmille ja J.N. Myhrille. Vuokraehdoista syntyi kuitenkin riita. Vuoden 1751 oikeudenkäyntipöytäkirjoissa mainitaan ensimmäisen kerran Arabia ja Kaanaan maa. Posliinitehtaan paikalle perusti alun perin ruotsalainen Rörstrand vasta vuonna 1874. Tehtaan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1873, Helsingin Vanhankaupungin Kaanaanniityn kapealle kaistalle, Hämeentien ja merenrannan välissä. Tehdas otti nimensä läheisen Arabian huvilasta. Kun silloisen huvila-alueen tontteja ja katuja nimettiin, tuntuivat ne sijaitsevan kovin kaukana Helsingin keskustasta. Siksi ne myös saivat eksoottisia, romantisoituja nimiä kuten Damaskuksentie, Koreankatu ja Intiankatu. Berliininkatu on uutta Arabianrannan nimistöä, se kuuluu ryhmään EU-maiden pääkaupungit. Nimiehdotus tehtiin vuonna 1995 kun Suomi liittyi Euroopan Unioniin. Samaan ryhmään kuuluvat Brysselinkatu, Lontoonkatu, Pariisinkatu ja Roomankatu. "Pyrkimys urbaaniin kansainväliseen kaupunkiin näkyy siinäkin, että katu-perusosaa on alettu viljellä entistä useammin tien asemesta. Vuosi 1995 oli eräänlainen vedenjakaja kadunnimistössä", asemakaava-arkkitehti Ann-Marie Wangel arvioi Helsingin Sanomissa vuonna 2000. Kustaa Vaasantie on saanut nimensä vuonna 1950 Helsingin 400-vuotisjuhlien johdosta Helsingin perustajan muistoksi. Lähteet: Helsingin kadunnimet 2. 1979 Helsingin kadunnimet 3. 1999 HS 21.2.2000 http://fi.wikipedia.org/wiki/Arabianranta
Eiran puisto
Kuopion entisen ammuslataamon rakennusryhmä kuuluu merkittävään puolustusvoimain tuottamaan rakennuskantaan itsenäisyyden ajan alussa. Alueen erityiskäyttö heijastuu sen asemakaavallisessa sommittelussa. Arkkitehtuuriltaan yhtenäinen ammuslataamon erityisalue sijaitsee Savilahden ja Neulamäen välissä. Arkkitehti Kalle Lehtovuoren suunnittelemat rakennukset, joita alkuaan oli 26, ovat 1930-luvulla puolustuslaitoksessa toteutettua funktionalismia. Laajasta rakennuskannasta on säilynyt kymmenkunta rakennusta. Puolustuslaitoksen samaa tyylisuunnan ja henkilökunnan asuntoarkkitehtuurin edustava esimerkki on myös ammuslataamon johtajan asuintalo ns. Tiukanlinna, joka on nimetty eversti Tiukan mukaan. Sen suunnittelusta ovat vastanneet 1930-luvulla arkkitehdit Elsi Borg ja Kyllikki Halme. Pohjakaavaltaan L-kirjaimen muotoisen rakennuksen toinen kuutiomainen siipi on yksi-, toinen kaksikerroksinen. Pääkerroksen olohuoneesta ja isännänhuoneesta on yhteys etelään avautuvaan puutarhaan.
Ammuslataamon alue suunniteltiin 1935 puolustusministeriössä. Puolustuspoliittisista syistä ammuslataamon sijaintipaikaksi valittiin sisämaan paikkakunta kuten muullekin sen ajan sotatarviketeollisuudelle, jonka laitoksia sijoitettiin Jyväkylään ja Tampereelle. Lataamon alkuaan 26 erillistä rakennuksesta sijoitettiin mahdollisten räjähdysten varalta kahden erkanevan tien varteen. Elsi Borg voitti puolustusministeriön rakennustoimistossa järjestetyn kilpailun ammuslataamon johtajan asunnon suunnittelusta. Rakennus valmistui 1937. Sotien jälkeen alueella toimi Valmetin Kuopion tehdas ja Rikkihappo Oy. Rakennukset omistaa valtio. Osa rakennuksista on Kuopion yliopiston ja osa Geologian tutkimuslaitoksen käytössä.
Kuopion entinen ammuslataamo
Tampereen linja-autoasema on 1900-luvun alkupuolen moottoriliikenteen kasvuun ja linja-autoasemien syntyvaiheeseen liittyvän uuden rakennustyypin edustava esimerkki. Rakennus on ollut valmistuessaan Suomen ja ehkä Pohjoismaidenkin suurin ja ajanmukaisin. Aseman matala kokonaisuus koostuu odotushallista, tavarankäsittelysiivestä ja liikesiivestä. Pelkistetyssä, tyyliltään funktionalistisessa vaaleaksi rapatussa rakennuksessa on nauhaikkunat ja osaksi pyöristetyt kulmat. Viereisessä ns. Vuoltsun korttelissa on samanaikaisia kaupungin autoliikennettä palvelemaan rakennettuja funkisrakennuksia, jotka liittyvät linja-autoasemaan myös kaupunkikuvallisesti. Vuoltsun korttelissa on mm. neljän eri bensiiniyhtiön entiset jakeluasemat, joista entiset Gulfin ja Esson kaksikerroksiset bensiiniasemat ovat Bertel Strömmerin käsialaa ja entinen Teboilin kolmikerroksinen asema Heikki Tiitolan suunnittelema. Gulfin bensiiniaseman julkisivua hallitsee mittarikatos, jonka alta bensiinipumput on poistettu alkuperäisen käytön loputtua. Näissä rakennuksissa on nykyisin mm. kierrätyskeskus, varastotiloja, myymälä ja kahvio. Korttelin neljäs rakennus on Veikko Kallion suunnittelema 1938 ja siinä on toiminut nuorisotalo. Entinen Autotuonnin toimipaikka on linja-autoaseman ja jakeluasemien tavoin funktionalistinen. Kaksikerroksisen rakennuksen pohjoisseinustalla on entinen bensiininmittarikatos. Rakennuksen Vuolteenkadun ja Ratinankujan kulma on linja-autoaseman ja sen viereisten bensiininjakelupisteiden tavoin pyöristetty.
Autojen määrä kasvoi ja liikennöidyt maantiet lisääntyivät moninkertaiseksi 1920-luvulta 1930-luvulle. Linja-autoliikenne kehittyi maanteiden kunnon parantumisen tahdissa. Suomen ensimmäinen linja-auto lähti Turun ja Uudenkaupungin väliselle reitille 1905. Linja-autoilla ei ollut vakituisia pysäkkejä eikä asemia ennen kuin liikennöitsijät järjestäytyivät rakentamaan asematoimistoverkostoa 1928. Tampereen kaupunki saatiin ensimmäisenä mukaan hankkeeseen. Asemaan kuuluivat laiturit sekä asema-alueeseen liittyvät bensiiniyhtiöiden bensanjakeluasemat ja –katokset. 1933 perustettiin linja-autoasematoimintaa hoitamaan oma yhtiö Matkahuolto. Funkiksen vauhdikaslinjainen muotokieli sopi yhteen uusien linja-autoasemien imagon kanssa. 1930-luvun lopussa Matkahuollolla oli 36 linja-autoasemaa. Suomen suurimmista kaupungeista Tampereelle ei koskaan rakennettu raitiotietä, ja linja-autot saivatkin merkittävän aseman ensimmäisenä joukkoliikennevälineenä. Vastaperustettu Linja-autoliikennöitsijäin liitto lähetti syksyllä 1928 kaupunginhallitukselle anomuksen lämmitettävien odotussuojien saamiseksi linja-automatkustajille. Kaupunginhallitus asetti rakennustoimiston arkkitehtiosaston selvittämään asiaa ja mukaan neuvotteluihin tulivat myös bensiinintuottajat, jotka olivat pyytäneet lupaa siirtää bensiiniasemansa rakennettaville linja-autojen asemapaikoille. Tampereelle avattiin 1929 kaksi linja-autoasemaa hieman kaupungin ulkopuolelle, toinen itään, toinen länteen suuntautuvalle liikenteelle. Linja-autoliikennöitsijät ehdottivat 1930-luvun lopulla kaupungille uuden keskitetyn aseman rakentamista. Tampereen linja-autoasemarakennuksen suunnitteli Bertel Strömmer 1938 avustajinaan Jaakko Laaksovirta ja Reino Ahjopalo. Linja-autoasema välitti koko kaupunkiseudun matkustaja- ja tavaraliikennettä. Myöhemmin, vuoteen 1950 mennessä, linja-autoasemaa korotettiin ja sen yläkertaan sijoitettiin retkeilymaja. Arkkitehti Bertel Strömmer suunnitteli aseman viereisistä neljästä bensiiniasemista kaksi 1939. Entisen Teboilin aseman suunnitteli Heikki Tiitola 1938 ja toimisto- ja varastokäytössä rakennuksen Veikko Kallio 1938. Autotuonnin toimipaikan suunnitteli Tampereen Autotuonti Oy:n liike- ja huoltamorakennukseksi 1937-1938 Veikko Kallio, jonka suunnitelmin rakennus myös korotettiin kaksikerroksiseksi 1961. Tässäkin rakennuksessa oli alunperin bensiiniasema pohjoiskulmassa.
Tampereen linja-autoasema ympäristöineen
Tauno Palon lapsuudenkoti oli Porvoonkatu 15:ssä, ja siellä hän myös tutustui teatteriin "pesutupateatterissa".
Ilkantie
Jalkanen, Jukka
Venevajat C27
Peruskorjaus vuonna 1978 Suomenlahden merivartiosto tarvitsi tukikohdan Helsingin edustan valvontaa varten. Rakennus C 25 katsottiin tähän käyttöön sopivaksi, koska sen vieressä on hyvä satamapaikka vartioveneille ja rannasta pääsee nopeasti avomerelle. Läntisen venevajan, rak. C 27, pohjoispäähän rakennettiin verstas veneiden huoltoa varten. Vajassa säilytetään merivartioaseman ja tullin veneitä. Itäinen venevaja on puolustusvoimien käytössä. Toteutusaika: 1978 Kerrosala: 1187m² Ra­kennutta­ja­: Suo­menlinnan hoito­kunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Os­mo Sipari Ky Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Auvo Kallio & Co LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Iikka Hu­ovinen Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Veikko Vahvaselkä Ky ­Rakennustyöt: Hel­singin läänin­vanki­lan Suomenlinnan työ­siirtola Merivartioaseman sosiaalitilat 2006-2007 Itäisemmän venevajan pohjoisosaan rakennettiin vuosina 2006-2007 merivartioaseman sosiaalitilat. Venevajan kaltevan lattian päälle rakennettiin uusi vaakasuora alapohja. Ulkoseinät ja katto lämmöneristettiin sisäpuolelta. Tilat rakennettiin kahteen kerrokseen siten, että puku-, pesu- ja saunatilat sekä varusteiden kuivaushuone sijoitettiin alakertaan ja kuntosali ja tekniset tilat yläkertaan. Venevajan puolelle rakennettiin WC ja varastohuone ja asennettiin uudet sähkövinssit. Märkätilojen väliseinät muurattiin betoniharkoista ja lattiat pinnoitettiin akryylimassapinnoitteella. Ulkoseinien sisäpuolen pintarakenteena käytettiin sinkittyä aaltopeltiä. Kuntosaliin asennettiin kumimatto. Kuntosalin ja pukuhuoneen välinen seinä tehtiin valoa läpäisevästä polykarbonaattimonikerroslevystä. Yksilasisiin ikkunoihin tehtiin sisäpuitteet. Rakennus liitettiin vesijohto- ja kaukolämpöverkkoon. Muutostyöt tehtiin rakennuksen sisällä siten, että julkisivuihin ei tehty muutoksia. Myös sisäpuolen rakenteet säilytettiin. Rakennuttaja; Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper Rakennesuunnittelu: ISS Suunnittelupalvelut Oy/ Keijo Kekoni Sähkösuunnittelu: Jikkon Oy/ Juhani Ikonen LVI-suunnittelu: Akvedukti Oy/ Markku Kallio Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén Rakentaja: Helsingin avovankila, Suomenlinnan osasto/ työnjohtaja Hannu Piironen LVI-urakoitsija: Putkiset Oy Sähköurakoitsijat: Uudenmaan sähkömestarit Oy ja Vartiokylän sähkö Oy Automatiikkaurakoitsija: Arealtec Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Venevajat rakennettiin yhtaikaa miinapajan C 34 kanssa vuosina 1916-1917 Viaporin Miinapataljoonan kaateriveneiden eli joukkojen kuljetusveneiden säilytystä varten. Tällä samalla paikalla oli jo 1700-luvun lopulla Armeijan Laivaston venevajoja. Ensimmäinen rakennuspiirustus on päivätty 8.1.1916. Kahden satulakattoisen, rantaa kohti viettävän venehallin välissä oli yhteinen konehuone, jossa oli kummankin vajan nostolaitteistoa käyttävä koneisto. Vajarakennuksissa oli puurunko, joka peitettiin ulkopuolelta aaltopellillä (pystyurat). Rakennukset ovat hyvin varhainen, ehkä ensimmäinen esimerkki Suomessa profiilipellin käytöstä ulkoseinämateriaalina. Vajojen edessä oli betonoitujen hirsiarkkulaitureiden väliin tasatut luiskat, joilta veneet vedettiin ylös. Kiskopareja oli kahdet kummassakin hallissa. Samanlainen vajapari C 29 rakennettiin 1916-1917 myös Kruunulinna Ehrensvärdin siipirakennuksen C 28 ja Miinapajan C 34 väliin, mutta se purettiin huonokuntoisena vuonna 1969. Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti SlRtR käytti vajoja ennen toista maailmansotaa puisten raivaajaveneiden ja torpedoveneiden säilytykseen. Sotien jälkeen SlRtR on säilyttänyt vajoissa puisia sotilasveneitä. Vajat olivat Merisotakoulun hallinnassa 1972-1976, jonka jälkeen ne peruskorjattiin Suomenlinnan merivartioaseman käyttöön. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 130 Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 113 Lähteet: MV SL VIK C 1621-1630. KA VSA 16032 maksumääräyksiä vuodelta 1917. Kuva: MV SL Valokuva neg.nrot 0284 ja 0279. MV SL VIK C 1621päivätty 8.1.1916.
Suuret vene­vajat (C 27) rakennettiin vuonna 1916 Viaporin Miinapataljoonan veneiden säilytykseen. Vajoja oli alunperin kaksi paria, joista toinen purettiin vuonna 1969. Samalla paikalla on sijainnut jo 1700-luvulla armeijan laivaston venevajoja. Venevajojen välissä oli konehuone. Puurunkoiset vajat oli verhoiltu aaltopellillä. Ennen II maailmansotaa vajoissa säilytettiin puisia raivaaja- ja torpedoveneitä ja sotien jälkeen puisia sotilasveneitä. Vajat olivat Merisotakoulun käytössä vuosina 1972-76.
StadinSlangi
Savon järvimalmiruukit (Souru)
Havukainen, Riitta
Pekka Suhonen kertoo artikkelissaan "Intiaani saaressa" lapsuutensa Kulosaaresta 1940-luvulla.
Hilding Ekelundin arkkitehtuuri Karjaalla (Kilan koulukeskus)
Järvinen, Klaus
Illan varjot yllättää jo suuren kaupungin-.
VeePee kurkisti monttuun, joka ei oikeastaan ollut enää monttu vaan täynnä teräsputkea, betonivalua, taivaisiin kohoavia nostokurkia, hissikuilun näköisiä rakennelmia, erivärisiä kontteja ja kohoavaa seinää. Työmaa linja-autoaseman päässä oli jo osittain katettu, ja tavaratalonkin seinät olivat kovaa vauhtia kohoamassa.
Kirjassa kuvaus Kampinkeskuksen rakennustyömaasta.
Luopajärven kulttuurimaisema on Etelä-Pohjanmaan lakeuksien vaurasta maatalousmaisemaa viljelykäyttöön kuivatun järven ympärillä. Alueen pitkästä asutushistoriasta kertoo historiallisessa asussaan säilyneen talonpoikaisen rakennuskannan sijoittuminen viljelymaiseman reunoilla kohoaville mäenkumpareille tiheiksi ryhmiksi. Luopajärvi on ollut Jalasjärven ja Hirvikylän ohella pitäjän varsinaisia asutuskeskuksia. Luopajärvi, jonka pohjois- ja luoteisreunan rantatöyräille vanha kyläasutus on asettunut, on 1800-luvun alkupuolella kuivattu pelloksi. Tasaiselta, 6-7 kilometriä pitkältä ja pari kilometriä leveältä viljelysaukealta avautuu peltolahdekkeita pohjoiseen ja etelään. Kylätien varren ja mäenrinteiden taloryhmät kehystävät viljelyksiä. Vanhimmat talonpoikaistalot ovat lähes kaikki puolitoistakerroksia. Pihapiireissä on poikkeuksellisen paljon vanhoja talousrakennuksia. Kylän arvokkaita pihapiirejä 1700- ja 1800-luvun rakennuksineen ovat mm. Luopajärvi, Järviniemi, Haapaniemi, Markkila, Kuusiniemi, Yli-Antila ja Rinta. Hieno esimerkki talonpoikaisesta rakennuskannasta on Järviniemi, jossa on mm. 1600-luvulla rakennettu aitta. Entisen järven koillis- ja itäreunalla Luhtas-Köykän, Perälän ja Pentinmäen tuulimyllyt muodostavat nykyisin harvinaisen maisemallisen ja rakennushistoriallisen kokonaisuuden. Vanhojen talojen jakamisen jälkeen on rakennettu kauemmas kylätien varrelta. Myös kylän pienasumukset sijaitsevat suurimmalta osin kauempana kylätieltä, metsäselänteiden reuna-alueella. Rakennuskannassa näkyy voimakkaana 1920-1930-luvun korjausrakentaminen. Luopajärvi on valtakunnallisesti arvokasta Luopajärven maisema-aluetta.
Luopajärvellä on asuttu jo kivikaudella ja pysyvät asukkaat saapuivat 1500-luvulla. Koko pitäjän vanhimmat talot olivat 1540-luvulla Jokipii, Lammi, Tuisku ja Luopa. Kyrön suurpitäjään, sittemmin Ilmajokeen kuuluneessa Jalasjärven kylässä oli kuusi taloa 1568. Luopajärvi oli tärkein Ilmajoen kalajärvistä, ja 1560 Luopajärvellä mainitaan kalastaneen 50 talollista. Pohjanmaan ja Pirkanmaan rajaseutuun kuuluneelle harvaanasutulle alueelle syntyi 1700-luvulla syntyi kruunun asutustoiminnan myötä uusia tiloja. Luopajärven vedenpintaa laskettiin ensin 1790-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa. Järveä laskettiin edelleen 1800-luvun puolivälin jälkeen. Kolmas järvenlasku valmistui 1940, jolloin 1926 laaditun suunnitelman mukaan koko järvialue kuivattiin niityksi.
Luopajärven kyläasutus
"Joku souteli illalla jollallaan,/ oli silmät ja suu ihan nollallaan/ ja hän katseli kaupunkiin joutaessaan/ ja hän mietti jos miettikään soutaessaan/ miten Helsingin mieleen on tullutkaan/ - eihän parempaa keksisi hullutkaan -/ että Helsingin nimi on Helsinki/ eikä Rottinki, Röhnä tai Turnipsi." (runosta Soutelija, s. 7)
Peisa, Sirkka
Helsinki : modernismin etujoukko 1930-1955 : kävelyretkiä
Vuosien 1930 - 1955 modernismi on lyönyt leimansa helsinkiläiseen kaupunkikuvaan. Jonathan Moorhouse kuvaa teoksessaan puhdaslinjaisia yksityisiä sekä yleisiä rakennuksia 98 piirroskuvan siivittämänä. Teokesta löytyy myös lista tekijän suosittelemista käyntikohteista.
Modernista arkkitehtuuristaan kuuluisa Suomi haki inspiraatiotaan vuosien 1930–1955 modernismin pioneereista. Erityisesti Helsingissä nämä mestariteokset heijastivat nuorekasta ja elinvoimaista kaupunkia täydentäen sen merellistä historiallista keskustaa. Toisen maailmansodasta sankarillisesti selviytynyt Suomi jälleenrakennettiin laajalti uudelleen. Alvar Aallon ja muiden dynaamisten arkkitehtien ansiosta Suomi nähtiin modernin arkkitehtuurin johtavana maana. Vuoden 1952 olympiakisat, arkkitehtikilpailut, kansainväliset näyttelyt ja matkailu synnyttivät Helsinkiin suuresti ihailtuja rakennuksia, jotka ovat helposti löydettävissä sekä jalkaisin että raitiovaunulla. Moorhousen sympaattisen oppaan 98 erinomaista lyijykynäpiirrosta tarjoavat vierailijalle pilkahduksia Helsingin moni-ilmeisestä, kultivoidusta, julkisesta ja yksityisestä kaupunkikuvasta. Vuodesta 1963 Helsingissä asuneen arkkitehti Jonathan Moorhousen aikaisempia teoksia ovat mm. Helsingin jugendarkkitehtuuri 1895–1915 (1987), Helsingin jugendkorttelit – kävelyretkiä (1998), ja Helsinki: Empirekaupungin synty. Kävelyretkiä (2003). (SKS Kirjat)
Kampin villat
Kauttuan teollisuusalue on vanhan ruukkimiljöön ja 1900-luvun modernin teollisuusrakentamisen muodostama historiallisesti ja arkkitehtonisesti arvokas ja monipuolinen kokonaisuus, joka on edelleen teollisessa käytössä. Asutushistorian vanhimmat, ruukinkartanoa edeltäneet, kerrostumat löytyvät luoteisosasta, jossa on jokivarressa useita kivi- ja rautakautisia kiinteitä muinaisjäännöksiä sekä Kauttuan kylän autioitunut kylätontti. Alueen rakennetun ytimen muodostavat ruukinkartano puistoineen ja talousrakennuksineen, nauhamaisessa rivissä jokirinteen maastonmuotoja seurailevan Sepäntien varrella olevat seppien talot sekä asuintalot vanharivi ja pitkärivi. Nykyistä paperitehdasta edeltäneestä ruukkivaiheesta on säilynyt osittain vanha hiilisuuli 1870-luvulta ja saharakennus 1900-luvun alkupuolelta. Koskipaikassa olleet 1600- ja 1700-luvulla rakennetut alapaja, nippuvasarapaja ja myllyt ovat purettu. Kauttuan ruukin päärakennus on valmistunut 1802 ja se on volyymiltaan, julkisivujen jäsentelyltään ja yksityiskohdiltaan tyypillistä "anonyymiä" uusklassismia. Tyylillisesti Gabriel Bonsdorffin suunnitelma rakennus kuuluu samaan ryhmään Anjalan kartanon, Kirkniemen ja Hakoisten kartanoiden päärakennusten kanssa. Kaksikerroksista päärakennusta on empireajalle tyypillisesti laajennettu yksikerroksisilla siipiosilla 1824. Puiston 8-kulmainen kellotorni on 1830-luvulta. Paperitehtaan ensimmäinen vaihe rakennettiin kartanoa vastapäätä joen varteen 1906. Tehtaaseen liittyvät useat paperitehtaan johtajien ja työväen asuinrakennukset. Paikallisjohtajalle tarkoitettu Villa Bertel Ahlströmin suunnitteli Jarl Eklund ja se valmistui 1911. Rakennukseen liittyvän puiston suunnitteli Paul Ollsson, joskaan sitä ei toteutettu kokonaisuudessaan. Lähelle rakennetut Mäntylä (ark. A. Tollet) ja Mäkelä rakennettiin 1922 esimiesten asunnoiksi. Jokirannassa on lisäksi asuin- ja konttorirakennukseksi rakennettu Rantala 1870-luvulta ja Thura Borgille Birger Federleyn suunnittelema ja 1902 valmistunut ateljeerakennus, jonka kansallisromanttinen ulkoasu muutettiin 1937 yksinkertaisemmaksi. Paperitehtaan toiminnan laajeneminen näkyi 1930- ja 1940-luvulla uusina työväestölle ja toimihenkilöille tarkoitettuina asuinalueina. Yksi suunnittelijoista oli Alvar Aalto, jonka suunnitelmista toteutui mm. terassitalo, pientalot Varkaudenmäessä, naisvirkailijoiden asuintalo, Tipula (nyk. Villa Aalto) ja Lohiluoman yli-insinöörin asunto. Jokirannassa on lisäksi Aino ja Alvar Aallon suunnittelma Ahlströmin henkilökunnan sauna- ja pesularakennus. Pyhäjärven rannalla oleva Lohiluoma muodostaa oman erillisen toimihenkilöille tarkoitetun asuinalueen, omakotitalot valmistuivat 1940-luvulla ja rivitalot 1960-luvulla. Alvar Aallon terassitalo, harjun rinteeseen sijoitettu terassimaisesti laskeutuva kerrostalo on modernin funktionalismin ja kokeilevan asuntoarkkitehtuurin korkeatasoinen esimerkki ja kuuluu myös kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Rakennus on sijoitettu rinteeseen siten, että kuhunkin asuntoon on oma käynti suoraan luonnosta ja alemman asunnon katto muodostaa ylemmän asunnon kattoterassin. Valkeaksi rapatun betonirunkoisen tiilirakennuksen jäsentelemättömiin kompakteihin julkisivuihin tuovat keveyttä terassien ohuet kaiteet ja puiset kattorakenteet. Yhtiön 1960- ja 1970-luvun rakentaminen näkyi parhaiten tehtaiden laajenemisessa. Asuntotuotantoa edustavat ensimmäiset Pentti Aholan suunnittelemat kerrostalot, jotka valmistuivat alueen pohjoisreunalle 1970-luvulla. Toinen uusi rakennustyyppi oli rivitalo, joita valmistui 1960-luvulla etupäässä Lohiluoman toimihenkilöalueelle. Rakennusvaiheeseen liittyy lisäksi vesitorni. Kauttuan kartano- ja teollisuusmiljöötä leimaa monipuolinen rakennuskanta, jota ovat olleet suunnittelemassa useat arkkitehdit ja rakennusmestarit. Lopputuloksena syntynyt mielenkiintoinen ja kerroksinen kokonaisuus kertoo teollisen yhdyskunnan rakentamistavoitteista 1700-luvulta aina 1900-luvun loppupuolelle. Alueen historiallinen sosiaalinen rakenne on edelleen nähtävissä rakennuskannassa erilaisina alueina. Ylin johto on perinteisesti sijoittunut lähelle tehdasta, joen varteen. Työväenasuinalueet on sijoitettu tehtaasta kauemmaksi ja toimihenkilöille tarkoitetut lähemmäksi tai kuten Lohiluoma, Pyhäjärven rantaan.
Kauttuan ruukin lähistöllä olevan Luistarin muinaisjäännösalueen löydöt viittaavat esihistorialliseen raudanvalmistukseen. Keskiaikainen kylätontti alueen luoteisosassa viestii pitkästä yhtäjaksoisesta asumisesta Kauttualla. Kauttuan ruukin perusti vapaaherra Lorenz Creutz nuorempi Yläneen kartanon maille Kauttuankosken rannalle Euraan vuonna 1689. Creutzien jälkeen omistajaksi tuli ensin Timm -suku, jonka hallussa Kauttuan ruukki oli 1700 - 1873, josta 1800-luku oli vävynä taloon tulleen Falck -suvun aikaa. Jälkimmäisten aikana rakennettiin pääosa kartanon ja ruukin säilyneistä asuinrakennuksista, päärakennus, kellotorni, Sepänkadun rakennukset ja puisto. Uusi tärkeä teollisuushistoriallinen vaihe Kauttuan historiassa alkoi 1906, kun 1873 omistajaksi tulleen Antti Ahlströmin perustama yhtiö rakensi vanhan rautaruukin tuntumaan paperitehtaan. Tehtaan suunnitteli arkkitehtitoimisto Fagerholm ja Nordman. Rautabetonirakenteet suunniteltiin Saksassa. Puuhiomo ja ruskeaa paperia valmistava tehdas aloittivat toimintansa 1907, ja samalla päättyi raudan valmistus. Paperitehtaan alkuvaiheen asuinalueita olivat Keittiömäki, Juudaanmaa ja Mikolanmäki. Paperitehdasta on laajennettu jokaisella vuosikymmenellä aina nykypäiviin saakka. Antti Ahlströmiin liittyvät lisäksi Merikarvialla Lankosken kylä ja Noormarkussa Noormarkun ruukialue. Paperitehtaan valmistuttua Kauttualle rakennettiin rautatie ja -asema. Toiminta laajeni 1937 paperin jatkojalostustehtaalla, Euran paperi, jonka ensimmäinen rakennusvaihe valmistui 1942 rautatien itäpuolelle. Toiminnan laajeneminen lisäsi asuinrakentamista ja 1940-luvulla syntyivät mm. Omakotialueen ja Kiiskinmäen työväenasuinalueet ja Varkaudenmäen ja Lohiluoman toimihenkilöille tarkoitetut asuinalueet sekä lukuisat pienemmät asuinalueet, jotka oli tarkoitettu tehtaiden työntekijöille, virkailijoille ja mestareille. Alvar Aalto hahmotteli Kauttuan rakennuskantaa Ahlströmille 1937-1944. Samaan aikaan hänellä oli suunnittelun alla samalle omistajalle Noormarkun ruukkimaisemaan rakennettava Villa Mairea. Kauttualla lukuisat kaavaehdotukset sisälsivät myös suunnitelman, jossa jyrkkään maastoon oli viuhkamaisesti korkeuskäyrien mukaan sijoitettu useita terassitaloja. Sodan syttyminen jätti laajemmat kaava- ja rakennushankkeet paperille. Betoni- ja tiilirakenteisesta terassitaloista ehti valmistua vain yksi, jonka jälkeen oli pakko sotien ja materiaalipulan vuoksi siirtyä kevyempään puurakenteseen. Alvar Aallon suunnitelmista toteutuivat yhden terassitalon lisäksi naisvirkailijoille rakennettu Tipula, Lohiluoman insinööritalo, jokirannan sauna- ja pesularakennus ja laajempana kokonaisuutena Varkauden tehtaan valmistamat tehdastalot Varkaudenmäkeen eli ns. A-talot. Kauttua on yksi niistä maamme rautaruukeista, joissa teollinen toiminta jatkuu edelleen alkuperäisen rautateollisuustuotannon pysähtymisen jälkeen. Nykyisin Kauttuan tehtaat ovat osa kansainvälisiä yrityksiä, jolloin tehtaan ja sen paikallisjohdon suuri ja kokonaisvaltainen vaikutus ympäristön rakentamiseen päättynyt. Keskeinen, historiallinen rakennuskanta on edelleen yhtiön omaisuutta, mutta osa on myyty yksityiselle. Tämä on tuonut alueelle täydennysrakentamista ja muutoksia rakennuskantaan.
Kauttuan ruukki- ja paperitehdasyhdyskunta (Lohiluoma)
Leveysaste WGS84-muodossa.
latitude
leveysaste
Torassiepin kylä on Länsi-Lapin tunturiseudun voimakaspiirteisessä luonnonmaisemassa sijaitseva pieni järvenrannan maatalouskylä. Kylä sijaitsee samannimisen järven itärannalla järveen laskevan Jerisjoen molemmin puolin. Vanha rakennuskanta Jerisjoen eteläpuolella, pellot ja rantaniityt muodostavat toista maailmansotaa edeltänyttä aikaa kuvastavan kokonaisuuden. Kotakorvan, Siepin ja Koskenniemen tiloilla on edustavin perinteinen rakennuskanta. Kotakorvan päärakennus on 1850-luvulta ja kahden muun talon 1930-luvulta. Kylän läpi virtaavan Jerisjoen varsilla hieman ylempänä sijaitsee kyläläisten vanha tervahauta ja joki rannassa on säilynyt tulvalatoja. Torassiepin kylä on valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Länsi-Lapin tunturiseutu Muoniossa oli pitkään metsästystä ja kalastusta harjoittaneiden saamelaisten nautinta-aluetta. Kiinteä suomalainen, Ruotsin Länsipohjasta peräisin oleva talonpoikaisasutus syntyi 1600-luvun alusta alkaen Muonionjokilaaksoon ja kalaisten eräjärvien rannoille. Uudisasukkaiden pääelinkeinona oli kalastukseen painottunut erätalous, jota täydennettiin pienimuotoisella karjanhoidolla ja maanviljelyksellä. Toisen maailmansodan aikana Muonion väestö evakuoitiin Ruotsiin. Jatkosodan loppuvaiheessa Muonion rakennuskanta tuhoutui suureksi osaksi. Kaukana muusta asutuksesta oleva Torassiepin kylän rakennuskanta säästyi sodan tuhoilta.
Torassiepin kylä
Kilpi, Sylvi-kyllikki
ruokailutilat
matrum
dining recesses
Ratakatu 27
Minä vuosina Kulosaaren kirjasto oli Kulosaaren Rantahotellissa nykyisessä Wihurin talossa Wihurin aukiolla ? Ennen vuotta 1946 Kulosaaren ollessa itsenäinen kunta, kirjasto toimi alueen vanhimmassa kerrostalossa Domuksessa. Sodan jälkeen kirjasto muutti Rantahotellin ensimmäiseen kerrokseen ja muuttui kaupunginkirjastoksi, kun Kulosaari liitettiin Helsinkiin. Hotellitoiminta rakennuksesta oli tällöin jo loppunut. Sieltä saattoi vuokrata huoneistoja ja kirjaston lisäksi siellä toimi äitiysneuvola ja joitakin yrityksiä. Kulosaaren keskustaan rakennettiin 1960-luvun alussa uusi koulutalo ja lastentarha ja kirjasto sai niiden yhteyteen uudet tilat. Lähde: Kulosaari: koti ja kaupunginosa (Kulosaaren kotiseuturahaston säätiö, 2002) Tietoa Wihurin linnasta: http://fi.wikipedia.org/wiki/Wihurin_linna http://www.rakennuslehti.fi/uutiset/lehtiarkisto/11247.html
Suomussalmen kirkko on esimerkki itärajan ja Lapin kahdentoista viime sodissa tuhoutuneen kirkon jälleenrakentamisesta. Tiilestä ja betonista rakennettu, vaaleaksi rapattu jyrkkälappeinen kirkko on suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko. Alttaripäädystä ulkonee toisella puolella matala seurakuntasali ja toisella puolella sakaristo. Kirkkosalin ikkunat on sijoitettu parittain vinottaisten tukipilarien väliin. Kolme liuskekiviupotuksin varustettua pilaria kannattaa sisääntulopäätyä. Kirkkosalia kattaa kolmitaitteinen puupaneloitu katto, jonka betoniset runkorakenteet ovat näkyvissä. Kuoriseinän Jeesuksen elämän maanpäällisiä vaiheita kuvaavat toisiinsa lomittuvat freskokuvat ja kastekappelin lasimaalauksen on tehnyt taiteilija Bruno Tuukkanen. Suomussalmelainen kuvanveistäjä Jooseppi Manninen on tehnyt saarnatuolin korin veistokoristelun sekä sisäänkäynnin apostolifiguurit. Kirkon keskikäytävän yllä riippuvat koristeelliset valaisimet täydentävät sisätilaa. Korkean suippohuippuisen, lauta- ja paanukatteisen kellotapulin matalan alaosan valkeiksi rapatuissa kiviseinissä on harvakseltaan liuskekiviä. Kellot ovat peräisin Kurkijoen seurakunnan kirkosta.
Suomussalmi perustettiin Paltamon kappeliseurakunnaksi 1764 ja liitettiin Hyrynsalmeen 1786. Omaksi seurakunnaksi se itsenäistyi 1856. Seurakunnan edellinen, Jacob ja Carl Rijfin johdolla rakennettu kirkko tuhoutui talvisodassa jouluaaton aattona 1939. Suomussalmen kirkonkylä tuhoutui talvisodassa lähes kokonaan. Amerikan luterilaisten seurakuntien ja Ruotsin kirkon avustuksella rakennettu uusi kirkko on tehty arkkitehti J.E. Ermalan laatimien piirustusten mukaan. Se vihittiin käyttöön 1950.
Suomussalmen kirkko
Bullman, ravintola
Petrovin vaja
C 13 rakennettiin viereisen marketentti Aleksei Petrovin talon C 14 varastoksi todennäköisesti yhtä aikaa päärakennuksen kanssa vuonna 1868. Kadun puoleinen päätyosa talosta oli hirsirakenteinen, muuten rakenteissa käytettiin venäläistä lankku- ja turverakennetta. Kadun puoleisessa päädyssä oli portaat ja ulko-ovi. Petrov toimi Krimin sodan aikoihin puhtaanapitourakoitsijana Viaporissa. Vajasta ei ole tietoja siltä ajalta, kun päärakennus C 14 oli Tshernysovin omistuksessa toimien apteekkina ja kun se 1890-1908 venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen omistuksessa oli kansakouluna. Hjalmar ja Fanny Törrönen ostivat vajan päärakennuksen mukana 1900-luvun alussa ja silloin sitä käytettiin pesulana ja varastona. Vuonna 1936 ylikersantti Tuutti rakennutti taloon 3 pientä huoneistoa, joissa oli eteinen, keittiö ja huone. Kuutta tulisijaa varten muuratut kolme piippua tehtiin nyt talon länsiseinälle, kun tulisija ennen oli ollut itäseinällä. C 13:n eteläpääty purettiin 1950-luvulla ja venäläisten rakentama maahan upottamaton, betoninen jäteallas siirrettiin lähelle kruunulinna Ehrensvärdin siipirakennusta C 28. Kesällä 1992 eteläpäädyn huoneisto peruskorjattiin ja talo yhdistettiin yhdeksi huoneistoksi. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 123 Lähteet: HY THL Linnanmäki Seija, 1990. Suomenlinnan venäläinen kauppiaskortteli 1868. Pro gradu -tutkielma. MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. VA KKK Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen arkisto. VA VSA 15656 15589 15875 15 900. Kuva: MV SL Valokuva.
Vähäkallio on rakennuksen, silloisen Kallion yhteiskoulun arkkitehti.
Mikä on Finlandia-talon GPS-piste (vai pitäisikö sanoa koordinaatit)? Maanmittauslaitoksen karttapaikka antaa talon koordinaateiksi 66:74.199 N ja 25:51.977 E. Karttapaikan haku on ilmainen 1:40 000 asti, tarkemmat haut ovat maksullisia.
brick buildings
tiilirakennukset
tegelbyggnader
Milloin Helsingistä tuli Suomen pääkaupunki? Keisari (ja Suomen suuriruhtinas) Aleksanteri I:n määräsi Helsingin Suomen pääkaupungiksi kirjeessään 8.4.1812 (Venäjällä tuolloin vielä käytössä olevan juliaanisen kalenterin mukaan 27.3.). Käskykirjeen suomennos on luettavissa esimerkiksi teoksessa Helsingin kaupungin historia 3 : 1.
Miten löytäisin tietoa Vallilasta seuraavista asioista: turvallisuus (liikenne, rikollisuus jne.), luonto, leikkipaikat, alueen yleinen kuvaus ja alueen erityispiirteet, miten palvelut toimivat sekä mitä Vallilasta puuttuu. Olen sosiaali- ja terveysalan opiskelija, ja teen koulutyötä. Tässä tehtävässä pohdin näitä asioita lähinnä ala-asteen 1-3-luokkalaisten kannalta. Helsingin Tietokeskuksen julkaisemasta Helsinki alueittain sarjasta löytyy tietoa Vallilan peruspiiristä: http://www.hel2.fi/tietokeskus/julkaisut/pdf/07_02_20_vuori_hki_alueittain_2006.pdf Tietokeskus julkaisee myös Helsingin seudun aluesarjat -tilastotietokantaa, josta voi etsiä tilastotietoa asumiseen, työvoimaan ja väestöön liittyen: http://www.hel2.fi/tietokeskus/kaupunkitilastot/aluesarjat.html Valitettavasti näistä tietokannoista ei kuitenkaan löytynyt tietoa eri alueiden rikollisuudesta tai turvallisuudesta. Lisätietoja kannattaa tiedustella Tietokeskuksen kirjastosta: http://www.hel2.fi/Tietokeskus/kirjasto/index.html Hyödyllisiä tietoja voisit saada myös Hermanni-Vallila seurasta: http://www.helka.net/index.php?option=com_content&task=blogcategory&id=128&Itemid=895#hermanni
Lindelöf, Lorenz
Runeberginkatu 43
Hietalahdenrannasta avautui näkymä Telakalle. Etualalla kohosi ison kerrostalon korkuinen loistoristeilijä, ja sen takana olevassa valtavassa telakkahallissa rakennettiin jo toista. Satama-allas oli vielä jäässä, vaikka iltapäiväauringon säteet jo hetkisen lämmittivät. Pertti oli pysäköinyt autonsa Merimakasiinin viereen aivan rantaan Telakan läpi vievän radan varteen. ... Hän katseli edessään kohoavaa valtavaa laivaa, sen peräpeilissä loistavaa nimeä: IMAGINATION. Hänkin oli tärkeä lenkki laivan valmistusprosessissa.
Pertti Mäkimaa on Telakalla töissä, ensin juristina sittemmin osasto- ja viimein henkilöstöpäällikkönä. Janne pääsee Telakalle kesäduuniin.
Pitäjänmäen rautatieasema on hyvin rakentamisaikansa asussa säilynyt Helsingin ja Turun välillä kulkevan rantaradan asemaympäristö. Asemarakennuksen lisäksi kokonaisuuteen kuuluu kaksi asuinrakennusta talousrakennuksineen sekä asema-alueen halki kulkeva lehmuskuja. Pitäjänmäen asema edustaa tyyliltään 1890-luvun lopun rautatiearkkitehtuuria, joka voidaan lukea lähinnä kansallisromantiikkaan. Asemaa on laajennettu 1911 ja se on säilynyt ulkoasultaan pääosin tuossa asussa. Puistomaisella asema-alueella on edustava ja arkkitehtuuriltaan poikkeuksellinen neljän talouden asuinkasarmi, jonka vuorauksessa ja ikkunoissa on jugend-sävyjä, sekä talousrakennus ja kellari. Pitäjänmäentien varrella on kaksoisvahtitupa talousrakennuksineen, joka on toiminut myös asemapäällikön asuntona.
Pitäjänmäen asema oli alun perin Helsinki-Turku -radan pysäkki, jonka rakennukset valmistuivat Bruno Granholmin suunnittelemina 1903 eli samaan aikaan ratayhteyden kanssa. Asemaa laajennettiin huomattavasti 1911. Asuinrakennukset valmistuivat 1908. Liikenteen lisääntyessä Pitäjänmäen pysäkin luokkaa nostettiin III luokan asemaksi 1920-luvulla.
Pitäjänmäen rautatieasema
Joroisten kartanot (Joroisniemi)
Ebeneser-talo
Pituusaste WGS84-muodossa.
longitude
pituusaste
Helsingissä White Ladyn vieressä olevat kerrostalot olivat aikoinaan kansalaisten suussa "naistentaloja". Asuiko niissä esim. sota-aikana sairaalan hoitohenkilökuntaa, vai mistä nimi on saanut alkunsa? Naistentalon historia kyllä liittyy sotiimme vaikka talo on valmistunut vasta 1950-luvun alussa. Sen rakennuttaja oli Suomen naisten huoltosäätiö, joka perustettiin vuonna 1944 ja jonka alkuperäinen tehtävä oli huolehtia 19.9.1944 solmitun välirauhansopimuksen perusteella lakkautetun lottajärjestön omaisuudesta. Päätös talon rakentamisesta oli tehty jo syksyllä 1945 ja tontti ostettu Helsingin kaupungilta seuraavana vuonna, mutta varsinaiset rakennustyöt saatiin käyntiin vasta 1949. Ensimmäinen vaihe valmistui 1951, toinen kaksi vuotta myöhemmin. Talon tarkoituksena oli tarjota asuntoja paitsi lottapalveluksessa olleille asunnontarvitsijoille myös nuorille perheille. Taloon perustettiin myös erilaisia palvelupisteitä. Normaaliksi asunto-osakeyhtiöksi talo muutettiin 1972, joskin huoltosäätiö (vuodesta 2004 nimellä Lotta Svärd säätiö) edelleenkin on yksi osakas. Kirjallisuutta: Uola, Mikko: "Suomi sitoutuu hajottamaan..." : järjestöjen lakkauttaminen vuoden 1944 välirauhansopimuksen 21. artiklan perusteella (Suomen Historiallinen Seura, 1999) Hackzell, Kaija & Toppari, Kirsti: Töölöntullin molemmin puolin (Helsingin Sanomat, 1997) Hakkarainen, Tellervo: Lotta sodan ja rauhan töissä (WSOY, 1999) Kinnunen, Tiina: Kiitetyt ja parjatut : lotat sotien jälkeen (Otava, 2006)
Riihimäen liikekeskus, jossa on saavutettu katulinjan yhtenäinen arkkitehtoninen ilme, ilmentää 1930- ja 1940-luvun kaupunkisuunnittelun periaatteita ja liikerakentamisesta. Rautateiden risteykseen kehittyneen Riihimäen kauppalan Hämeenkadun ja sen poikkikatujen rakennuskanta muodostaa ennen toista maailmansotaa syntyneen liikekeskustan. Erityisesti 1930-luvun funktionalistiset liikerakennukset muodostavat yhtenäisen katunäkymän. Keskustan asemakaavaratkaisut perustuvat suurelta osin Otto-Iivari Meurmanin 1922 laatimaan asemakaavaan. Keskusliikekadun varressa on pääosin 1920-luvun klassistisia ja 1940-luvun funktionalistisia asuin- ja liikerakennuksia. Kokonaisuuteen kuuluu entisiä pankki-, apteekki-, koulu- ja kaupparakennuksia.
Rautateiden risteykseen asutuksen, teollistumisen ja varuskunnan ansioista taajaväkiseksi yhdyskunnaksi kehittynyt Riihimäki erosi Hausjärven kunnasta itsenäiseksi kauppalaksi 1922. Ensimmäisen asemakaavan, jota ei kuitenkaan toteutettu, laati arkkitehti Harald Andersin 1916. Arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin 1922 laatima uusi asemakaava vahvistettiin 1925. Ensimmäisiä uuden kaavan mukaan valmistuneita rakennuksia oli Eino Forsmanin suunnittelema Valtakatu 3. Hämeenkatu muotoutui Kauppalaksi tulon jälkeen Riihimäen liikekeskukseksi. Sen varrelle kohosivat maailmansotien välillä mm. seuraavat funktionalistiset ja klassistiset asuin- ja liikerakennukset: Hämeenkatu 17, Mäkelän talo, arkkitehti Arvo Aalto 1934 Hämeenkatu 25-27, ent. Osuusliike Ahjo, KK:n rak.os. 1939 Hämeekatu 29, Seurahuone, arkkitehti Veli Valorinta 1948 Hämeenkatu 38, ent. apteekki, Marius af Schulten 1934 Kauppakatu 11, ent. KOP:n pankkitalo, Kauno S. Kallio 1930 Valtakatu 3, asuin- ja liikerakennus, arkkitehti Eino Forsman 1926 Kauppakatu 6, ent. pankkitalo, rakennusmestari Heikki Tiitola Keskuskatu 3, ent. PYP:n toimitalo, arkkitehti Oiva Kallio Hämeenkatu 35, Riihimäen lukio, rakennusmestari J.E. Valorinta 1927, arkkitehti Väinö Vähäkallio 1940, V.E. Rauhala 1959 (rakennettu 1963)
Riihimäen keskusliikekatu
Herttoniemen pelastusasema
Vanha ooppera nyt tyhjänä huokaa, katossa bassot ja balettitossut
<embed src="http://www.gummerus.fi/_acc/_components/atlantis-digistore/players/mediaplayer.swf?file=http://www.gummerus.fi/_ACC/_components/GetImage.asp?fileID=0830e945b076f989fcd18399380cbe07.flv&displaywidth=398&displayheight=270&autostart=false&title=Sipilä\Sipilä.flv" width="398" height="270" play="true" loop="true" menu="false" wmode="Opaque" quality="high" bgcolor="#ffffff" align="" pluginspage="http://www.macromedia.com/go/getflashplayer"> Jarkko Sipilä pureutuu romaanissaan Seinää vasten poliisitoiminnan harmaalle alueelle. Videolla Sipilä kertoo rikosromaanistaan. Lue lisää...
Helsingin suomalainen reaalilyseo
Haltialan tila
Helakisa, Kaarina
prison
vankila
Laine, Anna
Kirjassa on luku "Sillanpään Herttoniemi".
Tove Janssonin lapsuudenkoti oli Luotsikatu 4:ssä; asunto A 8 vuosina 1914-1915 ja ateljee B 18 vuosina 1915-1930.
Siljamäki, Esa
Immilän, Kumian ja Seestan myllyt (Immilän mylly)
Ritola, Marko
Wickström, Mika
Työväentalo
Jetsonen, Sirkkaliisa
Pekkalan kartanon rakennuskanta muodostaa poikkeuksellisen yhtenäiseksi suunnitellun pihapiirin metsän ympäröimässä järvinäkymään avautuvassa kulttuurimaisemassa. Päärakennus interiööreineen on edustava esimerkki empirekauden kartanokulttuurista ja kokonaisuuteen hyvin sovitetuista myöhemmistä osista. Yhtenäisen pihapiirin rakennukset ovat historiallisesti merkittäviä myös yksittäisinä kohteina. Pekkalan kartano sijaitsee Jäminginselkään työntyvällä niemellä luonnonkauniissa maisemassa pohjoisenpuoleisten avoimien vainioiden ja etelässä kasvan havumetsän ympäröimänä. Tulotie kartanoon johtaa tumman metsän ja päärakennusta ympäröivän puiston halki. Kartanorakennuksen runko on peräisin 1700-luvulta, mutta nykyasu on 1830-luvulta, jolloin taloa korotettiin toisella kerroksella ja laajennettiin yksikerroksisella keittiösiivekkeellä. Toinen, puutarhaan avautuva yksikerroksinen lisäosa on vuodelta 1928. Se sisältää suuren kesäsalin, jonka seinämaalaukset ja uunin koristeet ovat Ellen Thesleffin. Kartanoalueella on runsaasti punamullattuja talousrakennuksia ja loitommalla on joukko tiilisiä talousrakennuksia.
Pekkalan sääntöperintötilan rungon muodosti 1500-luvulta peräisin oleva rälssitila, joka kuului Vesilahden Laukon kartanolle ja sen Kurki-suvulle. Pekkalan alue oli Laukon kalastus- ja metsästysmaina. Ensimmäiset pysyvät asukkaat Pekkalaan tuli Savosta. Rälssitilan hoito oli pitkään lampuotien käsissä. Vuonna 1751 Pekkala siirtyi Laukon kartanon entisen kirjanpitäjän Petter Johan Austrellin omistukseen, joka myös asettui sinne asumaan. Austrell liitti Pekkalaan useita muita tiloja Ruovedeltä. Pekkalaan kuului 1775 kahdeksan torppaa. Austrell rahoitti Ruoveden kirkon rakennuttamista ja rakennutti kirkon viereen hautaholvin. Kurkien lisäksi omistajina olivat mm. Austrell- ja Aminoff-suvut. Päärakennuksen molempiin päätyihin liittyvät lisärakennukset suunnitteli Adolf Aminoff 1820-luvulla. Vain toinen keittiösiipi valmistui. Toisen päädyn lisäosa, joka teki rakennuksesta symmetrisen, toteutettiin vasta Arne Helanderin suunnitelman perusteella 1928.
Pekkalan kartano
Eduskuntatalon kuntosali
"Eiran viehättävä ja idyllinen ilmapiiri kiehtoi heitä molempia jatkuvasti - sen hiljaisuus ja rauha, sen mutkikkaat, kapeat kadut, vuosisadan alussa rakennetut romanttiset talot, vehreys joka rehotti jokaisella pihamaalla, puistikoiden geometrisesti leikatut puut, loisteliaat kukkapengermät, Engelin aukiolta avauuva mahtava merinäkymä, joka oli joka päivä uusi ja erilainen. (S: 18.)
Dekkarin keskeiset tapahtumat tapahtuvat Eirassa.
Poliisilaitos, Sofiankatu
Kaponieeri Gerdes
Kaponieeri rakennettiin vuosina 1750-1752. Se oli alkuaan lähes identtinen kaponieeri von Törnen kanssa, joskin sen peilikuva. Kaponieerin kasematit muodostivat yhtenäisen tynnyri- ja ristiholvatun tilan. Toisin kuin kaponieeri Törne, oli kaponieeri Gerdes lämmitetty. Sen keskuspilarin neljälle sivulle oli sijoitettu takkauunit. Kaponieerin ampuma-aukot olivat alkuaan soikion muotoisia kuten kaponieeri Törnessäkin. Ampumatasanteelle johti kapea holvattu portaikko. Kaponieeri Gerdes katettiin venäläisellä kaudella peltikatolla, kuten Törnekin, mutta se oli tästä huolimatta useimmiten kostea ja tästä syystä pois käytöstä. Krimin-sodan uhatessa vuonna 1854, kaponieeriin sijoitettiin ruutivarasto. Kaponieeri Gerdes vaurioitui pommituksessa vuonna 1855, mutta se kunnostettiin tämän jälkeen. Jatkuvan kosteuden takia se oli kuitenkin käyttämätön vuosisadan loppupuoliskolla. Särkän linnoituksen siirryttyä 1920-luvulla Merenkävijät ry:n hallintaan kaponieeri Gerdesin ullakolle sijoitettiin ravintolan keittiö, ja alakerta kunnostettiin pienemmäksi ravintolasaliksi, nk. Piper-saliksi. Tällöin uusittiin keskipilarin takat sekä salin lattia.Muinaistieteellisen toimikunnan johdolla kunnostettiin kaponieerin huonokuntoisia ulkomuureja vuonna 1936. Helmikuun pommituksissa, vuonna 1944 osui pommi keittiön koilliskulmaan. Vauriot korjattiin seuraavana vuonna. Tästä lähtien ravintolan keittiö on ollut jatkuvasti käytössä. Piper-sali sen sijaan oli pitkän aikaa käyttämätön ja huonossa kunnossa. Vuonna 1992 se kunnostettiin Merenkävijät ry:n toimesta ja rakennuksen ulkomuurit korjattiin Suomenlinnan hoitokunnan työnä. Rakennus on edelleen Merenkävijät ry:n käytössä. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 176 Lähteet: KA VSA 17044. KrA L 1-38. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL Valokuvakokoelmat. MV SL VIK SÄ 27-50. Pettersson, Lars, 1947. Särkänlinnan vaiheita. Merenkävijät ry:n vuosikirja.
Tottesundin päärakennus on toinen Suomessa vuoden 1786 mallipiirustusten mukaan valmistunut everstin virkatalo. Kaksikerroksinen päärakennus on entinen everstin virkatalo, joka on valmistunut vuoden 1786 mallipiirustusten mukaan 1800. Se on Mouhijärven Selkeen everstin virkatalon ohella ainoa kyseistä mallipiirustusta noudattava rakennus Suomessa. Tottesundin ympäristö tulotietä reunustavine koivukujineen on hoidettu puistomaisena. Tottesundiin on liittynyt suuri, päärakennuksen ja meren väliin raivattu puisto, "parkki", joka nykyisin kasvaa nuorta solakkaa mäntyä ja jonka vanhoille poluille on raivattu opastettu luontopolku. Tottesundin virkatalo sijaitsee Maksamaan kirkonkylän pohjoispuolella Peuskofjärdeniin työntyvän niemen kärjessä. Rakennus on ollut myös entisen Maksamaan kunnan kunnantalona, on kirkonkylästä niemeen johtavan tien arkkitehtoninen päätepiste.
Pohjanmaan jalkaväkirykmentin everstin virkataloon asettui ensimmäinen eversti 1734, jolloin 1660-luvulta peräisin oleva paritupa katsottiin aikansa palvelleeksi. Uusi päärakennus valmistui vuoden 1731 mallipiirustusten mukaisesti 1740. Vuosisadan lopulla talo oli pahasti rapistunut ja virkaan tullut eversti Gustaf von Nummers urakoi 1797-1800 kaksikerroksisen, vuoden 1786 mallipiirustusten mukaisen päärakennuksen. Ruotujakolaitoksen lakkauttamisen jälkeen Tottesund oli useiden eri vuokraajien hallussa, usein vain kesänviettopaikkana. Maksamaan kunta osti Tottesundin 1947 ja siihen sisustettiin kunnan eri toimistojen tiloja. Suuret koko päädyn levyiset salit molemmissa kerroksissa säilyttivät alkuperäisen muotonsa. Aino Järnefelt ja Jean Sibelius vihittiin Tottesundin salissa kesällä 1892.
Tottesundin virkatalo
'Tiina ei ollut vielä kotona, kun Jappe palasi Ounasvaarantielle. Hän istui pitkään sohvalla harkko sylissään, raaputti pehmeään metalliin tuntemiensa ihmisten nimiä. Ensin Salakan, sitten veljensä Simon.' (s. 207)
Jappe löytää unohtuneen tinaharkon äitinsä luota.
- Onpas näivettyneitä tyttöjä liikkeellä tänä päivänä. Milloinkahan ne sinun morsiames alkaa tulla? (Pekka Pätkälle)
Pätkä on sopinut tapaamisesta naisystäväehdokkaiden kanssa.
Laine, Edvin
Osallistui rakennuksen suunnitteluun, pääarkkitehti oli Hilding Ekelund.
Onko Tapanilan lähiöstä kirjoitettu kirjaa tai onko missään artikkelia tms. aiheesta? Jos on, mistä kirjoja saisi? Tapanilasta on kirjoitettu useampia teoksia. Esimerkiksi Tapanila-seura on julkaissut vuosina 1986-2002 kahdeksan Tapanila-albumia, joissa käsitellään alueen historiaa. HelMet-aineistohausta löydät kyseiset teokset kirjoittamalla hakusanaksi Tapanila. Internetissä julkaistussa Koillis-Helsingin kansalaishistoriassa on mielenkiintoista tietoa myös Tapanilasta.
Laivurinkatu
Hakaniemen torin kuvaan on liitetty tietoiskuja, joissa kerrotaan Ympyrätalosta, Arenan talosta, raitiovaunupysäkkien suunnittelijoista sekä suomalaisesta perinnemuotoilusta.
Lapuan Patruunatehdas (Paukun alue)
Paajanen, Mauno
Runokirja tarjoaa kaunokirjallisia tunnelmapaloja Töölöstä.
Kalliola, setlementtiliikkeen koti, oli entisessä Bobrikovin koulutalossa 1920-luvulta vuoteen 1966, jolloin samalle tontille Sturenkatu 11 rakennettiin uudisrakennus, nykyinen setlementtitalo.
Mäntyharjun IV luokan rautatieasema ja sitä ympäröivä laaja asema-alue ovat molemmin puolin Savon rataa Pyhäveteen työntyvän Kurkiniemen tuntumassa. Asemarakennus on järven rannalla, asuinalue radan itäpuolisella rinteellä. 1889 valmistunutta asemarakennusta on laajennettu 1907. Asemarakennuksen vieressä ovat 1903 valmistunut tavaramakasiini ja 1901 rakennettu yksinkertainen vahtitupa. Radan itäpuolella olevalla asuinalueella ovat 1927 rakennettu kaksoisvahtitupa ja kaksi asuinkasarmia talousrakennuksineen.
Savon rata Kouvolasta Mikkelin kautta Kuopioon avattiin liikenteelle 1889. Mäntyharju oli yksi radan IV luokan asemista. Asemarakennuksissa käytettiin hyväksi Oulun ja Vaasan radan piirustuksia. Rautatieyhteyden saaminen merkitsi Mäntyharjulle maataloustuotteiden kaupan ja teollisuuden, erityisesti sahateollisuuden, kuljetusten helpottumista. Se myös synnytti uutta yritystoimintaa, mm. kenkätehtaan. Asemalle perustettiin 1892 posti, joka muutettiin 1903 postitoimistoksi. Hallan sahan siirtorata valmistui 1910. Asema-aluetta laajennettiin 1927 sen jälkeen kun radan kiskotus oli vaihdettu raskaampaan ja Kiepin rautatiesilta kunnostettu 1922.
Mäntyharjun rautatieasema-alue
Merikannontie 3
Järvinen, Anna
Hatch, Tony
Urjalan kirkonmäki on hyvin säilynyt esimerkki 1800- ja 1900-luvun vaihteen kirkonkylämiljööstä. Urjalan päätytornillinen 1800-luvun alussa rakennettu ristikirkko on yksityiskohtiaan myöten 1860-luvulla uudistetussa asussa. Sen arkkitehtuuri on ajankohtaansa nähden varhaista puurakentamiseen sovitettua uusgotiikkaa. Tynnyriholvattu kirkkosali on yksinkertainen. Sen erikoisuutena on Honkolan kartanon lahjoittama ruotsalaisen taiteilija J. Sandbergin maalama Kristuksen taivaaseen astumista kuvaava alttaritaulu sekä alttaripöydän kummallakin puolella "luonnollista kokoa" olevat papier machésta tehdyt enkeliveistokset. Korotetussa tornissa on Nuutajärven kartanon 1932 lahjoittama neljälle ilmansuunnalle näkyvä valaistu ja lyöntikoneistoin varustettu aikakello. Kirkon sisutukseen kuuluu muitakin paikkakunnan kartanoiden tekemiä merkittäviä lahjoituksia. Kirkkotarhassa kirkon länsipuolella on Honkolan kartanon Furuhjelm-suvun suuri perhehauta-alue kansallisromanttisine muistomerkkeineen. Kirkkoa vastapäätä maantien toisella puolella on komean puuston ympäröimä pankkina ja kunnallistalona toiminut ns. Säätiötalo. Sen vieressä on klassistinen entinen säästöpankki ja Pourun tilan vanha rakennusryhmä. Kirkon koillispuolella on Yli-Uotilan pitkä rapattu päärakennus, taidemaalari Aukusti Uotilan syntymäkoti.
Urjalankylässä sijainneen keskiaikaiseen sakaristoon liittyneen puukirkon osoittauduttua huonokuntoiseksi ja ahtaaksi päätettiin 1800-luvun alussa uuden kirkon rakentamisesta Urjalan seurakunnan silloiseen ja nykyiseen keskustaan Laukeelassa. Kirkon piirustukset laati vihtiläinen kirkonrakentaja Martti Tolpo. Yli-intendentinviraston arkkitehti Fredrik Blom teki sen perusteella uudet piirustukset 1803. Länsitornillinen ristikirkko valmistui 1806. Kirkon nykyinen uusgoottilainen ulkoasu on peräisin lääninarkkitehti C. A. Edelfeltin piirustusten mukaan 1860-luvun lopulla tehdystä uudistuksesta. Seuraava suuri korjaus tehtiin kirkon sisätiloissa 1951-54 taiteilija Antti Salmenlinnan suunnitelmien mukaan. Urjalan Säästöpankki rakennutti pankkitalonsa viistosti kirkkoa vastapäätä 1897. Nykyisen ulkoasunsa ja julkisivua hallitsevan tornin rakennus sai 1920-luvun alussa arkkitehti Paavo Uotilan muutospiirustusten mukaan. Urjalan kunta oli pankkitalossa vuokralaisena ja Säästöpankki muutti 1923 viereen valmistuneeseen uuteen toimitaloon. Vanha pankkitalo myytiin manttaalikunnalle ja sinne jäivät kunnan toiminnot. Kunnallistaloksi kutsuttu rakennus siirtyi 1947 Urjalan talonpoikaissäätiön omistukseen ja nimettiin Säätiötaloksi.
Urjalan kirkonmäki
"Lumi on sulanut, mutta Runebergin patsaan ympärillä kukat eivät ole vielä puhjenneet. Koko Esplanadipuisto haisee lievästi lannoitteelta." (S. 112.)
Anders tapaa tyttärensä Sonja Runebergin patsaalla.
Riihimäki on pääratojen risteysasemana yksi liikenteellisesti merkittävimmistä. Alueen sadan vuoden aikana syntynyt, runsas ja hyvin säilynyt rakennettu ympäristö kuvastaa poikkeuksellisen monipuolisesti rautateiden historiaa ja toimintaa. Rautatien ja aseman kupeeseen kasvaneella Rautatienpuiston alueella on säilynyt runsaasti yksityistä ja julkista rakennuskantaa 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alkupuolelta. Alueen vanhin säilynyt rakennuskanta on peräisin jo ensimmäisen, Helsingistä Hämeenlinnaan johtaneen radan rakentamisajalta 1850-luvulta. Rautatiealue leviää aseman länsipuolella laajana asuinalueena ja idässä yhtä laajana varikkoalueena. Alue käsittää 1850-luvulta 1920-luvulle rakentuneen Rautatienpuiston laajan työväenasuinalueen, VR:n alueille luonteenomaisen hoidetun puiston, poikkeuksellisen komean veturitallien sarjan, harvinaisen lennätinkonepajan. Nykyinen arkkitehti Thure Hellströmin suunnittelema funktionalistisen asemarakennus on rakennettu 1930-luvulla. Rakennuskannan joukossa on lennätinkonepajan lisäksi muitakin harvinaisuuksia kuten insinöörin talo, kaksi koulua ja yhdistystalo. Rautatienpuiston itäreunalla on entinen VR:n lääkärintalo ja yksityinen asemahotelli sekä Karan ulkotilan tilanhoitajan asuinrakennus. Alueen maamerkkinä asemakokonaisuuteen liittyy sen eteläreunassa 1910-luvulta alkaen rakentunut punatiilinen Paloheimo Oy:n sähkölaitos. Länsilaidalla on kirkko 1900-luvun alkupuolelta ja seurakuntatalo 1960-luvulta.
Riihimäen asemanseutu syntyi rautatien rakentamisen myötä Karan kartanon takamaille Herajoen kylässä. Helsinki-Hämeenlinna -rata rakennettiin 1857-1862. Riihimäki valittiin Pietarin radan risteysasemaksi ja itäisen radan rakennustyöt laajensivat ja vilkastuttivat asemanseutua vuosina 1868-1870. Rautatietä rakennettaessa vedettiin radan myötäisesti myös lennätinlinja. Sen kunnossapitoa varten perustettiin Riihimäelle 1881 Valtion Rautateiden Telegrafikonepaja, josta muodostui valtion viestiteknisen hallinnon keskus. Rakennusta on laajennettu 1888, 1901, 1907 ja 1929. 1850-luvulla alueelle rakennettiin rakennusmestarin talo, kaksi työväen asuinparakkia radanrakentajia varten sekä rautatievirkamiesten asuinrakennus, joka toimi 1870-luvulta alkaen ratainsinöörin asuntona. 1860- ja 1880-luvulla alueelle rakennettiin rautatietyöläisten asuinkasarmeja ja vuonna 1880 kansakoulu rautatieylihallituksen toimesta. Veturitallirakennus valmistui 1869 ja sitä laajennettiin 1876, 1892 ja 1900-luvulla useaan otteeseen. Vesitorni valmistui 1892, korotus 1928. Jugendtyylinen asemapäällikön talo ja toinen koulu valmistuivat vuosina 1907 ja 1908. 1920-luvulla alueelle rakennettiin vielä viisi asuinkerrostaloa. Yksityistä rakentamista edustivat Karan ulkotilan ns. Riihimäen kartanon asuinrakennus, joka valmistui 1868 ja hotelliksi 1879 rakennettu, osin kaksikerroksinen puurakennus. Paloheimo oy:n sähkölaitos valmistui 1910, savupiippu 1934 ja arkkitehti Toivo Paatelan suunnittelma pohjoissiipi 1949. Tehdassali ja kaasuturbiiniosa valmistuivat 1950-luvulla arkkitehti Veli Valorinnan suunnitelman mukaan. Riihimäki perustettiin Hausjärven rukoushuonekunnaksi 1899, seurakunta itsenäistyi 1909. Kirkon suunnitteli arkkitehtitoimisto Nyström-Petrelius-Penttilä ja se valmistui 1905 riihimäkeläisten kokoamilla vapaaehtoisilla varoilla ja rautatiehallituksen tuella. Kirkko korjattiin perusteellisesti arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitelmien mukaan 1927. Viimeinen korjaus, jossa lisättiin rakennukseen uusi sakaristo, tehtiin Eila ja Heikki Havaksen suunnitelmin 1977-1978. Kirkon vieressä oleva seurakuntatalo rakennettiin 1964 arkkitehti Erkko Virkkusen suunnitelmin.
Riihimäen rautatieasema ja Rautatienpuisto
Kirjailija
Ulrikasborg, asunto-osakeyhtiö
Kaisaniemenranta
Elokuvateatteri Titania
Vuorimiehenpuistokuja
"Oli joulupäivä, kaupunki sumussa,/ kävelin meren rantaan Kaivopuiston kallioille,/ tuuli vyörytti aaltoja Harmajan selällä/ harmaita pilviä kaupungin kattojen yli/---" (s.31)
Kommila-Kosulanniemen asuinalue on osa Varkauden tehtaiden ympärilleen synnyttämää yhdyskuntaa. Puutarhakaupunki-ihanteiden mukaan rakennetulla asuinalueella sijaitsee myös yhdyskunnan moderni kirkko. Kommila-Kosulanniemi sijaitsee Varkauden kirkon itäpuolelle työntyvällä niemellä. Alueen rakenne perustuu Valter ja Ivar Thoménin laatimaan asemakaavaan. Huvilamaiset rakennukset ovat 1910- ja 1920-luvulta. Alueen kirkonpuoleisessa laidassa on A.H. Gunnar Aspelinin 1930-luvulla suunnittelema kaksikerroksinen rivitalomainen virkailijatalo Onnela. Varkauden kirkon luoteispuolella on yhtenäinen työväenasuntoalue, jonka viisi mansardikattoista Niittylä-nimistä vuokrataloa ja Korpela-niminen kasarmi rakennettiin 1910-luvulla Thomé-veljesten piirustusten mukaan. Tehdasalueen vieressä on säilynyt alun perin 1910-luvulla rakennetut alempien virkamiesten ja mestareiden asunnot Koivula I, II, III ja IV sekä Thomén veljesten suunnittelemat tehtaan virkailijoiden asunnot Tienkorva I, Tienhaara I ja II, Tienvarsi I ja II ja Peltola I. Komminselän rannassa on Karl Lindahlin suunnittelema Viltinrannan sauna, joka valmistui 1925 työväen käyttöön. Alueella on lisäksi 1921 valmistunut Varkauden Suomalainen yhteiskoulu ja Karl Lindahlin suunnittelema 1924 valmistunut kansakoulu. Modernin kirkkoarkkitehtuurin merkkiteoksiin kuuluva kirkko ja siihen liittyvät seurakunnalliset tilat ja pappila sijaitsevat A. Ahlström Oy:n lahjoittamalla tontilla Ahlströminkadun ja Savontien kulmauksessa. Kirkon vieressä olevan seurakuntasalin jatkeeksi rakennettu 35 metrin korkuinen torni aikakelloineen muodostaa vaikuttavan päätteen Ahlströminkadulle. Vaalean ruskehtavaksi rapattu kirkko on pelkistetty. Julkisivujen yleisilmeeltään funktionalistista arkkitehtuuria keventävät luonnonkivestä tehdyt harkitut yksityiskohdat, kuten pääsisäänkäynnin kolmijakoinen graniittiportaali ja korkean kellotornin alaosan kivimuuraus. Alttaria kohti kapenevan kirkkosalin katteena on lainemainen betoniholvi. Kuoriseinän peittää Lennart Segerstrålen 1953-1954 maalaama fresko. Kirkon kiinteä sisustus sekä valaisimet ovat pääosin rakentamisajalta. Seurakuntasalin sisustus ja huonetilat ovat muuttuneet.
Kosulanniemi on saanut nimensä niemen 1500-luvulla omistaneiden Paavo ja Heikki Kososen mukaan. Huvila-alueen rakentaminen aloitettiin 1912, jolloin suunnittelijoina olivat Thomén arkkitehtiveljekset, 1920-luvulla suunnittelua jatkoi arkkitehti Karl Lindahl. 1940-luvulla teki arkkitehti Alvar Aalto muutossuunnitelmia rakennuskannan korjaamiseksi. Leppävirran pitäjään 1861 perustettu Varkauden tehdasseurakunta itsenäistyi 1932. Sen ensimmäinen kirkko oli muiden tehdaspaikkakuntien tavoin yhdistetty kirkko- ja kansakoulurakennus, johon sisältyi myös papin asunto. Uuden eli nykyisen kirkon paikka Ahlströminkadun päätteenä sisältyi jo Thomé-veljesten 1913 tekemään ensimmäiseen asemakaavaehdotukseen. Kirkko oheistiloineen on rakennettu 1935 järjestetyssä arkkitehtikilpailussa toisen palkinnon saaneen arkkitehti Martti Paalasen laatiman ehdotuksen mukaan ja se vihittiin käyttöön marraskuussa 1939.
Kommila-Kosulanniemen asuinalue
Bagge, Tapani
Tehtaankatu
"Kulma oli osa kokonaisuutta, pystysuoria, yhteenliittyviä seiniä, joista rakentui kaupunginosa. Kaupunginosa oli betoninharmaa kuin norsu, sen elementtejä oli sieltä täältä silattu vihreällä, joka oli kuin ruohoa jota norsu syö, ja sinisellä, joka oli kuin vettä jota norsu juo. Lopputuloksena oli kaiken ylle nouseva ja miehekäs maisema. Paljon kauniimpi kuin monet koreilevammat, naisellisemmat. Olin siellä kuin kotonani, vaikka tuuli." (s. )
Merihaan alla sijaitsevassa parkkihallissa tapahtuu epäonnistunut ratsia. Sitä ennen Norsu ihailee maisemia.
toimistorakennus
office building
Olen hiihtänyt jään yli Seurasaareen. Olen ajanut hiomavaunuilla sumuisena aamuna. Olen seissyt laiturilla kolme ja nähnyt Kölnin tuomiokirkon.
Ekman, Nils
Hinnerjoen kirkonkylä kuvastaa hyvin pienten kirkonkylien rakennetta ennen 1900-luvun voimakasta uusiutumisvaihetta. Hinnerjoen kirkon lähiympäristön rungon muodostaa peltomaisemaa kaartava Kirkkosillantie. Tuuhean puuston ympäröimä vanha asutus on sijoittunut tien länsi- ja pohjoispuolelle. Kirkko ja pappila sekä pitäjänmakasiini ovat tien ja syvähkössä uomassa kulkevan Lapinjoen risteyskohdassa. Maisemakuvaa leimaa pienipiirteisyys. Kyläkuvalle ovat leimallisia korkeat, leikatut kuusiaidat ja aitojen välissä kulkevat tiet. Kyläraitin varrella ovat Kreulan rakennusryhmä sekä kirkonkylän talonpoikaisrakentamista hyvin edustava Heurun rakennusryhmä joen toisella puolen. Mäkitupa-asutus on keskittynyt alueen itäosaan, raitin varrelle. 1700-luvun lopussa nykyiselle paikalleen siirretty länsitornillinen ristikirkko sijaitsee joen koskipaikan partaalla. Kirkon vieressä on luonnonkivestä rakennettu pitäjänmakasiini. Kirkon ja pappilan välitse kulkevan joen ylittää vanha kaksiholvinen kivisilta. Kirkon länsipuolella on Hinnerjoen seuratalo, jonka pihalla on tuulimylly.
Laitilaan kuuluneesta Hinnerjoesta tuli Laitilan kappeliseurakunta 1695 ja itsenäinen kirkkoherrakunta 1864. Nykyinen kirkko valmistui 1755 lähelle koskea. Suunnittelijana ja rakennuttajana toimi turkulainen Jakob Hollender. Pieneksi jäänyt kirkko siirrettiin kauemmaksi joesta 1799. Siirron ja laajennuksen suunnitteli Lapin pitäjän lukkari Job Höckert, joskin lopulliset piirustukset laati Tukholman yli-intendentinvirasto. Kirkko korjattiin perusteellisesti 1921 Ilmari Launiksen suunnitelmin. Pappilan päärakennus valmistui maalaistaloksi 1868 ja sitä laajennettiin 1915. Pitäjänmakasiini valmistui 1881. Hinnerjoen silta valmistui 1883. Seuratalo valmistui 1908 ja sitä laajennettiin 1930-luvulla. Kreulan tila, jolla toimi kestikievari 1759, jaettiin Kylä-Kreulaksi ja Vehmaan-Kreulaksi 1830-luvulla.
Hinnerjoen kirkonkylä
Kuinka vanha on Helsinki? Helsinki perustettiin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan käskystä vuonna 1550 Vantaanjoen suulle. Siitä voi laskea Helsingin iän.
Helena Vuorenjuuri, E.A.Saarimaan tytär on asunut Kulosaaressa kolmivuotiaasta asti (vuodesta 1937). Vuorenjuuren esseessä on erillinen lukukin "Koti Kulosaaressa", hän kuvailee m.m. sota-aikaa Kulosaaren huvilakaupungissa.
Lapinlahden rautatieasema on Savon radan pieni maalaisasema, jossa on yhtenäinen rakennuskanta ja hoidettu asemapuisto. Lapinlahden V luokan asemarakennuksen on suunnitellut Bruno Granholm ja se on rakennettu 1902. Kaksoisvahtitupa, talousrakennukset ja maakellari on rakennettu 1903. Asemarakennusta on laajennettu 1927.
Savon radan jatkamisesta Kuopiosta pohjoiseen tehtiin periaatepäätös vuoden 1897 valtiopäivillä. Rakennustyöt aloitettiin 1898 ja rata avattiin liikenteelle 1901. Kunta hankki asema-alueen omistukseensa ja se vihittiin kunnostuksen jälkeen kulttuurimatkailun käyttöön 2000.
Lapinlahden rautatieasema
Eva Vikstedt: Den röda menyn på restaurang Korvkopp. Jutussa kerrotaan Yleisradion henkilökunnan ruokalasta 1970-luvulla.
Mitä tarkoittaa etkot? Olen törmännyt sanaan muutaman kerran, enkä ole kehdannut kysyä. Liekö taas jotain Helsingin murretta? Ilmaus on tosiaan Helsingin slangia. Etko tarkoittaa pohjien ottamista ennen varsinaista juhlimista, ja etkoilla merkitsee ottaa pohjia, aloitella juhlimista. Ilmauksia käyttävät varsinkin opiskelijat ja ne ovat syntyneet tiettävästi Helsingin kauppakorkealaisten keskuudessa. Ilmauksia on käytetty 1990-luvulta lähtien. Lähde: Paunonen, Heikki & Marjatta: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii. Stadin slangin suursanakirja (WSOY 2001).
Salin, Holger
Sipoon kirkko
Näyteikkunassa oli yleensä jotain Helsinki-aiheista ja ruotsinkielistä sekä vanhoja karttoja ja grafiikan lehtiä. Ovessa luki "Ostamme suomenkielisiä salapoliisiromaaneja". Dekkareita ei sisältä kuitenkaan juuri löytynyt. Gordin sanoikin, että tuo lappu oli vain siksi, että dekkareilla voitiin houkutella ihmisiä sisälle kauppaan.
Suuri Savontie (Ahvenniemen talo)
Ruuthin läpimurtoteos Kämppä (1969) kuvaa 1950-luvun lopun Sörkän nuorisojengiä.
Kangaslammin kirkonkylässä on säilynyt 1900-luvun alun kirkonkylän rakennetta. Rungon muodostaa vanhaa linjausta noudatteleva maantie, jonka varrella ovat taajaman julkiset rakennukset. Niistä ns. Manttaalisäätiön talo on poikkeuksellisen edustava ja hyvin säilynyt esimerkki suojeluskuntajärjestön arkkitehtuurista. Raittiin liittyy mm. pitäjäntupa sekä kirkonkylän koulu, joista vanhempi on kunnan ensimmäinen kansakoulu vuodelta 1883, uudempi koulu on otettu käyttöön 1940. Korkealla harjanteella kohoaa huomiota herättävä Kangaslammin suojeluskunnan ja Lotta Svärd -yhdistyksen taloksi rakennettu kaksikerroksinen, tornillinen ns. Manttaalisäätiön talo. Arkkitehti Oiva Kallion suunnittelema, 1920-luvulla valmistunut valkeaksi rapattu rakennus hallitsee kirkonkylän muuten pienimittakaavaista rakennettua ympäristöä ja maisemaa. Kallion suunnittelemat sisätilat huonejärjestelyineen ja kalusteineen korostavat talon historiallista arvoa. Edustavin sisätila on tuomarin huone kokouspöytineen, tuoleineen, arkkupenkkeineen ja kaappeineen. Kylän laidalla on pappila ja kahden kirkonkylän kantatilan talouskeskukset vanhoine asuin- ja talousrakennuksineen. Kangaslammin 1972 palaneen puukirkon tilalle rakennetun uuden kirkon ympäristössä on säilynyt perinteistä kirkonkylää.
Rantasalmen pohjoisosassa sijaitseva Kangaslampi muodostettiin rukoushuonekunnaksi 1862, kappeliksi 1869 ja seurakunnaksi 1894. Kylärakenteessa maamerkkinä ollut 1869 valmistunut puukirkko paloi 1972. Uusi kirkko valmistui 1974 arkkitehti Kaj Michaelin piirustusten mukaan. Kirkonkylään perustettiin seudun ensimmäinen kansakoulu 1883. Kansakoulun rakensi Olli Immonen. Uudempi koulurakennus otettiin käyttöön 1940. Koulun yhteyteen rakennettiin liikuntahalli 1994. Manttaalisäätiön talo rakennettiin suojeluskuntataloksi 1920-luvulla. Rakennuttajia olivat suojeluskunta- ja Lotta Svärd -järjestöt, rahoittajia rakennuttajien lisäksi mm. Kangaslammin kunta ja Manttaalikunta, joille tuli tiloja talosta. Suunnittelija oli arkkitehti Oiva Kallio, joka piirsi myös talon kiinteät ja irtaimet kalusteet. Kunnanvaltuusto kokoontui rakennuksessa vuoteen 1937 saakka. Tuomarin huone toimi käräjäpaikkana. Suojeluskuntajärjestö lakkautettiin 1944 ja talo siirtyi Manttaalikunnan omistukseen ja 1988 kunnan omistukseen. Pihapiirissä on asuinrakennus 1930-luvulta ja talli- ja liiterirakennus. Kangaslammen kunta liittyi osaksi Varkauden kaupunkia 2005.
Kangaslammin kirkonkylä
Pohjanmaan teollisuuden kartanot (Keppo)
Kirjassa kuva lehtikioskista Ruotsalaisen teatterin seinustalla 1963.
Länsi-Pasilan puukaupunki sai väistyä 1970-luvulla kehityksen tieltä. Nykyisin paikalla on kerrostaloista koostuva miljöö.
Rakentajapatsas
Halosenniemen sahan työväenasuinalue on rakennuskannaltaan ja miljööltään hyvin säilynyt suurehkon sahan yhteyteen 1920-luvulla syntynyt työväestön rakentama tiivis asuinyhdyskunta. Sahalle johtavan tien varrella on ryhmä taitekattoisia punamullattuja puurakennuksia 1920-luvulta. Halosenniementien muu asutus koostuu sahatyöläisten omatoimisesti rakentamista pienistä taloista, jotka muodostavat varsin tiiviin nauhan kylätien varrelle. Ympäristöä leimaavat myös peltopalstat ja talousrakennukset. Raitin päätteenä on seuratalo Repola. Saharakennus ei ole säilynyt.
Halosenniemen Pirttikarilla toimi 1890-1902 Halonen Ångsågs-yhtiön pieni höyrysaha. Osakeyhtiö Rauma Wood Ltd rakensi Halosenniemen höyrysahan vuonna 1923. Rauma-Repolan laitoksena se toimi vuoteen 1951 saakka, jonka jälkeen tuotantorakennukset purettiin savupiippua lukuun ottamatta.
Halosenniemen sahayhdyskunta
väestönsuojat
bomb shelters
skyddsrum
idrottshallar
urheiluhallit
sports halls
Verkkosaaret
Sodankylän saamelaisasutus (Purnumukka)
Tapanilan ala-asteen koulu
end time description
loppuajan tarkennus
Stockmann, Kristian
Itkonen, Veikko
Multian vesistöjen välisellä kannaksella sijaitseva kirkonkylä on maisemaltaan ja kylärakenteeltaan tasapainoinen vanha kirkonkylä. Multian kirkko on saanut uusgoottilaisen nykyasunsa 1900. Päätytornillisen pitkäkirkon lähituntumassa on vuodelta 1819 peräisin oleva pappila. Kirkonseudun rakennuskantaa ovat lisäksi lukkarila, seurakuntatalo, muutama vanha liikerakennus ja Metsolan päärakennus.
Multia kuului alkuaan Ruoveden suurpitäjään. Ruovedestä erotetun Keuruun saarnahuoneeksi Multia tuli 1795 ja itsenäiseksi seurakunnaksi 1871. Multian pieni ristikirkko rakennettiin kappelin perustamisen jälkeen 1796-1798 Matti Åkerblomin johdolla. Muutostyön nykyiseksi pitkäkirkoksi suunnitteli Vaasan lääninarkkitehti K.V. Reinius ja se valmistui 1900. Asutuksen keskittymä alkoi kasvaa kirkon ja pappilan itäpuolelle teiden risteykseen 1860-1870-luvulta lähtien. Alueelle rakennettiin kunnallishallinnon ja kaupan ensimmäiset rakennukset.
Multian vanha keskusta
Eläkeläisten muistoja Kalliosta ja Vallilasta.
Uusimmissa vihreissä matalalattiaraitovaunuissa haisee usein hyvin kummalliselta, ikään kuin navetalta. Mistä tämä outo haju johtuu? Muissa HKL:n ajopeleissä ei hajua ole. HKL:n Raitiovaunuyksiköstä kerrottiin, että tuoksu on ilmiö, joka ilmenee vain talviaikaan. Teiden suolauksessa käytetään maantiesuolaa, jonka yhtenä ainesosana on urea. Matalalattiavaunuissa oleva lattialämmitys saa tämän kengissä sisään kulkeutuvan suolakoostumuksen kuivumaan aiheuttaen kuvatunlaista, hieman epämiellyttävää tuoksua.
"Pääsiäismellakka, joka uhkasi kaataa yliopiston" - luku. Mellakan näyttämönä oli Pyhän Kolminaisuuden kirkko vapun vastaisena yönä 1827.
Koskennurmi-Sivonen, Ritva
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisema (Kairala)
Tapaninvainio
Koko metron elinajan minua on häirinnyt se, että kuulutuksissa ja viitoituksissa rautatieaseman pysäkki on "Rautatientori". Ainoastaan englanninkielinen versio on mielestäni korrekti: rautatieasema. Mistä alunperin on tullut mieleen nimittää rautatieaseman pysäkkiä Rautatientoriksi? Tiedustelimme asiaa Kaupunginsuunnitteluviraston nimistönsuunnittelijalta ja saimme seuraavan vastauksen: Rautatientori lienee pysäkin nimi siksi, että se on yksilöivä erisnimi. Rautatieasema on yleisnimi eli se voisi tarkoittaa mitä tahansa rautatieasemaa (Pasilan asema, Malmin asema, Keravan asema). Toki helsinkiläinen tietää, että Helsingin muilla rautatieasemilla ei ole metropysäkkiä, mutta ulkopaikkakuntalainen ei voi asiaa tietää. Pysäkinnimi Rautatientori yksilöi, ettei kyseessä ole mikä tahansa asema. Kuulutus "Rautatientori - Järnvägstorget" kertoo matkustajille, että nyt ollaan Helsingin keskustassa. Central Railway Station ajaa saman asian englanniksi, mutta kertoo siitä, että Rautatientorilla ei ole virallista englanninkielistä nimeä. Nimet kun ovat asemakaavassa vain suomeksi ja ruotsiksi. Nimi "Helsingin rautatieasema - Helsingfors järnvägsstation" voisi taas olla liian pitkä ja paperinmakuinen nimi pysäkille. Suppeasti katsoen Rautatientori on tietenkin se rautatieasemaa ympäröimä torialue, jonka ruotsinkielinen nimi on muuten tullut käyttöön jo vuonna 1873 (suomenkielinen vastine 1890-luvulla). Nimi virallistettiin vuonna 1909.
"Poliisiylijohtaja istui vakavana ison tammipöytänsä takana. Suuressa virkahuoneessa oli Takamäen ja poliisiylijohtajan lisäksi ministeriön poliisitoimintalinjan päällikkö Nordman. Isosta ikkunasta aukeni näkymä Kirkkokadun yli upeaksi kunnostettuun säätytaloon." (s. 18)
Kun sisäministeriön virkamies murhataan, myös sisäministeriö joutuu mukaan tutkintaan.
Hurt, William
Kuinka monta hehtaaria puistoa ja metsää on Laajasalon suurpiiriin kuuluvalla Laajasalon saarella? iGS-toimitus tiedusteli kysymystäsi Helsingin kaupungin rakennusviraston viherosastolta, josta kerrottiin että viherosastolla on hoidossaan Laajasalon alueella yhteensä 238,56 hehtaaria, Jollas mukaan lukien. Erittely osa-alueittain hehtaareina: Hevossalmi: rakennetut puistot 1,99, metsää 28,44 niittyä 0 Tahvonlahti: rakennetut puistot 2,08, metsää 8,84, niittyä 0 Yliskylä: rakennetut puistot 16,5, metsää 90,99, niittyä 1,4 Jollas: rakennetut puistot 1,71, metsää 85,67, niittyä 0,94.
Minä vuonna Helsingin suomenkielisten määrä ohitti ruotsinkieliset? Sadan vuoden takaisen Helsingin väkiluvun laskemiseksi on monta kilpailevaa tilastoa. Luotettavimmat tiedot antaa kymmenen vuoden välein toimitettu väestönlaskenta. Vuonna 1890 Helsingissä oli 29 860 ruotsinkielistä ja 29 787 suomenkielistä. Vuonna 1900 luvut olivat 39 593 ruotsinkielistä ja 47 280 suomenkielistä. Lukemia vertaamalla voi päätellä, että suomenkieliset ovat nousseet enemmistöön hyvin pian vuoden 1890 jälkeen, todennäköisesti jo vuonna 1891. Lähde: Åström, Sven-Erik: Kaupunkiyhteiskunta murrosvaiheessa (teoksessa Helsingin kaupungin historia 4,2. - 1956)
Karhupuistossa Turtiainen, kirjaston varjossa katselee kun vanha nainen, puiston reunaa väsyneenä kävelee
Koskimies, Satu
Yläneen kirkonmäen punamullattu korkeaseinäinen puukirkko sipulikupoleineen on ollut laajalle näkyvä maisemallinen kiinnekohta jo usean vuosisadan ajan. Rakennusmestari Mikael Piimäsen 1780-luvulla rakentaman lounaissuomalaisen länsitornillisen pitkäkirkon ulkoasu on säilynyt rakennusaikansa asussa. Yläneen pappila on seurakunnan itsenäistymisen ajalta 1870-luvulta. Yläneen päätytornillisessa pitkäkirkossa on pystylaudoitetut ulkoseinät, tornin päätteenä on lounaissuomalaisen kellotapulin tunnusmerkkinä oleva kahdeksankulmainen kellohuone sipulikupoleineen. Kirkkosali on useaan otteeseen uudistettu, eikä vastaa kirkon ulkohahmon luomaa arkaaista vaikutelmaa. Kirkon ympärillä on korkean kiviaidan reunustama lehtevä kirkkotarha. Yläneen pappila sijaitsee muutaman sadan metrin päässä kirkon pohjoispuolella korkean mäen laella. Kaksikerroksinen puinen päärakennus on valmistunut 1877 seurakunnan itsenäistyessä Pöytyästä. Puistomaisella pihamaalla on kaksi aittaa 1700-luvulta. Pappilassa on asunut mm. kirjailija ja kirjallisuudentutkija Martti Haavio.
Yläne kuului varhain keskiajalla kirkollisesti järjestäytyneisiin seutuihin ja sen oletetaan perustetun jo ennen vuotta 1392, jolloin se oli ilmeisesti satakuntalaisten Euran, Köyliön ja Säkylän yhteydessä. Pöytyän kappeliksi se liitettiin 1400-luvun alussa. Pitäjässä oli 21 taloa 1556. Seurakunnan ensimmäisen kirkon sijainnista ei ole täyttä varmuutta. Nykyinen kirkko rakennettiin edeltäjänsä, 1660-luvulla rakennetun kirkon paikalle 1782 turkulaisen rakennusmestari Mikael Piimäsen johdolla. Yläneen kappalaisen pappila sijaitsi kirkon lähellä, mutta seurakunnan itsenäistyessä 1875 rakennettiin kirkkoherran pappila uudelle paikalle kirkonkylän pohjoispuolelle. Pappilaa laajennettiin 1937. Pappilan puutarha kiviaitoineen jäi 1967 pappilan eteläpuolelta linjatun Yläne-Oripää -tien alle. Seurakunta itsenäistyminen toteutui 1879. Kirkkoa korjattiin 1884 arkkitehti C.J. von Heidekenin johdolla, jolloin se sai uusgoottilaisia yksityiskohtia. Pienemmän, arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitteleman korjauksen 1898-1899 yhteydessä laajennettiin kirkkotarhaa. Kirkon alkuperäistä ilmettä pyrittiin palauttamaan värityksen ja yksityiskohtien osalta restauroinnissa 1954.
Yläneen kirkonmäki ja pappila (pappila)
kolera
cholera
Suunnitteilla oleva Keskustakirjasto Töölönlahti
Leo Salonen työskenteli 1950-luvun lopulla hetken Fen Kuanissa, yhdessä ensimmäisistä itämaisen ruoan ravintoloista Helsingissä.
Annankatu 23
Länsi-Herttoniemi
Raahen seminaari
"--Senaatintorin tammikuun kinokset makaavat/ kaatuneina talvisotapoikina lumipuvuissaan/ ja hotellihuoneessa vajoaa järjestyksessä seuraava/ rocktähti helvettiin, sairastuu kaamosmasennukseen,/ lausuu kuumehoureessa Havis Amandalle/ tahdon, ja myöhemmin valkoisten öiden/ juhlijoita harhautuu ikuisiin, öisiin suihkulähteisiin/ sillä Helsinki, se on saapumaton yötaksi,/ loskainen syli, poikasiaan oman henkensä/ panoksena (Kolmetoista musta) puolustavan/ viirupöllön kynsihyökkäys." (Runosta 'Paramorfoosi', s. 34)
Leo Jokela (bailaa Kalastajatorpan pyöreässä salissa vuonna 1969)
Apteekki
Apteekkitalo rakennettiin yksikerroksisena vartiotuvaksi vuosina 1752-56 ja se katettiin jyrkällä harjakatolla. Keskikäytävän kummallakin puolella oli kolme huonetta. Apteekkitalo ei ole itsenäinen hyötyrakennus siinä mielessä, että sen alakerran lounaan puoleinen luonnonkivestä muurattu seinä on yhteinen bastioni Stiernroosin vasemman siiven kanssa. Ei ole tiedossa, mihin asti rakennus oli vartiotupana, mutta ainakin vuonna 1811 pian Viaporin antautumisen jälkeen talossa toimi merihallinnon apteekki ja apteekin virkamiehet työskentelivät siellä. Vuoden 1844 sairaalasuunnitelman mukaan apteekkitaloon rakennettiin toinen kerros vuosina 1849-50 ja ensimmäinen kerros peruskorjattiin. Portaat tehtiin keskikäytävään ja kumpikin pääty varustettiin ullakkoikkunalla. Krimin sodan jälkeen vuonna 1857 pihapäätyyn tehtiin yksikerroksinen, pulpettikattoinen lisärakennus apteekinvarastoa ja eteistä varten. Kattoja ja seiniä rapattiin ja maalattiin uudelleen. Vanhoja kalanruotokuvioisia tiililattioita ladottiin uudelleen. Neljä kaakeliuunia, kaksi laboratoriouunia ja kaksi laboratorioliettä kattiloineen korjattiin. Puuportaat kunnostettiin ja katto maalattiin punamullalla. Vuonna 1867 yläkerta oli lääkärin asuntona ja alakerrassa oli kaksi apteekkihuonetta, tarvikevarasto, laboratorio ja kaksi huonetta apteekkioppilaille. Lautakatto korvattiin peltikatolla viimeistään vuonna 1888. Samalla vaihdettiin kattotuolit. 1900-luvun alussa rakennuksessa olivat sairaalan vanhemman lääkärin ja apteekin proviisorin asunnot sekä sairaalan konttori ja tarvikevarasto. Punavankileirin vuosina 1918-19 talossa oli sairaalahenkilökunnan ja apteekkarin asuntojen lisäksi itse apteekkikin, mutta 1920-luvulla taas vain asuntoja. Suomalaisen puolustuslaitoksen aikana yläkerta on ollut yhtenä upseerihuoneistona ja alakerran pienet huoneet Merisotakoulun henkilökunnan naimattoman henkilökunnan asuinhuoneina. Pohjoisseinästä tehdyn väritutkimuksen mukaan rakennus on aina ollut keltainen. Seija Linnanmäki 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläset rakennusnumerot vuonna 1811 N 48, myöhemmin 1800-luvun alkupuolella N 92 ja 1800-luvun lopulla N 162. Vuonna 1927 rakennusnumero D 9 Lähteet: KrA Ö 14 18 19-20 LÖS 5. MV SL Tutkimusasiakirjat. MV SL VIK D 296-322 459 514. VA VSA 15798 17044 17082. Kuvat: MV SL VIK D 450 osa. Apteekkitalo ruotsalaisaikaisessa asussaan, yksikerroksisena, vuonna 1827. MV SL Valokuva-arkisto Apteekkitalon fasadia 1960-luvulla. Edessä bastioni Stiernroos.
Soutustadion
Näsin hautausmaa kuuluu maamme vanhimpiin kaupungin ulkopuolelle perustettuihin hautausmaihin. Se on myös maamme hautausmaakulttuurin kauneimpia esimerkkejä taide- ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaine hautamuistomerkkeineen. Porvoonjoen länsipuolella Näsinmäellä sijaitsevalla, vanhimmilta osilta rauhoitetulla hautausmaalla on säilynyt suuri määrä Porvoon talous- ja kulttuurielämään vaikuttaneiden merkkihenkilöiden suku- ja perhehautoja. Kansallisrunoilija J.L. Runebergin (k. 1877) ja hänen vaimonsa Fredrikan kalliokummulle louhitulle haudalle pystytetty muistomerkki on koruton musta graniittiobeliski, jota koristaa tähti ja lyyra. Kansalaiskeräyksellä rahoitettu muistomerkki on paljastettu 1888. Arkkitehti Ferdinand Öhmanin piirtämän muistomerkin on tehnyt helsinkiläinen K.V. Bergmanin kivenhakkaamo. Eugen Schaumanin (k. 1904) haudalle 1910 pystytetyn punaista graniittia olevan muistomerkin on suunnitellut arkkitehti Valter Jung. Viime sotien sankarihaudoilla on Lennart Segerstrålen piirtämä suuri risti. Hautausmaan vanhimman osan luoteislaidassa sijaitsevat Jackarbyn, Stensbölen, Boen ja Drägsbyn kartanoille kuuluneet hautakappelit, jotka muistuttavat Porvoon seudun rikkaasta säätyläiskulttuurista. Näsin hautausmaan kupeessa sijaitsevan Näsin kartanon ulkoasultaan ja pohjakaavaltaan 1700-luvun kartanoarkkitehtuuria muistuttava päärakennus on todennäköisesti 1830-luvulta, varatuomari, raatimies Johan Holmin ajalta. Kartanon pihapiirissä sijaitsee 1800-luvulle palautuva asuinrakennus sekä talousrakennuksia. Pihapiirin pohjoispuolella sijaitsee näköalapaikaksi tehty suuri siirtolohkare, niin sanottu Näsin kivi. Näsinmäellä on ollut kahvila- ja pitopalvelutoimintaa 1900-luvun alusta lähtien rouva Hanna Careniuksen avattua suositulla kävelypaikalla Turisthyddan -nimisen kioskin. Ravintolana toimiva komea ja useasti laajennettu Honkalan (Furunäs) rakennus on vanhimmilta osiltaan 1900-luvun alkupuolelta.
Porvoon kaupungin ja sitä ympäröivän maalaiskunnan yhteinen Näsin hautausmaa vihittiin käyttöön 1789. Aiemmin ruumiit oli haudattu joko kirkkoon tai kirkkomaalle, mutta hygieniasyistä tämä haluttiin lopettaa 1770-luvun alussa. Näsin hautausmaa perustettiin paikalle, missä oli aiemmin toiminut ruttohautausmaa. Hautausmaan aluetta on laajennettu useita kertoja, ensimmäisen kerran 1868. Vuonna 1907 vihityn, graniitista ja tiilestä rakennetun kappelin lahjoittivat kauppaneuvos Johan Askolin ja kauppias Oskar Simolin 1906. Kappelin suunnitelmat oli laatinut professori Gustaf Nyström. Kappelia on uusittu 1932 ja 1969. Hautausmaan kupeessa sijaitseva Näsi mainitaan historiallisissa lähteissä 1421 ja se esiintyy muun muassa yleispiirteisessä kartassa vuodelta 1652. Kartanon nykyisen päärakennuksen rakennuttaja oli saanut kartanon perintönä 1813.
Näsin hautausmaa
Herttoniemenranta
Töölön kirkko
Wahllund, Kajsa
Mistä paikoista pääkaupunkiseudulla on mahdollista saada ilmaisia japaninkielisiä esitteitä Helsingistä tai Suomesta? Saat japaninkielisiä esitteitä Helsingin kaupungin matkailuneuvonnasta. Voit myös tilata esitteitä Ota yhteyttä -lomakkeen kautta. Toimisto sijaitsee Pohjoisesplanadi 19:ssä, aukioloajat selviävät kotisivulta. Helsinki -matkailijan opas julkaistaan 11 kielellä, myös japaniksi. Voit tulostaa sen myös verkosta. Linkki matkailusivuille: http://www.visithelsinki.fi/Suomeksi/Matkailija/Helsinki/Matkailuneuvonta.iw3
Seilin saarella on liki 350-vuotinen, maamme sairaanhoitolaitoksen kehitysvaiheisiin kiinteästi liittyvä historia. Hospitaalirakennus on Suomen vanhimpia säilyneitä sairaalarakennuksia. Seilin 1600-luvulla perustetun hospitaalisaaren kokonaisuus muodostuu sairaalan rakennuksista, sairaalan maatilan rakennuksista sekä sairaalan kirkosta hautausmaineen ja pappiloineen. Sairaalan ja sen maatilan, Fogdebyn, rakennuskannasta on jäljellä valtaosa. Kivestä rakennettua sairaala lukuun ottamatta rakennukset ovat enimmäkseen puisia ja peräisin 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Kivisistä sairaalarakennuksista vanhin on nk. porttirakennus, joka on rakennettu 1803. Saarella harjoitetun maanviljelyksen, karjanhoidon ja kalastuksen jäljet ovat vielä havaittavissa sekä rakennuskannassa että entistä sairaalakompleksia ympäröivässä kulttuurimaisemassa, jota leimaavat vanhat puutarhat, peltoaukeat ja niityt. Sairaalan päärakennus on useamman rakennusvaiheen tulosta: vanhin on itäsiiven eteläosan keittiö 1800-luvun alkuvuosilta. Keskiosa on rakennettu 1840- ja 1850-lukujen vaihteessa Turun kaupunginarkkitehti P.J. Gylichin suunnitelmien mukaan, samoin ilmeisesti länsisiipi. Rakennuksia yhdistävät korkeammat siipiosat on rakennettu arkkitehti Jac. Ahrenbergin 1887 laatimin suunnitelmin. Saaristomeren tutkimuslaitoksen tarpeisiin tehty korjaus on valmistunut 1976. Alueen muita rakennuksia ovat mm. pitkä puu- ja vaunuliiteri, lautarakenteinen aitta, entinen hiilivarasto, kivinen makasiini, asuinrakennus, entinen leipomo sekä entisen maatilan rakennusryhmä, korjauspaja, alkuaan puu- ja tiilirakenteinen talli, hirsinen viljamakasiini, entinen maitohuone ja renkitupa, joka on korjattu majoitustiloiksi 1981. Nk. Valkoinen talo, asuinrakennus, on sairaalan maatilan (Fogdebyn) klassistinen päärakennus. Se on muutettu kahdeksi asunnoksi 1981. Fyyri-niminen hirsinen kaksikerroksinen rakennus on suuniteltu alkuaan hospitaalin taloudenhoitajan ja päällysmiehen virkataloksi Intendentinkonttorissa 1826. Rakennuspiirustuksen ovat allekirjoittaneet C. L. Engel ja A.W. A(rppe). Rakennus on kunnostettu viimeksi 1987. Saarella on ollut oma kirkko sairaalan perustamisesta lähtien, nykyinen puukirkko on peräisin 1730-luvulta. Sairastuneita varten kirkkoon tehty erityisjärjestely on harvinaislaatuinen kulttuurihistoriallinen dokumentti. Kirkkosalin länsipää on erotettu korkealla kaiteella spitaalihospitaalin potilaita varten. Suorakaiteen muotoisessa puukirkossa on runkohuonetta matalammat kylkiäiset, jotka avautuvat kirkkosaliin. Sisätilaa kattaa kaareva lautaholvi. Erillistä sakaristoa ei ole, vaan se on lautaseinällä erotettu pohjoispuolen kylkiäisessä. Kirkon sisätila on maalaamaton, hirsiseinät, penkit, lattia iän patinoimat, väriä antavat vain saarnastuoli ja vaatetettu alttari. 1600-luvun kirkonkellot ovat rannalla sijaitsevassa 1960 rakennetussa katoksellisessa pukkitapulissa. Seilin pappila on 1790-luvulta. Säleaidan ympäröimä hautausmaa on kirkon pohjoispuolella. Siellä on sekä valkoiseksi maalattuja puuristejä että valuraudasta ja kivestä tehtyjä hautamuistomerkkejä. Spitaalisten hautausmaan kerrotaan olleen kirkon itäpuolella olevalla niityllä. Seilin saarella toimii nykyään Saaristomeren tutkimuslaitoksen tutkimusasema. Tutkimusaseman kurssitilat ja laboratoriot ovat entisen sairaalan päärakennuksessa ja yhteensä 70 hengen majoitustilat hajallaan eri saaren eri rakennuksissa. Saarelle on 2003 valmistunut kolme kaksikerroksista, puista asuntolarakennusta. Seilin hospitaali ja saari ovat osa valtakunnallisesti arvokasta Airisto - Seili -maisema-aluetta.
Seili oli jo keskiajalta lähtien Ruotsin kruunun hallinnassa oleva saari. Seilin (Själö) kylässä oli 1560-luvun maakirjan mukaan kolme taloa, jotka viljelivät kruunun maita. Myöhemmin tiloista muodostetun Fogdebyn tilan velvollisuuksiin lisättiin Seilin hospitaalin perustamisen jälkeen sairaalan omavaraisuudesta huolehtiminen ruoan ja eläinten rehun suhteen. Sairaalayhdyskunta perustettiin kruunun omistamalle Seilin saarelle 1619, jolloin Kustaa II Adolfin käskykirjeessä määrättiin mm. Turussa hoidettavia spitaalisia varten rakennettavaksi hospitaali syrjäiselle saarelle Turun lähistölle. Leprasairauden hellitettyä Seilin hospitaalin rakennuksiin perustettiin 1785 mielisairaala, joka toimi saarella aina vuoteen 1962 saakka. Valtio luovutti 1964 Seilin hospitaalin Turun yliopistolle, joka perusti sinne Saaristomeren tutkimuslaitoksen. Seilissä on ollut kirkko hospitaalin perustamisesta lähtien. Nykyinen kirkko rakennettiin huonokuntoisen tilalle kesällä 1733 ja sen rakennusmestarina oli talollinen Carl Jakobsson Merimaskun Killaisista. Kirkko on kunnostettu lukuisia kertoja, ikkunat on laajennettu ja varustettu vinoruudukkopuittein vuonna 1906 tehdyssä korjauksessa, jolloin kirkkoon tehtiin myös punaiseksi maalattu ulkovuoraus ja eteläoven yläpuolelle pieni ulkokatos.
Seilin hospitaali
Kallion ala-aste
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Ruutikellari, kasarmin kivijalka)
Eira
Viljo Erkamo: Kuka muistaa "Suomen Nuorison Iskujoukot"?
"Kävelin eteenpäin noin sata metriä, ja siinä se oli, aivn kuin se olisi odottanut minua. Vanha keltainen rintamiestalo, tavallisen puurakentamisen korkein saavutus." (s. 170)
Matti Virtanen käy sissisotaa kiinteistönvälitysmarkkinoilla. Jouksuhaudantie muuttuu unelmaksi omasta talosta ja perheestä. Juoksuhaudantieltä löytyy keltainen rintamamiestalo.
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Gullkrona)
Hietasaaren huvila-alue
Villa Sommarbo
Tampereen Kaleva on yksi yhtenäisimmistä ja laajimmista kaupunginosista, joka on toteutettu toisen maailmansodan jälkeen funktionalismin kaavoitusperiaatteiden mukaisesti. Kalevan kirkko on Suomen uudemman kirkkoarkkitehtuurin monumentaalisin esimerkki. Kalevan alue sijaitsee Tampereen rautatieaseman ja Tammelan kaupungiosan itäpuolella, entisillä Tammelan vainioilla. Ydin on Kalevan puistotien ja Kaupinkadun välillä sijaitseva Liisankallio, jonka asemakaavan on laatinut arkkitehti Elis Kaalamo 1930-luvulla. Sotien jälkeen hyvin toteutuneessa asemakaavassa on painotettu avointa korttelirakennetta sekä luonnonvalon ja puistoalueiden merkitystä. Samat suunnitteluperiaatteet ovat ohjanneet myös pala palalta Liisankallion jatkeeksi sotien jälkeen kaavoitettujen Kalevan ja Kalevanrinteen kaupunginosien rakentamista. Kalevan asuinrakentaminen koostuu lamelli- ja tornitaloista, jotka on rakennettu pääosin 1940-luvun lopulta 1960-luvun alkuun ulottuvalla ajanjaksolla. Kaupunginosan liikehuoneistot on sijoitettu pääosin Kaalamon asemakaavan avaamien uusien pääväylien, Sammonkadun ja Teiskontien leveiden puistokatujen sekä asuntoaluetta rajaavan Kalevan puistotien, varteen. Ensimmäisen rakennusvaiheen keskeisiin alueisiin kuuluvat lisäksi Kaskitien ja Ilmarinkadun varrelle rakennetut lamellitalot. Alkuvaiheen rakennusten suunnittelijoita olivat mm. arkkitehdit Jaakko Tähtinen, Bertel Strömmer, P. Salomaa, Harry W. Schreck ja Alvar Aalto. Liisankalliolla oleva Kalevan kirkko seisoo veistoksellisen vapaasti. Sen ulkoseinät muodostuvat eri kokoisista kuperista ja koverista, vaaleankeltaisella tiilellä verhoilluista betonikouruista, joiden välisissä aukoissa on kapeat ylhäältä alas ulottuvat lähes seinän korkuiset ikkunanauhat. Tasakaton huipulla on pieni ristinmuotoinen kellotorni. Ulkoneva muuri johtaa pääovelle. Seurakuntakeskuksen tilat on sijoitettu kirkon eteläsivulla olevaan sivurakennukseen. Kellarikerroksessa on suuri seurakuntasali ja teknisiä tiloja. Kalevan kirkko kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Kalevan tornien kymmenen tornia on sijoitettu kolmen ryhmiin. Lisäksi kokonaisuuteen kuuluu kaksi matalaa liikerakennusta. Kalevankartanon asuin- ja liikerakennukset sijaitsevat korttelialueen reunoilla jättäen keskelleen pihan. Viiden korkean, rapatun pistetalon ohella kokonaisuuteen liittyy punatiilipintaisia, kapearunkoisia ja pitkiä lamellitaloja. Sampolan rakennus on Kalevan kaupunginosan kärjessä, Kalevan kirkkoon päättyvän aukion laidalla. Tiloissa toimii koulu, työväenopisto ja pihan uudisrakennuksessa kirjasto. Sammonkadun varrella on kolme- ja neljäkerroksinen rakennusosa, joka jakaantuu kahdeksi eri siiveksi. Niiden väliin jää keskusaula, juhlasali ja pääsisäänkäynti. Koulutilat ovat päärakennuksen takana. Siipien väliin on jäänyt alunperin avoin piha, jonka paikalle on rakennettu kirjaston uudisrakennus 2003.
Tampereen väkiluku kasvoi voimakkaasti sotien jälkeen. Kaupungin asutus laajeni itään päin uusilla asuinalueina. Kalevana tunnetulle entiselle Tammelan vainioille rakentuikin 1940-1950-luvulla yksi kaupungin tiheimmin rakennettuja ja asuttuja alueita. Ensimmäisessä vaiheessa mittavin rakennusurakka toteutettiin Kalevan puistotien ja Liisankallion välisellä alueella, jonne nousi kymmeniä uuden rakennustyylin mukaisia torni- ja lamellitaloja. Kalevan asemakaavojen pohjana toimi arkkitehti Brunilan 1922 laatima itäisten alueiden asemakaava. Tätä kaavaa ei koskaan vahvistettu, niinpä ennen sotia kaavoitettu alue päättyi Kalevan puistotiehen. Kaupinkatuun ulottuva Elis Kaalamon itäisten alueiden asemakaava vahvistettiin 1938. Kaupinkadusta itään olevat alueet kaavoitettiin myöhemmin useassa vaiheessa mm. Teiskontien korttelit 1953 ja Sammonkadun 1955. Tiheän asutuksen vastapainoksi alueelle muodostettiin merkittävä Liisan-Kiovan-Keskuspuiston muodostama puistoalue ja katuliikenteen keskeiset akselit Teiskontie ja Sammonkatu rakennettiin leveiksi puistokaduiksi. Kalevan ydinalueen, Liisankallion, rakentaminen pääsi vauhtiin vasta sotien jälkeen. Tiiviiseen sijoitteluun sekä vuokra-asuntojen pieneen kokoon vaikutti asuntopula. Ensimmäisenä Kalevaan valmistuivat Kaskitien lamellitalot. Kalevan tornien rakentaminen alkoi 1949. Arkkitehti Harry W. Schreckin suunnittelemat rakennukset olivat tuolloin Tampereen puolikunnallisen asuntotuotannon suurin hanke. Myöhemmin yksi torni, nk. miljoonatorni, toteutettiin yksityisenä asunto-osakeyhtiönä. Rakennukset valmistuivat 1951-1953 ja 1956. Liisankallion jälkeen kaavoitettiin varsinainen Kalevan alue sekä Kalevanrinne, joiden rakentaminen alkoi 1950-luvun jälkipuoliskolla. Nämä tiiviisti rakennetut asuinalueet suunniteltiin Liisankallion tavoin funktionalististen ihanteiden mukaan. Kalevankartanon suunnittelivat arkkitehdit Dag Englund ja Lauri Silvennoinen, jotka olivat tulleet Tampereen Sosiaalisen Asuntotuotannon järjestämässä arkkitehtuurikilpailussa kolmansiksi. Englundin ja Silvennoisen ehdotus toteutettiin 1956-1960 kilpailun voittaneiden arkkitehtien Viljo Revell ja Eero Eerikäinen hankkeen viivästyttyä. Kalevankartanon jälkeen Lauri Silvennoinen kehitti pistetalojen ja vaakasuuntaisten massojen teemaa Helsingin Pihlajamäen asuntoalueessa (1965). 1960-luvulla saatiin Liisankallion alue pääosin rakennettua; viimeisimpiä hankkeita olivat työväenopiston talo sekä Kalevan kirkko. Vuonna 1958 järjestetyn arkkitehtikilpailun Tampereen työväenopistolle tarkoitetusta Sampolan rakennuksesta voittivat arkkitehdit Timo Penttilä ja Kari Virta. Rakennus valmistui 1962. Arkkitehtien Reima Pietilä ja Raili Paatelainen piirtämä kirkko rakennettiin tiilestä ja liukuvalubetonista 1964-1968. Suunnitelma pohjautui 1959 voittaneeseen kilpailuehdotukseen, joka valittiin jatkokehittelyn pohjaksi 1960. Pietilä suunnitteli kirkkoon myös epäsymmetrisen urkufasadin ja alttariseinällä olevan puuveistoksen Särkynyt ruoko. Ilmarinkadun varrelle rakennettiin 1949-1953 Tampella-yhtiön perustaman asunto-osakeyhtiön neljä tiilipintaista lamellitaloa. Nämä nk. Pekolan talot suunnitteli arkkitehti Alvar Aalto. Viidennen, 1955 valmistuneen samantyyppisen rakennuksen suunnitteli rakennusmestari Oskar Helminen. Vastapäinen lamellitalojen ryhmä rakennettiin alun perin Branderin kenkätehtaan henkilöstöasunnoiksi. Arkkitehti Jaakko Tähtisen suunnitteleman ja vuosina 1949-1953 rakennetun As. Oy Koskentien lamelli- ja pistetalot muodostavat yhtenäisen väljästi rakennetun kokonaisuuden. Puistomaista pihaa leimaavat suuret männyt.
Kalevan kirkko ja kaupunginosa
Torkkelinmäen puutarhakaupunkimainen asuinalue Kallion tiiviin ja tehokkaan kaupunkirakenteen keskellä kuvastaa työväestön asuinympäristöön 1900-luvun alussa kohdistuneitten kaupunkisuunnittelutavoitteiden uudistumista. Saman aikakauden kasvavan ja teollistuvan pääkaupungin työväestön asuinolojen kohentamiseksi rakennettuja uraa uurtavia alueita Helsingissä ovat Vallila ja Käpylä (ks. erilliset kohteet). Torkkelinmäen laella olevaa Torkkelinpuistikkoa ympäröi kaartuva maaston muotoja seuraava katuverkosto, jossa asuintalot ovat kapeitten katujen varrella väljästi tonttien keskellä. Mallipiirustuksiin perustuvat matalat, pääosin yksiöitä ja kaksioita käsittävät klassistiset jyrkkäkattoiset kivitalot on rakennettu 1920-luvun lopulla ja alueen vehreys pohjautuu samanaikaisiin istutussuunnitelmiin. Torkkelinmäkeä kehystää tiivis ja yhtenäinen punatiilitalojen muuri, joka suojaa mäkeä suurten katujen reunustalla. Helsinginkadun varrella korkeat punatiilitalot muodostavat vaikuttavan portin portaikolle, joka kohoaa kadulta rinteessä olevan, 1930 rakennetun oppilaitoksen kautta Torkkelinmäelle.
Kalliossa, Helsingin tärkeimmällä työväestön asuinalueella, asuntojen kysyntä ylitti tarjonnan 1900-luvun alussa. 1910-luvulla Kallion asukasluku lähes kaksinkertaistui, liki nykyiseen määrään. Kallioon vahvistettiin asemakaava 1901. Sen rakennustaiteelliset näkökohdat huomioiviin yksityiskohtiin vaikutti arkkitehti Gustaf Nyström sekä samanaikainen vilkas keskustelu Töölön asemakaavasta, jonka suunnittelussa maastonmuodot ja vaihtelevat katunäkymät olivat lähtökohtia. Kallion kaavan pohjalta syntyivät maailmansotien välisenä kiivaan rakentamisen aikana kaupunginosan kiviset, tiiviisti ja tehokkaasti rakennetut umpikorttelit suoraviivaisten katujen varsille. Asuntopolitiikan ja -pulan epäkohdista keskusteltiin vilkkaasti 1910-1920-luvuilla. Helsingin yleishyödyllisen ja kunnallisen asuntotuotannon suunnitteluun ja toteutukseen haettiin vaihtoehtoja. Kallion suuria tontteja ja kallioiseen maastoon tehtyä suureellista katuverkostoa kritisoitiin. Ahtaista asuinoloista pyrittiin eroon rakentamalla kivikaupungin ulkopuolelle vehreitä esikaupunkialueita monilapsisten työläisperheitten tarpeisiin. Kallion keskellä sijaitsevan Torkkelinmäen tehokas kaava jäi toteutumatta vaivalloisen maaston ja kalliiden toteutuskustannusten takia. Torkkelinmäen puutarhakaupunkimaisen asemakaavamuutoksen laati asemakaava-arkkitehti Bertel Jung apunaan arkkitehti Birger Brunila. Kaava vahvistettiin 1914. Torkkelinmäen esikuvaksi mainittiin Eiran huvilakaupungin asemakaava, jossa kapeat kadut myötäilevät maastoa ja matalat asuinrakennukset ovat erillistaloja. Torkkelinmäen tonttien myynnin yhteydessä edellytettiin julkisivusuunnitelmissa käytettäväksi julkisivupiirustusten tarkastustoimikunnan vahvistamia julkisivukaavioita. Suurimman osan mäellä olevista rakennuksista suunnitteli arkkitehti Jalmari Peltonen. Asuinkortteleiden istutussuunnitelman laati Elisabeth Koch, joka jo varhain sovelsi englantilaisia puutarhasuunnittelun ideoita Suomessa. Torkkelinmäkeen liittyvät Helsinginkadun ja Fleminginkadun kivitalot ovat useiden suunnittelijoiden käsialaa tiettävästi julkisivukaavioiden pohjalta. Helsinginkadun punatiilitalojen välistä nousevien portaiden päässä, Torkkelinmäen rinteessä on 1930 rakennettu kansalaiskorkeakoulu. Koulu perustettiin itsenäisyyden ajan alussa lahjakkaille nuorille, joilla ei ollut oppikoulu- ja ylioppilastaustaa. Kaupunki luovutti tontin ja arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnittelemassa Yhteiskunnallisessa Korkeakoulussa aloitettiin opetus 1930. Rakennus otettiin myöhemmin yliopiston käyttöön ja arkkitehti Olof Hansson suunnitteli 1966 tehdyn korjauksen.
Torkkelinmäen asuinalue
Partala, Miika
Ymmärsit kerran vaan kuitenkaan ei riittänyt tie joka faijaskin vei... Kuin Juudas vain katsoit meitä - kyynelees kuin muovispray'tä! Me marssittiin ohitsesi, miehinesi horjuit Adloniin...
start time description
alkuajan tarkennus
Innanen, Martti
Viktor Kärpän toimisto
Korson rautatieasema on yksi 1862 liikenteelle avatun Helsinki – Hämeenlinna radan myöhemmin liikenteelle avatuista asemista. Pieni ja tyypillinen asemakokonaisuus on rakentunut rautatierakentamiselle ominaisesti vaiheittain. Korson asemalla on 1910-luvun puisen asemarakennuksen lisäksi korkean kallion reunalla sijaitseva, rakentamisajalleen tyypillinen asuinkasarmi vuodelta 1901 ja talousrakennus. Puistomaisen asema-alueen ympärille on muotoutunut taajama.
Vuonna 1862 avatun Helsinki – Hämeenlinna rataosuuden Korson pysäkki rakennettiin 1889. Tuolloin Tuusulan maalaiskuntaan kuuluneen Korson asutuksen tiivistyminen alkoi pysäkin rakentamisesta. Korso oli seisake aina 1910-luvulle asti, jolloin sen luokitus muuttui ja se sai uuden asemarakennuksen. Asema rakennettiin 1918 Thure Hellströmin Seinäjoen-Kristiinankaupungin-Kaskisten –rataa varten laatimien V luokan aseman tyyppipiirustusten pohjalta. Asuinkasarmi oli valmistunut 1901 Bruno Granholmin suunnittelemana. Asuinkasarmia kunnostettiin 1999.
Korson rautatieasema
Ferdinand Salokankaan jälleenrakennusajan arkkitehtuuri Rovaniemellä (Rovaniemen paloasema)
Geisler, W.
Pitäjänmäen liiketalo
Pedersören keskiaikainen, mutta 1780-luvulla laajennettu kirkko kuuluu kustavilaisen kiviarkkitehtuurin merkittävimpiin rakennuksiin Suomessa. Kirkko ympäristöineen on ollut laajan keskiaikaisen suurpitäjän keskus. Pohjakaavaltaan tasavartisen kivikirkon länsipäässä on korkeahuippuinen torni. Itäpäässä on runkohuoneen korkuinen doorilainen portiikki. Ikkunat ja muut oviaukot sekä ulkokulmat on korostettu rustiikkirappauksella. Sakaristo on itä- ja pohjoisristien välissä. Sisätilaa kattaa yhtenäinen lautaholvi, ja seinät on jäsennöity pilastereilla ja triglyfein varustelulla palkistolla. Alttari kaiteineen on lounaiskulmassa sekä saarnastuoli sitä vastapäätä koilliskulmassa. Käynti saarnastuoliin on suoraan sakaristosta. Pohjalaistyyppisen kellotapulin pohjakerros on kivestä. Se on rakennettu Thomas Rijfin ja Matti Hongan johdolla 1769-1775. Tapulin kelloista yksi on vuodelta 1488. Todennäköisesti Tallinnassa valettu kello on alkuaan ollut Turun tuomiokirkossa, josta Jacob de la Gardie on hankkinut sen 1615 ja lahjoittanut läänityksenään olleen Pedersören kirkolle. Kirkkotarhan kiviaidan koilliskulmassa oleva kahdeksankulmainen luuhuone on tehty Thomas Rijfin johdolla 1775. Kirkkorannan vanha kyläasutus sijaitsee Pietarsaaren maaseurakunnan kirkon ohi kulkevan maantien vastakkaisella puolella. Kylä on säilyttänyt tiiviin vanhan luonteensa uudisrakentamisesta huolimatta. Alueella on säilynyt merkittävä ryhmä kirkkotupia, jotka vielä 1900-luvun alussa olivat yleisiä kirkkomatkojen tukikohtia kirkkorakennusten tuntumassa. Kirkkotuvista vanhimmat ovat 1700-luvun puolivälistä. Saaristolaisten venekuntien kivilaiturien jäänteitä on jäljellä rannassa. Kirkkoaukion laidalla on pitäjän vanha lainajyvästö sekä hirsinen käräjätupa.
Pedersören kirkon runkona oleva keskiaikainen kirkko oli kulmaprofiloitujen pilasterin varaan holvattu yksilaivainen länsitornillinen harmaakivikirkko. Tornin paanupeitteisen korkean huipun esikuvana lienee ollut Tukholman suurkirkon vastaavanlainen 1490-luvulla tehty tornin pääte. Kirkko laajennettiin ristikirkoksi 1787-1795 Jacob Rijfin johdolla. Kirkontornin huippu tuhoutui tulipalossa 1985, jolloin myös sisätila koki pahoja vaurioita. Kirkko korjattiin arkkitehti Erik Kråkströmin suunnitelmien mukaan.
Pedersören kirkko ja Kirkkoranta
Bristol
"Toini Muonan kadulla ohitamme parvekkeella istuvan puolipukeisen pariskunnan, joka juo olutta. Mies heilauttaa kättä ja vastaan, luulen ainakin tuntevani hänet. Kotitalon alaovella vastaan lehahtaa lämmintä ilmaa. Lasi on materiaali, jonka ansiosta rappu on kesällä kuin hautomo." (S.18.)
'Väljä piha ja pehmeän lumen muotoilemat puut ympäröivät kerrostaloa Munkkiniemenrannassa. Näkymä merelle oli hieno, kun sininen valo yhtyi horisonttiin. Rannan pehmeät lumikinokset reunustivat postikorttimaisemaa.' (s.60)
Susanna 'Susi' Teräsvuo ja Kari Lemmetyinen saavat keikan Munkkiniemenrantaan.
Kataja, Ria
Koulu C55
Helsingin kaupunki rakensi Suomenlinnaan uuden kansakoulun vuonna 1959. Koulunkäynti ehdittiin vielä syyskuussa aloittaa vanhassa, Venäjän vallan ajalta periytyvässä koulurakennuksessa C 9, josta sitten marraskuussa siirryttiin uuteen koulutaloon. Koulu rakennettiin Kurttiinitalosta koilliseen linnoitusrintaman ulkopuolelle. Alueella oli vanhastaan varastoja ja verstaita: esimerkiksi 1920-luvulla vajoja, likakaivo ja RT 1:n korjauspaja. Uuden kansakoulutalon suunnitteli arkkitehti Aarne Ervi. Sivukäytävällisessä rakennuksessa on neljä luokkahuonetta, keittiö, voimistelusali pukutiloineen ja vahtimestarin asunto. Koulutalossa toimii edelleen kuusiluokkainen, neliopettajainen peruskoulun ala-aste. Vuonna 1993 parannettiin luokkien äänieristystä ja tehtiin pintaremonttia. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. Valo, Aarre, 1994. Suullinen tiedonanto. Kuva: MV SL Valokuva.
"Ulla-täti antaa hänelle joululahjaksi Spoon River -antologian, ja heti joulunpyhien jälkeen hän menee muistilehtiöineen Malmille. Kohmettuneista sormistaan huolimatta hän tekee muistiinpanoja hautakirjoituksista pimeän tuloon saakka." (s. 143)
Ala-Malmin tori
Pastori Jussilainen -näytelmän esityspaikka.
Iso-Röyhiössä on säilynyt tiivis kylätontti, johon liittyy poikkeuksellisen laaja tienvarren mökkiasutus. Iso-Röyhiön kylän alue on Itä-Ikaalisten vanhinta asutusmaisemaa ja siellä on ollut asutusta jo rautakaudella. Iso-Röyhiön kylän luoteispuolella on rautakautinen kalmisto ja eteläpuolella Majoosselän rannalla kohoaa Arasalon muinainen linnavuori, jonka laella on havaittavissa kivivallien jäännöksiä. Iso-Röyhiön kylä on rakentunut tyypilliseen hämäläiseen tapaan ryhmäkyläksi. Kylärakenteeltaan se on seudun parhaiten säilyneitä. Talot ovat tiiviinä rykelmänä kyläraitin varrella Kyrösjärven rannalla. Kyläraitin ja maantien risteyksessä on säilynyt vanha kaupparakennus. Iso-Iitun tilan asuinrakennukset 1800-luvun lopulta ovat hyvin säilyneitä. Lisäksi tilalla on harmaakivinen navetta, vanha puotirakennus sekä kolme aittaa. Pentin tilalla on kaksi punamullattua asuinrakennusta, joista toisessa on koristeellinen umpikuisti, sekä kivinavetta ja suuri hirsinen viljamakasiini. Kylän pohjoisosassa, Luhalahdentien varrella, on poikkeuksellisen paljon entisiä mäkitupalaisten asumuksia.
Iso-Röyhiön kylän kaupparakennus valmistui 1800-luvun lopulla. Iso-Iitun asuinrakennukset valmistuivat 1871 ja 1895, navetta 1900-luvun alussa. Tilan aitoista vanhin valmistui 1760-luvulla. Pentin asuinrakennukset valmistuivat 1860, kivinavetta 1897 ja viljamakasiini 1870.
Iso-Röyhiön kylä
Elokuva on valmistunut vuonna 1939. Perustuu Verna Kankaan romaaniin.
Puotilan metroasema
"Vietin täällä lapsena paljon aikaani setäni ja tätini luona. Asuin Kalliossa ja kesäisin 'stadin friidu' tuli tänne landelle. Bussimatka kesti toista tuntia, Kulosaaressakin oli pitkälle 50-luvulle asti vielä puusilta, Kirsti (Lavasto) muistelee." (s. 66)
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: Laivatokka
Rautalammin suurtilat (Karjala)
Nato
Lallukan taiteilijakoti
Vironkadulla vastaanottoa pitävä Suomen ensimmäinen naislääkäri Rosina Heikel haetaan paikalle, kun apua tarvitsevat Anna Ahlstedt ja Miinan Viaporin kapinassa haavoittunut sulhanen.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Itäinen Pihlajasaari)
Lipponen, Tapio
Esplanadi
Korkeavuorenkatu 19
Helsinginkatu
Jurmu, Hannu (T)
Lähetyskirkko
Tuomari Nurmio
"Mä dallaan läpi koko Kallion/ ajan pummilla sporalla hetken/ smurffit tekee siitä lyhyen retken/ Kallio/ Kallio/ Kallio/ Mä painan läpi koko Kallion/ tsekkaan spurgujen Karhupuiston/ ja venaan leipäjonon kulmalla/ bingo kutsuu mua fiiliksellä julmalla/ Mä pusken tieni läpi Kallion/ painan Alkoon ja suoraan ohi jonon/ entiset karjut murhaa mut takana/ mä haluun vaan mun shampanjan/ niillon kai joku kampanja/ että takasin kommunistit/ eläköön nistit/ vittuun demarit/ bemarit ei sovi Flemarin skeneen ja sitä rataa/ joo...Kallio, se aito suomalainen helmi/..."
Lipponen, Paavo
'Valtaisan urakan uuvuttamana jäin vetämään henkeä Karhupuiston taksitolpan viereen ja tunsin huojuvani tuulessa. Pysyin kuitenkin yhä tolpillani ja nojasin kyynärpäilläni puiston harmaaseen kiviaitaan, joka oli yllättävän viileä kuumana kesäiltanakin. Kun sitä vasten painoi otsansa, pystyi ajattelemaan selkeästi muutaman sekunnin, tai ainakin siltä tuntui.' (s.204)
Aaron hoipertelee raikkaaseen kesäiltaan Karhupuiston laidalla sijaitsevasta baarista.
"Missä täällä on muuten lähin?" Hannele oli kysäissyt. "Mikä lähin?" "Kirjasto." "Tuolla... tuota... Punavuoressa", Mikael oli heittänyt umpimähkään. Hannele oli vilkaissut miestä hitaanlaisesti, mutta ei ollut viitsinyt huomauttaa, että hänen tietääkseen kyseinen kirjasto oli lopetettu jo aikoja sitten ja vieläpä melkoisen kohun saattelemana.
Mikael selitteli käyttävänsä kirjastoa, lainaavansa sieltä uusimmat ja parhaat kirjat päältä. Hän toteaa myös kirjaston olevan hieno laitos.
Kirjassa kuvattu köyhäinhoidon kanslia sijaitsi ainakin jonkin aikaa Vallilan työväentalolla.
Snappertunan kirkonkylän Raaseporinjoen laaksoa reunustavan kumpuilevan maiseman keskipisteenä oleva kirkko kuuluu maamme vanhimpiin ristikirkkoihin ja kirkonmäki pappiloineen on parhaiten säilyneitä kirkollisia ympäristöjä Suomessa. Snappertunan kirkonkylän maisema ja rakennuskanta on säilynyt poikkeuksellisen hyvin 1900-luvun alun asussa. Joen varressa Raaseporin linnasta yläjuoksulle päin oleva kirkonkylä on rakentunut usealle mäenkumpareelle, korkeimmalla kohdalla sijaitsevan 1680-luvulla rakennetun kappelikirkon ympärille. Kirkon ja tapulin lisäksi kirkonkylän rakennuskanta muodostuu pappilan 1800-luvun rakennuksista, laina- ja pitäjänmakasiineista, pitäjäntuvasta, pitäjän vanhimmasta kansakoulusta, vanhainkodista ja seurantalosta sekä kirkonkylän laidassa sijaitsevasta kotiseutumuseosta. Rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta. Korkeaseinäisessä empirelaudoitetussa ristikirkossa on suhteellisen loiva paanukatto. Kirkkosalissa on ristikeskuksessa välikattokupoli. Länsi- ja pohjoislehterin kaiteissa on Gustaf Graanin 1700-luvun alussa tekemät maalaukset, länsilehterissä apostolit ja pohjoislehterissä Neitsyt Marian kuvan vierelle sijoitetut puhtaan uskon esitaistelijat, tsekki Johan Hus ja firenzeläinen Savonarola sekä reformaattorit Luther ja Melanchthon. Ristiinnaulittua esittävä alttaritaulu on vuodelta 1841. 9-äänikertaiset urut ovat tallinnalaisen urkurakentaja Gustav Norrmanin tekemät 1884. Lounaissuomalaista tapulityyppiä edustava sipulikupolinen kellotapuli on rakennettu 1776 Fagervikin ruukin rakennusmestari Anders Takolanderin johdolla. Kirkonmäellä oleva makasiini on paikalla olleen vanhemman tapulin pohjakerros. Kirkkotarhan lounaiskulmassa on eversti Robert Montgomeryn rakennuttama hautakappeli vuodelta 1778.
Snappertuna muodostettiin kappeliseurakunnaksi Karjaan seurakunnasta 1688. Kappeliseurakunta itsenäistyi 1928, vuodesta 1977 se on kuulunut Tammisaareen. Vuonna 1689 rakennettu ristikirkko korotettiin 1797 7-8 hirsikerralla ja varustettiin lautaholvilla. Pohjoisen ja itäisen ristivarren väliseen kulmaukseen rakennettiin uusi pulpettikattoinen sakaristo. 1860-luvulla kirkko sai nykyisen empiretyylisen ulkovuorauksen ja eteisrakennukset. Kirkkosali on 2000–2001 tehdyn, arkkitehti Ulla Raholan suunnitteleman restauroinnin mukaisessa asussa. Snappertunan pappila oli pitkään kappalaisen virkatalona. Pappila ja suurin osa sitä ympäröivistä talousrakennuksista on peräisin 1830- ja 1840-luvuilta. Pitäjäntupa on rakennettu 1844 ja se on toiminut seurakuntakotina 1920-luvulta alkaen. Snappertunan vanha, ennen 1780-lukua rakennettu lainamakasiini sijaitsee pappilan aittarivistössä. Uusi pitäjänmakasiini rakennettiin 1806 kirkonkylän pohjoispuolelle. Snappertunan kotiseutumuseo sijaitsee kirkonkylän laidassa. Museoalueelle on koottu 1930-luvun alusta lähtien talonpoikaisia rakennuksia eri puolilta pitäjää.
Snappertunan kirkonkylä
Kuinka paljon Helsingissä on katuosoitteita? Helsingin kaupungin kiinteistöviraston kaupunkimittausosastolta annettiin luvuksi 40 400. Luku on laskettu talonumeroiden tarkkuudella, pois on jätetty kirjaimet A, B.C jne.
Malminkartanon tila
Sinebryhoff, Nikolai Petrovitsh
Renvall, Pentti
Kuhmoisten sahan lahti
Mamma Rosa, ravintola
Björkholmin luotsiasema
Toini Muonan katu
Kauppatorin rannassa oleva kolera-allas. Sen historia ja synty? Satama-altaat rakennettiin 1800-luvun alkupuolella. Nykyisen Kauppatorin kohdalla oli Kaupunginlahti mutaisine rantoineen, rantavajoineen ja pienine pistolaitureineen. Rantaa pitkin kulki nykyisen Kauppatorin laitaa Eteläinen Rantakatu. Yhtäjaksoisen laiturin aikaansaamiseksi oli rantaviivaa veden mataluuuden takia siirrettävä huomattavasti ulommaksi. Alkoi vuosia kestänyt täyttämistyö. Soutu- ja purjeveneitä ja pieniä höyrypursia varten rakennettiin kolme allasta. Keisarillisen linnan (nykyisen Presidentinlinnan) edustalla olevaa allasta käytettiin etupäässä Viaporiin suuntautuvaan liikenteeseen. Sataman tätä kohtaa nimitettiin Linnanlaituriksi. Kaikkein eteläisimpään osaan rakennettiin suurempi allas höyrypursille ja jaaloille. Sataman luoteisnurkkaan sijoitettiin niin sanottu Kala-allas. Altaan nimi oli asiakirjoissa Stadsfiskarens båthamn eli kaupungin kalastajain venesatama, Fiskarhamnen eli kalastajasatama sekä sitten 1800-luvun lopusta alkaen kansanomaisena nimityksenä Kolerabassängen - Kolera-allas. Nimitys tulee kirjaimellisesti kolerasta. Eräs kippari kuoli koleraan Helsingissä vuonna 1893 syysmarkkinoiden aikaan. Kuolleen kipparin venettä pidettiin karanteenissa altaassa, ja allasta vartioitiinkin jonkin aikaa, koska veneen pelättiin saastuttaneen altaan veden. 1800-luvun lopulla Kalastajasataman ja koko Eteläsataman vesi oli viemäreiden pilaamaa. Kauppatorin tienoilla vilisi rottia. Likaa ja tuoksuja tuli myös Katajanokan pohjoisrannan jätelaiturista. Kaupungin ulkokäymälöiden tuotteita lastattiin laiturilla proomuihin, jotka kuljettivat ne maaseudun peltojen lannoitteeksi. Väitettiin myös, että jätekuskit yön hiljaisuudessa tyhjensivät lastinsa suoraan veteen. Tätä väitettiin jopa eräänlaiseksi hajumielenosoitukseksi kenraalikuvernööri Bobrikovin politiikkaa vastaan. Kolera-altaaseen nykyään liittyviä traditioita on esimerkiksi Suomen epätieteellisen seuran Jaakonpäivän kivenheitto. Altaaseen on heitetty syväjäätynyt kivi, silitysrauta, kosminen meteoriitti, puinen mukulakivi, riimukiven puolikas, laavakivi Etnasta, Volgan mutkan kivi ja vuolukivi. Ylenaikaisen ohjelmassa kerrottiin myös aprillipilasta joitakin vuosia sitten. Toimittaja Olli Ihamäki oli ilmoittanut lohien nousseen kolera-altaaseen, ja kaupunkilaiset innostuivatkin saapumaan Kauppatorille onkineen. Lähteet: Helsingin kadunnimet. 1981 Toppari, Kirsti: Vanha kauppahalli. Helsingin sanomat, 1979 Alho, Asmo: Helsinki ennen meitä : vanhojen kuvien kertomaa. Otava, 1962
Suominen, Tapio
luontiaika
time of creation
Pohjois-Karjalan hovit (Hovilai)
Hopeasalmentie
Kirjassa on luku "Läheinen etäinen Säätytalo".
Kulosaaren kartano
Nyberg, Frans
Arkkitehtipariskunta Alvar ja Aino Aallon itselleen suunnittelema Munkkiniemen Riihitien talo on kokonaisuudessaan, sisustuksineen ja ympäristöineen, oivallinen esimerkki modernismin tulosta maamme rakennus- ja sisustustaiteeseen. Asuin- ja työskentelytilat käsittävä rakennus kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Tiilimäkeen Aalto on suunnitellut laajenevalle arkkitehtitoimistolleen työtilat, ateljeepuitteet rakennustaiteen luomistyölle. Kodikas ja intiimi Riihitien talo on vuodelta 1935. Pohjakerroksessa olevat olohuone, ruokailutila ja niihin välittömästi liittyvä toimistosiipi muodostavat rakennuksen keskeisen sisätilakokonaisuuden, joka avautuu suojaisalle ja aurinkoiselle pihalle. Toisessa kerroksessa ovat makuuhuoneet ja terassi. Tasakattoiseen rakennukseen on käytetty yksinkertaisia materiaaleja. Ulkoarkkitehtuuria leimaavat vuorottelevat tummat pystypaneelipinnat ja valkoiset slammatut tiiliseinät. Kadun puolelle talo on suljettu. Tonttia ympäröivät tiili- ja puuaidat. Alvar Aallon 1950-luvun puolivälissä rakennettu ateljee- ja toimistorakennus sijaitsee myös Munkkiniemessä, osoitteessa Tiilimäki 20. Aallon omien sanojen mukaan ateljee on välttämättömyys, koska rakennustaidetta ei voi syntyä konttorimaisessa toimistossa. Aalto kirjoittaa Arkkitehti-lehdessä 1959: "Ateljeerirakennus kääntää selkänsä kadulle melkein orientaalisella tavalla ja avautuu sen sijaan intiimiin keskuspuutarhaan, joka amfiteatraalisesti nousten samalla toimii luentosalina." Sisäpihaa rajaavat kaarevaseinäinen yksityisateljee ja toimiston suoraseinäinen piirustussali.
Alvar ja Aino Aallon Riihitien talo suunniteltiin ja rakennettiin vuosina 1935-1936 Aallon perheen asunnoksi ja toimistoksi. Talo oli Aallon perheen pysyvä koti, jossa molemmat puolisot asuivat kuolemaansa asti, Alvar Aalto 40 vuotta vuoteen 1976 asti. Aallon arkkitehtitoimisto toimi rakennuksessa vuoteen 1955, jolloin uusi toimistorakennus valmistui vähän matkan päähän Tiilimäkeen. Pian Aallon toisen vaimon Elissa Aallon kuoltua 1994 Riihitien asuintalo siirtyi Alvar Aalto Säätiön omistukseen. Talo peruskorjattiin vuosina 2000-2002 arkkitehti Tapani Mustosen suunnitelmien mukaan. Vuodesta 2002 alkaen talo on toiminut kotimuseona. Tiilimäen arkkitehtitoimiston Alvar Aalto suunnitteli kun toimisto 1950-luvun suurten toimeksiantojen takia tarvitsi lisää työtilaa. Rakennus laajentui U:n muotoiseksi 1962-1963, kun sisäpihan muurin taakse rakennettiin henkilökunnan ruokasali ja toisen kerroksen toimistohuone. Arkkitehtitoimisto jatkoi rakennuksessa Aallon kuoleman jälkeen Aallon vaimon, arkkitehti Elissa Aallon johdolla 1976-1994. Alvar Aalto Säätiön haltuun rakennus siirtyi 1984. Rakennus restauroitiin 2000-luvun alussa. Rakennuksessa toimivat Alvar Aalto -säätiö, Alvar Aalto -museon rakennusperintöosasto ja Alvar Aalto Akatemia.
Alvar Aallon oma talo ja arkkitehtitoimisto (Riihitie)
Suomenlinnan kirkko /Aleksanteri Nevskin katedraali
"Apollonkadulta Lallukkaan tultaessa (toinen sisäänkäynti on Hesperiankadun puolelta) käännytään ovesta vasemmalle ja kerrosta alempana on juhlasalin eteinen, jossa on vaatenaulakot, puhelinkoppi ja ovet naisten- ja miestenhuoneisiin. Heti pääoven sisäpuolelta laskeutuvat leveät portaat alas juhlasaliin, jonka permanto on kiiltäväksi vahattua tammiparkettia. Sali ei ole suuren suuri, mutta se on korkea. Ovea vastapäätä on muutama kapea ikkuna. Ikkunalaudoilla on veistoksia, seinät ovat täynnä tauluja. Salissa on pieniä pöytiä ja tuoleja ja seinustoja kiertävät kiinteät puupenkit. Oikealla on minimaalisen pieni näyttämö sivuun vedettyine verhoineen ja flyygeleineen." (S. 13.)
Mainos-Television sarjanäytelmän 'Matti ja Maija' harjoitukset pidetään Lallukan taiteilijakodin juhlasalissa. Murhatutkimuksiin johtanut kuolemantapaus tapahtuu Lallukassa.
Sjöberg, Tom
Vallilan siirtolapuutarha
fences
aidat
staket
Lappfors on yksi Ähtävänjokivarren varhain asutetuista maanviljelykylistä Pohjanmaan rannikon ja sisämaan rajalla. Kylän rakennuskantaan kuuluu useita kaksi- ja puolitoistakerroksisia pohjalaistaloja. Lappforsin kylässä Ähtävänjoen varren viljelymaisemassa on säilynyt kylätien varteen sijoittunutta perinteistä talonpoikaista asutusta. Ryhmäkylä on säilyttänyt rakenteensa poikkeuksellisen hyvin. Se sijaitsee suomenkieliseen asutukseen kuuluvan Evijärven rajalla. Ainakin 1500-luvulta asti asuttu Lappfors on yksi Pedersören pienimmistä kylistä. Sen vanhin rakennuskanta periytyy 1700- ja 1800-luvulta. Smedantien varressa on Signegården, 1700-luvun puolivälissä rakennettu, 1851 laajennettu ja 1870 kaksikerroksiseksi korotettu talo, joka on toiminut 1800-luvun lopulta kauppana. Över-Nederlappfors Byaråd r.f. on ostanut talon 1998 ja kunnostanut sen ravintolakäyttöön. Ylempänä Ähtävänjoen varrella sijaitsee Heiden tila (Heidegård), jonka vanhimmat rakennukset ovat 1800-luvulta.
Pedersören asutus vakiintui keskiajalla, tiettävästi samanaikaisesti Sidebystä Kokkolaan asettuneen rannikkoasutuksen kanssa. Seurakunnallisesti alue järjestäytyi, kun Pedersöre seurakunta perustettiin 1200-luvun puolivälin paikkeilla. Ähtävänjoen varrella sijaitseva Lappfors oli huomattava tervan ja puutavaran tuottaja. Isojako suoritettiin Lappforsissa 1786-1789, ja tuolloin kylässä oli viisi taloa.
Lappforsin kyläasutus ja Heiden taloryhmä (Lappfors)
Karjaan Pyhän Katariinan kivikirkko kirkkotarhoineen ja kellotapuleineen on hyvin säilynyt keskiaikaisen emäseurakunnan kirkkoympäristö. Pappila on ollut nykyisellä paikallaan kirkon lähettyvillä 1400-luvun alusta alkaen. Karjaan kirkko sijaitsee Kyrksjön eteläpäässä läheisine, järven itärannan mäellä sijaitsevine pappiloineen. Kirkon vieressä on hirsinen pitäjäntupa 1800-luvun lopulta. Kirkko on muodoltaan tyypillinen eteläsuomalainen hallikirkko. Kirkkosali on kolmilaivainen ja viisitraveinen, keskilaivassa on tähtiholvit, sivulaivoissa yksinkertaiset ristiholvit. Seinien kalkkimaalauksina on vihkiristien yhteydessä credo-sarja, jossa kaksitoista apostolia ja profeettaa pitävät käsissään tekstinauhoja. Keskiaikaisia veistoksia ovat krusifiksi, Pyhä Birgitta, Pyhä Lauri, Pyhä Olavi ja seisova Kristus. Barokkityylinen saarnastuoli on lahjoitettu 1703. Suurvalta-ajasta kertoo viisi hautajaisvaakunaa. Kirkon kiinteä sisustus on 1900-luvun vaihteesta. Lounais-suomalaista tyyppiä oleva sipulikupoliin päättyvä kellotapuli valmistui 1768 ja se on rakennettu rakennusmestari Anders Takolanderin johdolla. Kivinen pohjakerros on keskiaikainen ja toiminut kymmenysaittana. Tapulissa on edelleen käytössä kaksi keskiaikaista kirkonkelloa. Kiviaidan ympäröimään kirkkotarhaan johtaa eteläpuolella 1798 muurattu porttirakennus. Järven puolella oleva porttirakennus on keskiaikainen ja se on ollut vesitse kirkkoon saapuneiden porttina. Kiviaita valmistui 1760-luvulla ja kirkkotarhaa käytettiin aikaisemmin hautausmaana. Puistomaisella Pappilanmäellä oleva pappila on tyypillinen kustavilaisen kauden mansardikattoinen keskeissalirakennus, joka on valmistunut 1785-1791. Sen nykyasuun vaikuttavat 1900-luvun alkupuolella tehdyt matalat siipirakennukset. Pihapiirissä on jäljellä toinen asuinrakennus ja vilja-aitta 1800-luvun vaihteesta. Pitäjäntupa on rakennettu 1876. Kirkon ja pappilan väliin on rakennettu 2000-luvulla uusi hautausmaa, joka rakenteineen on merkittävästi muuttanut avointa, rakentamatonta maisemakuvaa. Karjaan kirkko ja pappila ovat osa laajempaa Mustionjokilaakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Karjaa kuuluu läntisen Uudenmaan vanhoihin seurakuntiin ja mainitaan asiakirjalähteissä ensimmäisen kerran 1326. Kirkon vanhin osa on sakaristo, holvit kuuluvat runkohuoneen kanssa samaan 1400-luvun jälkipuolelle ajoitettavaan rakennusvaiheeseen. Ikkunat laajennettiin ja kirkon sisustus uudistettiin 1700- ja 1800- lukujen vaihteessa. 1900-luvun alussa sisustus uudistettiin toistamiseen. Keskiaikaiset maalaukset restauroitiin 1935-1937. Arkkitehti Lars Rejströmin suunnitelmien mukaan kirkkoa korjattiin 1978-1979, jolloin myös keskiaikaiset maalaukset konservoitiin. Kirkonmäki toimi markkinapaikkana aina 1790-luvun loppupuolelle, jonka jälkeen markkinat siirrettin Landsbron kentälle. Maisemaan kuuluneet kirkkotallit on purettu.
Karjaan kirkko ja pappila
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Taljasuvanto)
"Viisi ilmansuuntaa seuraa Davin katsetta siinä missä hän seisoo ja näkee elokuvateatteri Meranon sammuvan valomainoksen ja pilvet, jotka sysäävät kaupunkia eteenpäin kuin se olisi valtava raitiovaunu, jonka metallinmaku tuntuu Davin huulilla." (s. 173)
museolaiva
museum ship
Koivula, Reino
Milloin Helsingin kirjastoissa on seuraavan kerran sakoton vanhentuneiden lainojen palautusaika? Tätä sakotonta lainauspäivää on käytetty hyväksi eli jotkut pitivät lainoja vuodenkin odotellen syntien päästöä. Nykyään Helsingin kaupunginkirjasto käyttää perintätoimistoa, mikä tarkoittaa sitä, että yli 60 päivää erääntyneet lainat menevät perintään. Lainan päivänä 8.2. on erilaisia tapahtumia kirjastokohtaisesti esimerkiksi maksuttomia varauksia ja isompia poistomyyntejä, mutta tällä hetkellä ei suunnitella sakotonta päivää.
Ruissalo on yksi Pohjoismaiden varhaisista 1800-luvulla kaupunkien lähialueille syntyneistä huvila-alueista. Ruissalossa on erittäin edustavaa eri-ikäistä huvila-arkkitehtuuria. Ruissalo on Hangon Itäisen Kylpyläpuiston ohella Suomen edustavin esimerkki 1800-luvun lopun suurhuvila-alueesta. Ruissalon maisemaa luonnehtivat saaren alavammilla alueilla olevat avoimet viljely- ja virkistysalueet sekä jalopuumetsiköt ja kalliomänniköt. Saaren rakennetussa ympäristössä heijastuvat historialliset vaiheet 1500-luvun kuninkaan latokartanosta ja metsästyspuistosta, 1800-luvun vauraan porvariston kesänviettopaikasta suurhuviloineen, rationaallisesta 1900-luvun alkupuolen vapaa-ajanasumisesta aina 1950-luvulla alkaneeseen saaren suunnitelmalliseen julkisen virkistyskäytön kehittämiseen. Ruissalon vanhimmat huvilat ovat kartanomaisia empirerakennuksia. Arkkitehti G.Th. Chiewitzin 1850-luvulla suunnittelemien Villa Hagan ja Villa Roman mallipiirustukset levisivät myös muihin Pohjoismaihin. 1800-luvun lopun yltiökoristeellista vaihetta edustavat mm. Villa Gustafberg, Villa Marjaniemi ja Villa Erstavik. Ruissalossa on nähtävissä myös rationaalisen vapaa-ajanasumisen vaiheita. Tyylimuutosten kehityskaari huipentuu arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelemassa funktionalistisessa Villa Warenissa. Huviloiden puistoistutukset täydentävät saaren tammilehtojen ja pähkinäpensasmetsiköiden luomaa viherympäristöä. Huvila-asutuksen lisäksi saarella on kaupunkilaisten vapaa-ajanviettoon liittyviä alueita kuten Kansanpuisto, viljelyksiä ja Turun yliopiston kasvitieteellinen puutarha, golfkenttä, pienvenesatama, telakka-alue, opastuskeskus matkailualue ja kylpylähotelli. Suomen sodan ja Krimin sodan aikana saarelle on rakennettu myös puolustusvarustuksia. Ruissalo on osa valtakunnallisesti arvokasta Ruissalon-Hirvensalon maisema-aluetta. Alueen maiseman arvot perustuvat monipuoliseen rannikon ja saariston luontoon, vanhaan huvilakulttuuriin ja viljelymaisemaan.
Ruissalon lähisaaret saivat kiinteän asutuksen keskiajan kuluessa, mutta Ruissalo oli säilyi asumattomana. Saari oli pitäjänsaari, jota käytettiin yhteislaitumena ja kalastuksen tukipaikkana. 1200-luvulla Ruissalo siirtyi Turun linnan haltuun ja säilyi laidunmaana. 1500-luvun puolivälissä Ruissalon päätilasta tuli Turun linnan alainen latokartano. Saarelle 1561 perustettu Juhana Herttuan metsästyspuisto kuului valtakunnan varhaisiin kuninkaallisiin eläintarhoihin. Tammimetsien hoidolla turvattiin rakennusmateriaalia kehittyvälle laivanveistämötoiminnalle. 1600-luvun alkupuolella Ruissalo oli kenraalikuvernöörin virkatalona ja 1600-luvulta vuoteen 1845 Turun ja Porin läänin maaherran virkatalona. Monet maaherroista olivat merkittäviä maanviljelyn kehittäjiä ja 1754 kartanon maille perustettiin puutarha keittiö- ja koristekasveineen sekä viinimarjapensaineen ja omena-, päärynä- ja luumupuineen. Turun kaupunkipalon 1827 jälkeen laadittu uusi asemakaava johti kaupunkilaisten laidunmaiden ja viljelypalstojen menetykseen, minkä seurauksena turkulaiset porvarit anoivat Ruissalon saarta "karjanlaitumeksi ja lastauspaikoiksi". Ruissalo siirtyi Turun kaupungin haltuun 1845 keisarin vahvistamalla senaatin päätöksellä. Kaupunki jakoi 1846 saaren noin viiteenkymmeneen huvilapalstaan ja huutokauppasi palstojen vuokraoikeuden. Palstojen rakentaminen alkoi välittömästi. Yleiseksi alueeksi jätettiin yksi rannaton palsta Allmänna promenaden, jonne rakennettiin keilaradat, ravintola ym. 1800-luvun lopussa alue oli seurapiirien kokoontumispaikka ja muuttui 1900-luvun alkupuolella työväestön retkeilypaikaksi. Saarelle rakennettiin uimalaitos 1903 ja hiekkaranta 1930. Huvilatontit jaettiin 1918 uudelleen siten, että saarelle syntyi 126 palstaa, viljelypalstoja ja kansanpuisto. 1900-luvun loppupuolella yksityishuviloita siirtyi kaupungin omistukseen ja edelleenvuokrattuina mm. yhdistysten kesänviettopaikoiksi. Ruissalosta järjestettiin 1952 Suomen ensimmäinen kansainvälinen asemakaavakilpailu, jonka voitti suomalainen arkkitehti Kaj Englund. Kilpailun perusteella laaditussa asemakaavassa (1956) saarta kehitettiin virkistysalueena. Luonnonsuojelualuetta laajennettiin ja sen viereen sijoitettiin kasvitieteellinen puutarha, jonka aluetta laajennettiin 1980-luvulla. Vuoteen 1957 yksityisomistuksessa olleen Villa Saaron ympärille Saaronniemeen tuli leirintäalue ja saarelle rakennettiin myös kevytrakenteisia kesämökkejä. Ruissalon huvila-alueen suojeluun tähtäävä osayleiskaava laadittiin 1995.
Ruissalon huvila-alue
Pukusuoja F9
Pukusuojan tarkka rakennusajankohta ei ole tiedossa, mutta se lienee rakennettu Merenkävijät ry:n toimesta Helsingin olympialaisia varten. Sitä laajennettiin katoksella vuonna 1990. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Antti-Poika, Jaakko, 14.9.1992. Suullinen tiedonanto. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1982. Särkkä. MV SL Valokuva-arkisto.
Peltokorven kylään kuuluva Klapurin hyvin säilynyt tilakokonaisuus on erinomainen esimerkki Keski-Pohjanmaan maatilojen ja rakennuskannan perinteisestä sijoittumisesta ja rakentamistavasta. Kälviän kirkonkylän lounaispuolisen viljelysaukean laidalla sijaitseva Klapurin taloryhmä koostuu kolmesta hirsirakentaisesta ja peiterimalaudoitetusta asuinrakennuksesta, navetta- ja tallirakennuksista, riihistä sekä muista vanhoista talousrakennuksista. Alunperin asuinrakennuksia on ollut neljä, mutta yksi niistä on purettu. Asuinrakennukset ovat luultavasti 1800-luvun alkupuoliskolta. Klapurin taloryhmän rakennuskanta on ryhmittynyt mäelle kylätien kulkiessa pihapiirien läpi. Rakennusten keskinäinen hierarkinen sijoittaminen mies- ja karjapihaan sekä koko pihapiirin sijoittuminen metsän rajaan viestii vuosisataisesta traditiosta. Tie erottaa luontevasti maatilojen toiminnot mies- ja karjapihaan. Kolmen miespihan rakennukset ovat tien länsipuolella ja talousrakennusten rypäs tien itäpuolella.
Klapurin talo kuului 1608 Korpilahden kylästä erotettuun Peltokorven kylään, jonka yhdeksän taloa olivat ilmeisesti suomenkielisiä. Kälviän pitäjään kuulunut Klapurin talo jaettiin 1654 Matti Sipinpojan ja Lauri Olavinpojan kesken. Taloa isännöi 1680-luvun puolivälissä pastori Henrik Kelwin, joka oli pitäjän ensimmäisen kappalaisen poika. 1700-luvulla talo autioitui. 1800-luvulla Klapurista jakaantuivat Vanhala ja Syrilä. Tätä ennen kaikki asuinrakennukset kuuluivat Klapuriin. Tilalla toimi oma meijeri, ja tuulimylly seisoi läheisellä Myllypelto-nimisellä mäellä.
Klapurin taloryhmä
"Aina iltaisin lahti on kaunis/ mutta myös aamuisin se on// Sorsat lymyävät poukamassa/ luulin niitä kiviksi, kun ne eivät liiku/ Lahden ollessa jäässä/ sorsien lämpö/ pitää poukaman sulana// Lahti pyörittää itsensä ympäri/ töihinmenijöitä,/ lenkkeilijöitä/ jotka menevät kuntaliittoon tulevat minua vastaan--" (runosta Töölönlahti, s. 14)
Oksanen, Hannu
Varuskuntakasarmi / Pohjoismainen taidekeskus
Vuosina 1866-68 rakennettiin Kri­min sodas­sa tuhou­tu­neen ka­sarmin paikalle uusi, pomminkestävä kasar­mi, johon voi­tiin ma­joittaa 450 so­tilasta. Kiinteään sisustukseen kuuluivat seiniin kiinnitetyt makuulaverit ja kivääritelineet. Alunperin julkisivut olivat koristeellisempia, mutta nyky­asuun ne muutettiin jo 1870-luvun alussa. Tällöin myös vuota­van turve­katon tilalle tehtiin peltikatto. Vuonna 1918 tähän sotavankileirin kasarmiin oli pahimmillaan majoitettu 1747 miestä. Vuodesta 1919 kolme­kymmentäluvun lopulle ra­kennus pal­veli suomalaista sotaväkeä. 1940-luvulla tilat ja­ettiin erikokoisiksi asunnoik­si, kunnes vuonna 1972 tiloihin si­joitettiin Kansal­lis­mu­seon kes­kus­va­rasto, uunit ja väliseinät purettiin ja talo varustettiin keskusläm­mi­tyk­sel­lä.
Peruskorjaus Pohjoismaisen taidekeskuksen toi­mis­to-, työ- ja näyt­telyti­lo­jen suunnittelussa ta­voitteena oli säilyttää hol­vatun tilan alku­pe­räinen luon­ne tekemällä väliseinät pääo­sin lasista ja rakenta­malla aputi­loille eril­li­set ma­talat huo­neet, joiden yli tynny­ri­holvit kaartuvat ehjinä. Ruotsa­laisten rakentaman, tuhou­tuneen ka­sarmin paik­ka mer­kit­tiin pihalle kiveyk­sellä. Toteutusaika: 1983-85 Huoneistoala: 1627 m² Kerrosala: 2640 m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkiteh­titoimisto Helin & Sii­to­nen Rakennesuunnittelu: Insinööri­toimisto Plan­test Oy LVI-suunnittelu: Insinööritoi­misto Iikka Huovinen Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoi­misto Tauno Nissinen Oy Maisemasuunnittelu: Oy Arkkiteh­tuuri & Maisema Ab ­Rakennuttaja: Rakennushallitus Rakennustyöt: Helsingin lää­ninvankilan Suomenlin­nan työ­siir­tola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kasarmi rakennettiin vuosina 1866-68 samalla paikalla aiemmin sijainneen varuskuntakasarmin paikalle. Ruotsalaisaikainen kasarmi vaurioitui pahoin Krimin sodan pommituksessa, minkä jälkeen se kunnostettiin vielä osittain käyttökuntoon, mutta purettiin huonokuntoisena vuonna 1866. Uusi kasarmi edusti yhdessä Ison Mustasaaren rantakasarmin kanssa Viaporissa täysin uutta "pomminkestävää" rakennustyyppiä. Se oli yksikerroksinen ja sen muurit olivat huomattavan paksut. Holvien päällä oli aluksi vahva maa- ja turvekerros, joka korvattiin 1870-luvulla kivilohkare- ja hiekkapeitteellä. Samassa yhteydessä rakennus katettiin pellillä. Rakennuksen jakoi kahteen osaan tynnyriholvattu läpikäytävä, jonka itäpuolella oli alkuaan kuusi ja länsipuolella viisi tynnyriholvattua miehistötupaa ja lisäksi keittiöholvit rakennuksen kummassakin päässä. Kasarmi suunniteltiin 500 miestä varten, ja sen kiinteään sisustukseen kuuluivat seiniin kiinnitetyt makuulaverit ja kivääritelineet. Rakennuksen julkisivut olivat aluksi nykyistä rikkaammin koristellut, mutta alkuvaiheen vuotava turvekatto aiheutti julkisivuissa vesivaurioita, jotka korjattiin katon muutostyön yhteydessä ja tällöin alkuperäiset pilasteri- ja kaariaiheiset ikkunoiden kehyslistat uusittiin nykyiseen muotoonsa. 1890-luvulla keittiöosastot muutettiin majoitustiloiksi ja niihin pihan puolelta johtavat ovet ikkunoiksi. Itsenäisyyden ajan alussa vuonna 1918 rakennus oli sotavankileirin vankikasarmi n:o 7. Pahimmillaan tähän 500:n miehen kasarmiin oli ahdettu jopa 1747 miestä. Harjoituskenttä kasarmin edessä toimi vankien ulkoilualueena. Vuoden 1918 jälkeen rakennus B 28 siirtyi puolustusministeriön hallintaan ja sitä käytettiin kasarmina. Idänpuoleiseen päätyyn sijoitettiin jälleen keittiötilat. Vähitellen suuria holvitiloja alettiin jakaa väliseinin pienempiin osiin ja kasarmiasumisesta siirryttiin perheasuntoihin. Osaa tiloista käytettiin varastoina. Sotakorvausteollisuuden käynnistyttyä Suomenlinnan telakalla vuonna 1945, rakennukseen sisustettiin lukuisia pieniä asuntoja, tiheimmillään asuntoja saattoi olla neljä yhdessä holviosastossa. Rakennukseen sijoitettiin myös sauna ja pesutupa. Itäpäädyn ruokalatilaa käytettiin yhteiseen kokoontumiseen ja siellä järjestettiin mm. tanssikursseja ja tansseja. Tältä tiheän asumisen kaudelta lienee peräisin rakennuksesta yhä paikallisesti käytetty nimitys "Kolhoosi". 1970-luvun alussa rakennus siirtyi muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan ja siinä tehtiin peruskorjaus, jonka yhteydessä kaikki vanhat uunit ja myöhemmin rakennetut väliseinät purettiin. Rakennukseen sijoitettiin Kansallismuseon keskusvarasto. Vuosina 1983-85 tehtiin rakennuksessa jälleen täydellinen peruskorjaus, kun se kunnostettiin Pohjoismaisen taidekeskuksen toimitiloiksi. Toimisto-, arkisto- ja kirjastotilojen lisäksi rakennukseen on sijoitettu pieni galleria, työpajatilat ja tauluvarasto. Korjaustyön suunnitteli arkkitehtitoimisto Helin &Siitonen. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 43 Vuonna 1928 rakennusnumero B II 43 Lähteet: KA VSA 17044 ,14991 MV SL Rakhist Rosén, Helena, 1980. Susisaaren varuskuntakasarmi B 28, "Kolhoosi". MV SL VIK B 101, 957-1020. Suullisia tietoja rva Katri Fribergiltä 29.9.1994
...mietin voisiko ne lopussa sulkee minut Pihlajasaaren santaan.
Poliitikko
Yläneen kirkonmäki ja pappila (kirkonmäki)
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Vihovuonne)
Minkä niminen on katu, joka erkanee Porkkalankadusta oikealle ja päättyy Mechelininkatuun ? Porkkalankadusta erkanee Itämerensola. Itämerensola ei pääty suoraan Mechelininkatuun, vaan Lapinlahdentiehen, joka puolestaan päättyy Mechelininkatuun. Hyviä karttoja löytyy muuten esimerkiksi YTV:n Reittioppaasta tai Googlen Maps-palvelusta.
"Kun hän saapui Munkkiniemen portille, kahden aikanaan pilvenpiirtäjäksikin kutsutun talojätin väliin, mieli alkoi keventyä. Talot olivat entisellään, joutsenfreskot meren puoleisilla seinillä ja pronssiset poikapatsaat sivuilla. Sähköliike El.affär Timm toimi yhä, mutta vaateliike, josta äiti oli ostanut pojille Jamekset, oli saanut väistyä kioskin tieltä. - - - Tuossa oli Puistokino, hän muisti, siellä meni pornofilmi Pukki paratiisissa, ja nyt samoja rappusia laskeudutaan moskeijaan. Tuossa Kadetintien risteyksessä oli Nuorten aitta, josta sai koottavia lennokkeja ja pikkusotilaita, ja sieltä tullessamme näimme äidin ja veljen kanssa kolarin. Tuolla puolen oli La Rondinella joka oli kemikalio mutta jonka yläkerta pursui leluja. - - - Tuossa oli kirjakauppa, sieltä ostimme veljen kanssa ensimmäiset penaalit, ne meriaiheiset. Valion baari oli tuossa, ja tuossa mäessä Bio Rita josta illan viimeisen kuvan jälkeen kärtimme julisteita. - - - Mikä siihen sittemmin tuli. Taisi olla ruokakauppa. Niin, sen kaupunginjohtajan kauppa, Pajunen. Karlssonin kalakauppa, josta sai myös lihaa, oli tuolla Solnantien puolella, Tarmo Manni kävi pitämässä siellä yhden miehen esityksiään, maisteli suurieleisesti makkarasiivuja joita siihen aikaan oli esillä tiskin päällä, hauskutti kaikkia. - - - Rigari oli tuossa kulmassa, legendaarinen ravintola jonka yllä oli riikinkukko, kauneimpia koskaa tehtyjä valomainoksia. " (s.105-106, 108-109.)
Päähenkilö saapuu pitkästä aikaa Munkkiniemeen. Kävely pitkin Munkkiniemen puistotietä tuo mieleen reitin varrella 1960-70-luvuilla sijainneet kaupat, elokuvateatterit ja ravintolat sekä niihin liittyviä muistoja.
Pielisjoen kanavat (Kaltimon uittokanava ja voimalaitos)
Raadio Maria
Kimon ruukki ja Oravaisten tehdasyhdyskunta (Oravaisten tehdas)
Pakkanen, Outi
Kyllikki Forssell kävi SF-studioiden filmikoulua Mikonkadulla.
Helsinki Old Boys bataljons honnörsmarsch
Varjakan alue on rakennuskannaltaan ja miljööltään parhaiten säilyneitä höyrykauden suursahan ympärille suunniteltuja sahayhdyskuntia. Varjakansaari on yksi Pohjois-Pohjanmaan rannikolle 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa syntyneistä sahayhdyskunnista. Varjakan vanhoista tuotantorakennuksista on jäljellä enää rauniot, mutta sahatyöläisten asuntoja on säilynyt parisenkymmentä. Asuintalot on suunnitellut 1920-luvulla arkkitehti H. Andersin. Osa alueen työväenasunnoista on siirretty Pateniemeen. Vanhan Varjakan alueella, mantereella, on säilynyt ns. Varjakan kartanon pihapiiri, johon kuuluu kolme puista asuinrakennusta 1900-luvun alusta.
Varjakan saaressa toimi 1800-luvun keskivaiheilla Franzénin laivatelakka ja sen jälkeen korjaustelakka. Saarella toimi 1900-1928 myös höyrysaha, joka oli aikoinaan Pohjoismaiden suurin. Sen palveluksessa oli enimmillään noin 700 työntekijää. Sahan rakennutti Varjakka Trävaru Aktiebolaget 1900. Saha paloi 1919, rakennettiin uudellee, mutta sen toiminta loppui pääakselin katkeamiseen 1928. Saarella oli myös sahan pääkonttori ja paloasema. Saha rakennutti työväelleen asunnot, leipomon, kaksi kauppaa ja elokuvateatterin. Saaren halki kulki kapearaiteinen rautatie sahalta telakan satamaan. Mantereelle kuljettiin kapulalossilla. Osa Varjakan rakennuksista siirrettiin Pateniemen sahan työntekijöiden asunnoiksi. Varjakansaari rakennuksineen toimi Oulu-yhtiöiden työntekijöiden kesäpaikkana vuoteen 1987, jolloin Oulunsalon kunta osti alueen. Rakennuksia korjattiin 1990–luvulla.
Varjakan sahayhdyskunta
Helsingin kaupunginteatterissa 18.1.1990 ensi-iltansa saaneesta näytelmästä Kallion kimallus, jonka musiikin on säveltänyt Jukka Linkola.
Hurja joukko
Ferdinand Salokankaan jälleenrakennusajan arkkitehtuuri Rovaniemellä (Kansakoulun opettajien asuintalo)
Santahaminan saaren strategisesti tärkeä sijainti Helsingin edustalla on muokannut vuosisatoja sotilaskäytössä olleen alueen kulttuuriympäristöä poikkeukselliseksi kokonaisuudeksi, jonka perustana ovat Venäjän keisarikunnan valtakunnallisen sotilasrakentamisen osana 1850 aloitetut ja 1917 asti täydennetyt tykkipatterit sekä 1910-luvulla rakennettu varuskunta. Suomen puolustusvoimien toteuttamien rakennusvaiheiden merkityksestä kertoo mm. 1940 valmistunut Kadettikoulu, joka on valittu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernismin merkkiteosvalikoimaan. Santahaminan sotilasalueen hyvin säilynyttä historiallista kerrostuneisuutta lisäävät merenkulkuun, asutushistoriaan ja sotilaalliseen toimintaan liittyvät muinaisjäännökset. Santahaminaan johtaa pohjoisesta Hevossalmesta maantie, jonka varrella ovat keskeiset sotilasrakennukset. Venäläisen varuskunnan laaja 1910-luvun punatiilikasarmialue on rakennettu keisarikuntaa varten laadittujen tyyppipiirustusten mukaan saaren länsiosaan. Paraatikentän reunoilla on säännöllinen kasarmiryhmä, jota on 1960-luvulla täydennetty kahdella arkkitehti Pekka Rajalan suunnittelemalla kasarmilla. Paraatikentän eteläpuolella mm. yksikerroksiset talli- ja varastorakennukset, sähkö- ja radioasemat ja monikerroksiset kasarmit muodostavat erinomaisesti säilyneen kokonaisuuden. Venäläisen varuskunnan ortodoksikirkon kivijalka on paraatikentän itäpuolella. 1910-luvun alueella on myös suomalaisen kauden kasarmeja ja toimitiloja, kuten Ilmailuvoimien rakennukset 1920-luvulta, joista mainittakoon päällystökerho, asuinrakennus sekä länsirannan asuinrakennukset ja ilmailuvarikko. Ilmailuvoimien rakennuksille on ominaista sileäksi rapattu selkeälinjaisuus. Toinen rakennushistoriallisesti ja arkkitehtonisesti merkittävä kokonaisuus on saaren pohjoisosassa, jossa päätiestä itään haarautuvan tien varrella ovat Kadettikoulun, nykyisen Maanpuolustuskorkeakoulun (MPKK) rakennukset kolmesta vaiheesta. Olavi Sortan 1930-luvulla suunnittelemat modernin pelkistetyt rakennukset, kookkaat koulu- ja ruokala-juhlasalirakennukset sekä pienemmät kasarmi, kurssirakennus, asuinrakennus ja talli, ympäröivät mäntyjä kasvavaa pihaa. Kolmikerroksisen koulurakennuksen siipiosassa ovat voimistelusali, uima-allas ja sauna. Sisätiloja elävöittävät luonnon- ja keinovalon vuorovaikutus, kiiltopinnat sekä tyylitellyt sotilasaiheet. Aluetta on täydennetty pohjoisosaan lähelle rantaa 1964 valmistunein Tyyne ja Reino Lammin-Soilan suunnittelemin koulu- ja asuntolarakennuksin. Niiden ja Kadettikoulun väliin jäävällä aukiolla on Krimin sodan pommituksessa 1855 menehtyneiden sotilaiden pyramidin muotoinen hautamuistomerkki. Sen ympärillä on 1600-1700-luvuille ajoittuva hautausmaa. 1993 valmistunut Osmo Lapon piirtämä luentosali-oppilasasuntola on Kadettikoulun länsipuolella. Alueeseen kuuluu myös urheilukenttä. Varuskunta-alueen asuntoja on keskitetty saaren pohjois- ja luoteisosaan puistomaisen puuston keskelle. Päätien länsipuolella pohjoisosassa ovat alueen vanhimmat, 1850-luvun puiset sotilasrakennukset sekä 1910-luvun punatiilisiä asuinrakennuksia. Tien itäpuolella on nuorempaa rakennuskantaa omana ryhmänään: 1950-60 luvuilla valmistuneet arkkitehti Heidi Vähäkallio-Hirvelän ja arkkitehti Reino Lammin-Soilan suunnittelemat kerrostalot. Niiden välissä on kolme 1980-90-luvun asuintaloa. Alueen tuntumassa on tyyppipiirustusten mukaan 1950-luvulla valmistunut vesitorni. Santahaminan itä- ja eteläosassa on harjoitusalue, kuten Suurlahden hiekkainen ranta-alue Riviera. Alueen rakennukset, mm. 1880-luvun ruutikellarit ja 1910-luvulla rakennetut varastot ja kellarit ovat pattereittain saaren rannoilla. Tieverkosto on pääosin venäläiseltä kaudelta. Saaren keskellä on Saharaksi nimitetty hietikkoalue, joka on hakattu avoimeksi jo 1820-luvulla Viaporin tykistön ampumaleirejä varten. Itsenäisyyden ajan alussa Saharaa on käytetty Ilmailuvoimien lentokenttänä. Sisällissodan vankileirillä 1918 menehtyneiden punaisten hauta muistomerkkeineen on Saharan laidalla. Venäläisaikaiset tykkipatterit sijaitsevat ympäri saaren. Ne ovat osa Viaporin linnoituspiiriä, joka ulottui Helsingin edustan saarille. Tykkipattereita on täydennetty I maailmansodan aikaan, jolloin Santahamina on liittynyt osaksi Ahvenanmaalta Pietarin edustalle ja Viron rannikoille ulottuvaa Pietari Suurelle nimettyä meririntamaa. Tykkipattereille johtavat päätiestä haarautuvat mukulakivetyt tykkitiet. Saarella on runsaasti luonnonarvoja, kuten lehdot saaren lounaisosassa ja Rivieran rantaniityt metsineen. Varuskuntakäyttö on edesauttanut uhanalaisten eliö- ja kasvilajien säilymistä. Rannoilla on laiturirakenteita eri ajoilta. Saarta ympäröiviltä vesiltä tunnetaan mm. väyläesteitä ja hylkyjä.
Santahaminan saari sijaitsee ikivanhan purjehdusreitin varrella, ja se on ollut merenkulkijoiden pysähdyspaikka, mahdollisesti myös satama ja kauppapaikka. Saarelta on etsitty viikinkiaikaan ajoittuvia kohteita johtuen Uudenmaan rannikkoa seurailevasta ”viikinkien idäntiestä” sekä Vartiokylän keskiaikaisen linnavuoren läheisyydestä. Varmoja jäännöksiä rautakautisesta toiminnasta ei saarelta ole toistaiseksi löytynyt. Santahaminan kylä mainitaan 1400-luvulla. Kylässä oli 1560-luvulla kaksi taloa. Kylä sijaitsi saaren länsirannalla mahdollisesti Papinlahden puretun upseerikerhon ympäristössä aina 1800-luvun alkupuolelle asti. Santahamina esiintyy runsaasti kirjallisissa lähteissä 1500-luvun puolivälissä, jolloin Kustaa Vaasa suunnitteli sitä Tallinnan kilpailijaksi rakennettavan uuden kaupungin sijaintipaikaksi. Helsinki perustettiin lopulta Vantaanjoen suulle, mutta Santahaminaan ehdittiin rakentaa aittoja. Helsingin siirtoa Vantaanjoen suusta Santahaminaan suunniteltiin 1630-luvulla, mutta kaupunki siirrettiinkin Vironniemelle. 1600-luvun puolivälissä laadittuun karttaan on saaren pohjoisosaan merkitty hautausmaa, joka sijaitsee nykyisen maanpuolustuskorkeakoulun pihassa. Paikalla tehtiin arkeologisia kaivauksia 2004 ja havaittiin, että kaikki tutkitut vainajat olivat miehiä. 1808-1809 Suomen sodassa venäläiset piirittivät Viaporia myös Santahaminasta käsin. Yhdeksän tykin patteri rakennettiin nykyiselle Radioniemelle ja lähisaareen. Viaporin antauduttua venäläiset piiritysjoukot siirtyivät pois. Santahamina liitettiin Viaporin linnoitukseen 1810-luvulla. Intensiivinen sotilaallinen toiminta alkoi Krimin sodan aikana 1850-luvulla, jolloin saarelle rakennettiin tykkipattereita pääkaupungin turvaksi osana Helsingin edustan ja Viaporin linnoitustöitä. Rakentaminen jatkui vaiheittain Venäjän vallankumoukseen saakka. Keisarikunta toteutti 1910-luvulla koko keisarikuntaan ulottuvan sotilasrakennushankkeen, joka käsitti sekä varuskuntia että linnoituksia. Hankkeen tuloksena Suomeen valmistui kymmenkunta ns. punatiilivaruskuntaa ja meri- ja maalinnoitusketju. Valikoimassa niistä ovat Santahamina, Dragsvik, Hennala, Riihimäki ja Kouvola sekä pääkaupunkia ympäröivä maa- ja merilinnoitusketju. Viaporin tykistö alkoi käyttää Santahaminaa jo 1820-luvulla leirialueena ja nimittää sitä Leirisaareksi. Jo ennen 1910-luvun punatiilivaihetta rakennettiin pääasiassa puisia majoitus- ja varastorakennuksia saaren pohjoisosaan ja jo tuolloin muotoutuneen päätien varteen. 1906 Viaporin kapina alkoi miinakomppaniassa, jonka kasarmit olivat nykyisen Maanpuolustuskorkeakoulun alueella. Kapinaan liittyvä muistomerkki on päätien pohjoispäässä. Santahaminassa oli 1918 sisällissodan punavankileiri. Sen jälkeen Santahaminaan sijoitettiin suomalainen varuskunta, jonka joukko-osastot ja toiminnot ovat vaihdelleet. Santahaminassa on ollut maavoimien ja tykistön eri joukko-osastoja ja kouluja, mm 1940-1963 Ilmatorjuntakoulu. Ilmailuvoimat aloitti toimintansa Santahaminassa 1923-1943 ja käytti Saharan ampumarataa lentokenttänä. Kadettikoulu siirtyi 1940 Niinisalosta Santahaminaan. Uusi kadettikoulu päätettiin rakentaa Santahaminaan ja arkkitehtonisen kokonaisuuden suunnitteli puolustusministeriön arkkitehti Olavi Sortta apunaan arkkitehdit Kyllikki Halme ja Irma Paasikallio. Rakentaminen aloitettiin 1939. Kadettikoulun rakennushanke kytkettiin alusta pitäen tuolloin näköpiirissä olleiden vuoden 1940 olympialaisten valmisteluun. Viitattiin urheilijoiden majoitus- ja harjoittelutilojen tarpeeseen ja uuden kadettikoulun yhteyteen saatiinkin mm. uimahalli. Suomen puolustusvoimien 1930-1940-luvun rakentaminen ilmentää nuoren kansakunnan luomaa uutta, vanhemmasta varuskuntarakentamisesta erottautuvaa arkkitehtuuria, jossa kansainväliset arkkitehtuurivaikutteet oli mukautettu suomalaisiin olosuhteisiin.
Toivonen, Tuomas
Sirèn, J.S.
Vaskinen, Yrjö
'Alkuperäinen tiilimuuri on yhä paikallaan Vyökadun ja Linnakujan varrella niin sanotun Tuomen korttelin etelälaidassa. Vankila valmistui vuonna 1837. Se maksoi valtiolle 82 912 seteliruplaa ja 90 kopeekkaa.' (s. 29) 'Kun Helsingin vanha rosis sijaitsi Kruununhaassa, matkat olivat lyhyitä mutta päivät silti pitkiä: oikaudenkäynti tapasi edistyä hitaasti, tilat olivat ahtaat ja epämukavat. Vartijat ja vartioitavat odottivat samoissa tiloissa. Illalla matka kävi taas Katajanokalle odottamaan, ellei päätöstä saman päivän aikana saatu. Keskimäärin oikeutta odotettiin Nokalla kuukauden päivät.' (s. 36)
Tutkintavankilassa on odottanut tuomiotaan nimekkäitäkin rikollisia kuten Volvo-Markkanen, Matti Haapoja ja Steen Christensen.
Tiivistunnelmainen, jännitysromaanin elementtejä käyttävä kertomus tunnetun kirjailijan ja TV-kasvon kaikennielevästä rakkaudesta salaperäiseen naiseen. Helsinki on olennainen osa romaania, Langin tapa katsella kotikaupunkiaan heijastelee hänen sisäisiä tunteitaan.
Pääskylänrinne
Pommisuoja C92
Kallioluola C 92 louhittiin sarvilinna Hessensteinin linnoitusmuurien väliseen rantakallioon vuonna 1940. Tykistölahteen viettävässä kallion jyrkänteessä on luolan metallinen ulko-ovi, josta on käynti kahteen pieneen eteiseen. Holvikattoinen huone on säännöllisen suorakaiteen muotoinen ja sen nurkassa on uuni. Rakennusrekisterin mukaan luola on rakennettu 1930-luvulla, mutta todennäköisesti kyseessä on kuitenkin "res.vänrikki V. Miettisen SAFA" 9.1.1940 suunnittelema "HLO:n osumankestävä esikunta". Esikunta piirrettiin louhittavaksi kallioon Hessensteinin alle. HLO lienee tarkoittanut Suomenlinnan rannikkotykistöosastoa, joka oli Helsingin Lohko -niminen 16.9.1939-4.9.1940. Luola saattoi olla riittämättömän kokoinen tai muuten aiottuun käyttöönsä sopimaton, koska vuonna 1944 louhittiin Ison Mustasaaren pohjoisosaan, Aliupseerikerhon C 8 alle luolastoa C 5, jonka kerrotaan myös olleen esikunta. Aikalaislähteiden mukaan Hessensteinin kallioluolaa käytettiin sittemmin laivaston ampumatarvikevarastona. Rannassa luolan edustalla oli puiset laivalaiturit vielä pitkään 1900-luvulla. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: Enqvist, Ove, 23.12.1994. Suullinen tiedonanto aikalaishaastattelujen pohjalta. Suomenlinnan Rannikkorykmentti, tekninen toimisto, piirustusarkisto, Santahamina. Kuva: MV SL Mittauspiirustus. MV SL Valokuva.
'Eerikinkadun länsipää näytti illansuussa aina täsmälleen tältä. Samat ihmiset, samat koirat ja fillarit, ravintola Kannaksen valot.' (s.224)
Babylonia-yhtyeen komppikitaristi Pablo asuu Eerikinkadulla.
Kuortaneen kirkonmäki kirkkoineen, tapuleineen kirkkotarhoineen ja toimituskappeliksi muutettuine kruununmakasiineineen on poikkeuksellisen hyvin säilynyt eteläpohjalainen kirkkomiljöö Kuortaneenjärven rantaa seuraavalla mäntykankaalla. Kuortaneen kirkko kuuluu pohjalaisten kaksikymmentäneljäkulmaisten 1700-luvun loppupuolen ristikirkkojen joukkoon ja se on rakennettu kuuluisan eteläpohjalaisen kirkonrakentajan Antti Hakolan johdolla. Pohjakaavaltaan kaksikymmentäneljäkulmaisen puisen ristikirkon paanukaton keskellä kohoaa kaksiosainen sipuliin päättyvä torni. Seinien ponttilautaverhous ja ikkunat ovat 1890-luvulta. Avara sisätila on vastaavalla tavalla uusittu. Olof Häggblomin johdolla rakennettu kolmikerroksinen kellotapuli vuodelta 1831 edustaa monimuotoisuudessaan kansanomaista empirearkkitehtuuria. Suuri tiilinen Intendenttikonttorissa suunniteltu kruununmakasiini 1850-luvulta on muutettu 1980-luvulla siunauskappeliksi. Kuortanejärven mäntymetsää kasvavan rannan asuin- ja huvilarakennukset on rakennettu pääosin 1930-1950-luvulla. Järven rannalla, Kirkkotien varrella, sijaitsee myös kuortanelaissyntyisen musiikkimiehen Heikki Klemetin ja hänen vaimonsa Armin huvila. Talolla toimii nykyisin Klemetin kotimuseo. Kirkkotien itäpuolella on Kuurtanes-Seuran ylläpitämä ulkomuseoalue, jonka parikymmentä rakennusta edustavat kuortanelaista talonpoikaista rakennustapaa 1600-luvulta 1800-luvun loppuun.
Keskiajalla Kyrön pitäjään kuulunut Kuortane oli harvaanasuttua seutua ja 1560-luvulla Kuortaneella oli 11 taloa. Kuortane erotettiin Lapuan emäseurakunnan kappeliksi 1645. Pitäjässä harjoitettiin tervanpolttoa 1700-1800-luvuilla, mikä toi seudulle vaurautta. Kappeliseurakunnan kirkko rakennettiin eteläpohjalaisen kirkonrakentaja Antti Hakolan johdolla ja se valmistui 1777. Seurakunta itsenäistyi 1798 palautuen kuitenkin vuosiksi 1835-1859 Alavuden alaisuuteen. Kirkkoa uudistettiin 1893-1894 arkkitehti Josef Stenbäckin ehdotuksen mukaisesti.
Kuortaneen kirkko ja kirkonseutu
'Tuulensuu. Ainoa, mikä hänelle tuli sanasta mieleen, oli elokuvateatteri Tuulensuu. Hän käynnisti moottorin ja käänsi auton tulosuuntaan. Hän kaasutti kohti Arenataloa, jossa elokuvateatteri sijaitsi. Rakennuksen massiivinen punatiilinen olemus hallitsi maisemaa Hakaniemen hallin takana. Vaara oli kuullut Arenatalosta sellaisenkin jutun, että arkkitehti oli mitannut sen tornien välimatkan niin että Graf Zeppelin saattoi helposti laskeutua niiden väliin.' (s. 411)
Heidi ohjaa rikoskomisario Albert Vaaraa roistojen jäljille.
Helsinki apéritif : rapsodia kaupungista
Kauttuan ruukki- ja paperitehdasyhdyskunta
Saunaparakki C97
Peltikattoinen pystylaudoitettu parakki rakennettiin vuonna 1972 Suomenlinnan työsiirtolalle. Suunnittelijana toimi vankeinhoito-osastosta Urpo Nummela. Parakki sijaitsee työsiirtola-alueen laidalla, lähellä yksityistä Sokolovin huvilaa. Rakennuksessa oli sauna löyly-, pesu- ja pukuhuoneineen sekä pesula ja kuivaushuone. Saunan kiuas oli öljylämmitteinen, mutta on vaihdettu sittemmin sähkölämmitteiseksi. Päätyyn on rakennettu harrastustila vangeille pingiksen peluuta varten. Kirkasvärinen vaaleansininen talo maalattiin vihertävällä öljymaalilla ja rakennettiin sisäänkäyntikatos julkisivutöiden yhteydessä kesällä 1993. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Suur-Jämsän empiretalot (Kuikka)
Ravintola Cantina West
Viisautta viidennestä tiedekunnasta-artikkeli
Mistä johtuu Kaisaniemen metroaseman ruotsinkielinen nimi Kajsaniemi? Kaisa-nimi tullee kuuluisasta kahvilanpitäjästä, mutta mistä johtuu käännös suomen kielestä nykyiseen ruotsinkieliseen muotoonsa? Kaisaniemi on poikkeuksellinen paikannimi, koska nimen suomenkielinen muoto on vakiintunut ruotsinkielistä aiemmin. Jo vuonna 1842 puiston nimi on kirjoitettu karttaan muodossa Kajsaniemi. Vuonna 1909 nimi vakiintui kaksikieliseksi: Kaisaniemi- Kajsaniemi. Yleensä 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa nimet vakiintuivat ensin ruotsin kieleen ja vasta sitten ne käännettiin suomeksi. Esimerkiksi Hakaniemi oli alun perin ruotsinkielinen nimi. Paikka oli 1800-luvulle karjan laidunmaata(haka) ja sen vuoksi paikka nimettiin Hagnäsiksi. Kaisanimen puisto on muuten Helsingin vanhin alun perin julkiseen käyttöön perustettu kaupunkipuisto. Se piirrettiin ensimmäisen kerran paikoilleen vuonna 1812 J.A. Ehrenströmin laatimassa asemakaavassa.
"Eero Pesola lusikoi kesäkeittoa. Hän ei välittänyt mausta. Siviilissä safkan piti maittaa, mutta talossa se oli sivuseikka. Linnaruoka oli linnaruokaa. Siitä ei päässyt mihinkään. Vain energiasisällöillä oli aidosti merkitystä." (s. 39)
Pahamainen Eero Pesola istuu kakkuaan Sörkan vankilassa.
'Fagerlund kuittasi heille nopen Mondeon ja he lähtivät Kruununhakaan Teollisuuskatua pitkin. Miehet olivat vaitonaisia, kumpikaan ei osannut arvata miten vakavasta asiasta mahtoi olla kyse. - Kukahan meidät siellä haluaa nähdä? Fagerlund pohti auton kaartaessa Sörnäisten rantatieltä korkealle Hakaniemen sillalle, josta avautui kaunis luminen maisema jäätä pitkin kohti Hylkysaarta ja Korkeasaarta.' (s. 304)
Fagerlund ja Vuori saavat pikakutsun Kirkkokadulle.
Häyrinen, Hannes
Huvilakatu 4
Bärlund, Gunnar
Nokian pyörökirkko muodostaa korkealla harjulla maisemallisesti keskeisen ja näkyvän maamerkin tärkeän vesireitin ja vanhan maantien varrella. Kirkkomaisemaan liittyy harjun laella oleva kiviaidan ympäröimä hautausmaa sekä Pyhäjärven rannalla Maatialan pappilan pihapiiri. Nokian kaupunkitaajaman laidalla oleva kirkkorakennus sijaitsee mäntymetsää kasvavalla jyrkkärinteisellä Viikinharjulla Vihnusjärven ja Pyhäjärven välissä, vanhan Turku-Hämeenlinna -maantien varrella. Vanha, keskiajalta periytyvä tielinjaus noudattaa maiseman rajoja pellon ja harjun laidalla. Länsitornillinen 1830-luvun pyörökirkko on tyyliltään uusklassillinen. Kivimuurin ympäröimällä hautausmaalla on Brakel-suvun hautakappeli vuodelta 1843 ja sankarihautojen tukimuurissa Spåre-suvun hautaholvi. Hautausmaan pohjoiskulmalla on tiilinen leikkaushuone, hirsinen talli-makasiini ja Yrjö Waskisen suunnittelema ruumishuone 1920-luvulta. Harjun reunassa on lisäksi 1908 valmistunut jugend-tyylinen kanttorin virka-asunto talousrakennuksineen. Kirkon eteläpuolella Pyhäjärven rannalla on pappilana toimiva entinen Maatialan kartano ja virkatalo, jonka empiretyylinen päärakennus on vuodelta 1839. Maatialan hyvin säilyneessä pihapiirissä on asuntopihan molemmin puolin symmetrisesti kaksi punamullattua tuparakennusta, pakari ja asuinrakennus, nekin ilmeisesti 1800-luvun alkupuolelta. Pappilan itäpuolella, sen entisillä pelloilla, on ns. uusi hautausmaa.
Nokian kivikirkko valmistui 1838 Intendentinkonttorissa laadittujen piirustusten mukaan. Tuolloisen Pirkkalan seurakunnan kirkko rakennettiin läheisen Viikin kartanon lahjoittamille maille. Seurakunta jaettiin kahteen osaan 1922, ja Pohjois-Pirkkala muutettiin Nokia-nimiseksi 1938. Kirkon sakaristo avattiin arkkitehti Josef Stenbäckin tekemin suunnitelmin kirkkotilaan kuoriksi 1904. Kirkon sisätiloja on korjattu useaan otteeseen. Perusteellinen uudistus tehtiin 1974 arkkitehti S. Rihlaman suunnitelmin. Kirkon vierellä sijaitseva hautausmaa vihittiin käyttöönsä 1842. Maatialan pappila oli mahdollisesti keskiaikainen rälssitila, joka joutui verolle 1500-luvulla. Tilasta muodostettiin 1600-luvun lopulla Porin rykmentin vänrikinpuustelli. Nykyisen päärakennuksen rakennutti hovioikeudenneuvos Lönnblad 1839 asuessaan tilalla vuokralaisena. Rakennuksessa toimi lastenkoti 1918-1920 ja parin seuraavan vuoden ajan myös evankelinen kansanopisto. Pohjois-Pirkkalan seurakunnalle se vuokrattiin kirkkoherran pappilaksi 1923.
Nokian kirkko ja Maatialan pappila
Ennen Mannerheimintietä ajoi vitonen, silloin ilma oli enemmän lyijypitoinen.
Retulansaaren muinaisjäännösalue ja tiivis kylätontti muodostavat ainutlaatuisen hyvin säilyneen esihistoriallisen ajan ja keskiajan asutuksesta kertovan kokonaisuuden. Retulansaari sijaitsee Vanajaveden itärannalla Tyrvännön kirkonkylän pohjoispuolella. Saaren kulttuurimaisema käsittää kaksi ajallista kerrostumaa, rautakautisen kalmiston ja keskiaikaisen kyläasutuksen. Saaren suuri rautakautinen kalmistoalue käsittää yli sata hautakumpua. Saarelta tunnetaan myös 16 uhrikiveä. Keskiaikainen kylätontti sijaitsee saaren keskellä. Kylätontille johtaa sillalta tiepenger kivisten katajaketojen halki. Myllymäen muinaisjäännösalueen laajuus on 650x500 metriä, tien itäpuoli on avointa laidunaluetta ja länsipuoli katajaa kasvavaa laidunta. Alueella on 13 kuppikiveä ja yli 200 nurmettunutta kumparetta, joista osa on rautakautisia hautaröykkiöitä ja osa eriaikaisia viljelyraunioita. Kylätontilla sijaitseva nykyinen rakennuskanta koostuu Alikartanon, Ylikartanon ja Laurilan tilojen tiiviistä rakennusryhmistä. Rakennukset muodostavat harvinaisen hyvin säilyneen raittinäkymän, jossa kiviset karjasuojat ovat yhtenäisenä rivistönä. Asuinpihat sijoittuvat raitin lounaispuolelle ja talouspihat koillispuolelle. Nykyinen rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1800-luvulta. Retulansaaren kylä ja viljelymaisema on osa " Vanajaveden laakso ja Aulanko" - nimistä valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Arkeologisten löytöjen perusteella Retulansaaren röykkiöt on ajoitettu kansainvaellus- ja merovingiaikaisiksi eli 400-800 jKr. Saareen johtavan kivisillan rakentamiseen on käytetty 1890-luvulta lähtien röykkiöiden kiviä. Retula mainitaan historiallisissa lähteissä jo vuonna 1429. Vuoden 1691 tiluskarttaan on merkitty suuri joukko kivikumpuja. Uuden ajan alussa saarella oli kolme taloa kuten nykyisinkin. Päärakennusten ulkoasu on 1800-luvun jälkipuoliskolta. Retulan kartano syntyi 1600-luvulla Retulan kylän kahdesta tilasta, joista toinen oli vanhaa rälssiä. Kartanon omistaksi tuli 1691 Hämeen linnan komendatti Anders Berg, myöhemmin Retulan kartanon isäntiä olivat mm. sotakomissaari Karl Saxbeck ja lääninrahastonhoitaja Jakob Cygnaeus. Kartanoon yhdistettiin vielä 1734 Laurilan ratsutila. Retulan säätyläiskartanon aika päättyi 1816, kun kolme sääksmäkeläistä talonpoikaa osti kartanon ja samalla saaren. Sukulaismiehet jakoivat saaren kolmeen itsenäiseen tilaan, jolloin syntyivät nykyiset Ylikartano, Alikartano ja Laurila. Alikartanon pihassa on kaksi päärakennusta, joiden vanhimmat osat ovat 1700- ja 1800-luvulta. Ylikartanon päärakennuksen runko on 1700-luvulta, Laurilan päärakennus 1860-luvulta. Talous- ja piharakennukset on rakennettu osittain 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Tilojen kivinavetat ovat 1860- ja 1870-luvulta.
Retulansaaren kylä ja viljelymaisema
Fleminginkatu 5
Kruunuvuorenselkä
Mustavuori
Katajanokan kasarmi
Hirsipuunkallio
Sorsakosken sahan ja hienotaetehtaan ympärille kehittynyt teollisuustaajama edustaa hyvin 1800-luvun loppupuolella Sisä-Suomeen vesistöjen yhteyteen perustettuja pieniä teollisuusyhdyskuntia, joissa yhtiö on vastannut myös asuntojen ja peruspalveluiden rakentamisesta. Hackmanin tehtaan merkkituotteet ovat olleet käytössä Suomen kotitalouksissa 1900-luvun alkupuolelta alkaen. Sorsakosken tehtaat sijoittuvat Niskaselkään laskevan jokiuoman koskipaikkaan. Tehdasrakennukset ovat kylän pääraitin varrella. Pienimittakaavaiset rakennukset on sovitettu jyrkkäpiirteisen maaston muotoihin. Sorsakosken teollisuushistoria periytyy koskeen 1700-luvun lopulla perustetusta sahasta sekä Haringinlahden tilalle 1800-luvun alussa perustetuista tiilitehtaasta ja myllystä. Vanha myllyrakennus on Sorsakosken punatiilisistä teollisuusrakennuksista vanhin, siinä on toiminut ensimmäinen alaverstaaksi kutsuttu metalliverstas 1800-luvun lopusta. Siihen liittyvä voimala on vuodelta 1911. Yläverstaan vanhin osa hienotaeverstas on 1890-luvulta ja työkaluosasto 1900-luvun alkupuolelta. Tuotantorakennuksia on laajennettu useaan otteeseen. Voimalaitokset 1930- ja 1940-luvuilta sijaitsevat Sorsajoen ylä- ja alajuoksulla. Tehdasyhdyskuntaan kuuluvista rakennuksista monet on rakennettu 1900-luvun alussa, kuten patoaltaan rannalla oleva kerhorakennus (alkujaan eläinlääkärin asuintalo), korkealla mäenkumpareella teollisuuslaitosten tuntumassa sijaitseva ns. kellotalo, jonka kellon soitto on kertonut työpäivän kulusta sekä tehtaan juhlasali ”Seurala”, jossa on toiminut myös elokuvateatteri. Sorsakosken vanhin koulu on Hackmanin rakennuttama, arkkitehti Uno Ullbergin suunnittelema hirsirakennus vuodelta 1923, nuorempi koulu on arkkitehti L.E. Hanstenin suunnittelema vuodelta 1953. Paloasema on 1800-luvun viljamakasiinissa. Tehtaan omistukseen ja taajamaan liittyvät myös Haringinlahden ja Liisalan tilat. Haringinlahden tilan 1800-luvun lopun päärakennuksen nykyasu on vuodelta 1915. Pihapiiriin kuuluu monia talousrakennuksia, joista vanhimmat ovat 1800-luvun puolelta. Puistomaisen Liisalan talouskeskuksen vanhan päärakennuksen ulkoasu on 1800-luvun puolivälistä, talousrakennukset ovat 1800-luvulta. Liisalan maisemallisesti arvokas puusilta on vuodelta 1963. Työväen asuntoalueet 1910-luvulta 1950-luvulle sijaitsevat tehdasalueen ympärillä. Vanhimmat Hackmanin rakennuttamat työväen kolme asuintaloa sijaitsevat Kuukonniemellä. Kouluja vastapäätä oleva tiilirunkoinen, kaksikerroksinen asuintalo on ainoa tehtaan rakennuttama varsinainen asuinkasarmi. 1930-luvulla tehtaan maistaan erottamilla tonteilla on omakotitaloja, mm. muutamia kymmeniä tyyppitaloja (Annala ja Honkalahden tyyppitalot). Kanavatien varressa on ruotsalaisilla tyyppitalopiirustuksilla rakennettuja suurehkoja hirsirunkoisia taloja, jotka on rakennettu yhtiön toimihenkilöille. Toisen maailmansodan jälkeen Liisalan tilalta erotetulla 35 hehtaarin alueella on 96 rintamamiehiä ja siirtolaisia varten kaavoitettua tonttia, joiden talotyypit on valittu yhtiön esittämistä malleista, joihin kuuluu Puutalo Oy:n suunnittelemia talopaketteja. Sorsaveden rantalinjalla on 1920-1930-luvun venevajoja. Pienvenesatama juontuu huonoista maantieyhteyksistä ja yhtiön myötämielisestä suhtautumisesta saarien ja rantojen virkistyskäyttöön.
Sorsakosken teollinen toiminta alkoi 1787 everstiluutnantti Herman von Burghausenin perustaessa koskeen sahalaitoksen. Muutamaa vuotta myöhemmin hän perusti Haringinlahden tilalle kosken varteen tiilitehtaan ja ratasmyllyn. Viipurilainen kauppahuone Hackman & Co osti osan sahasta ja alueen kiinteistöistä 1800-luvun alussa ja Haringinlahden tilan 1818. 1900-luvun vaihteessa Hackman hankki kaksi muuta alueen tilaa Liisalan ja Marttilan. Sorsakoskesta tuli Hackmanin yhtiön sahaustoiminnan keskuspaikka, josta johdettiin kauppahuoneen eri puolilla Itä-Suomea olevia sahoja. Puunkuljetusta helpottamaan yhtiö rakennutti pohjoispuolella olevalle Suonenjoelle Kuivataipaleen kanavan 1860-luvulla, kanavaa hyödynnettiin myöhemmin metalliteollisuuden tuotteiden kuljetukseen. Saha uusittiin 1800-luvulla kahdesti, mutta sen tuhouduttua tulipalossa 1890-luvun lopussa sitä ei enää rakennettu uudelleen, vaan Sorsakoskella siirryttiin metalliteollisuuteen. Aterimista ja teräskattiloista tunnetun Sorsakosken hienotaetehtaan toiminta alkoi 1890-luvulla, jolloin Hackmanin viipurilaisen hienotakomon laitteistot siirrettiin Sorsakoskelle. Hienotaetehtaassa valmistettiin aluksi puukkoja ja luistimia. Hackman aloitti 1902 huokean, yhdestä kappaleesta taottavan aterimen valmistuksen. Ruostumattomasta teräksestä olevien aterinten valmistus alkoi 1923 ja Sorsakosken tehdas laajeni voimakkaasti. 1930-luvun puolivälissä tehdas työllisti noin 400 henkilöä. Tehdasalueelle perustettiin sekä ammatti- että kansakoulu 1935. Sotien jälkeisten maanluovutuslakien perusteella yhtiön viljelysmaista muodostettiin viljelystiloja ja Sorsakosken alueelle asutettiin noin 400 karjalaista siirtolaista. 1950-luvulla Sorsakosken tuotevalikoimaan tulivat kahvipannut, kattilat ja muut keittiötarvikkeet. 1960-luvulla Hackman uudisti mallistoaan muotoilijoinaan Kaj Franck, Adolf Babel ja Bertel Gardberg. Gardberg palkittiin mm. Finnline-sarjastaan Milanon triennalessa 1957. Sorsakosken aterintehdas siirtyi 2003 osaksi Iittala Oyj:tä. Fiskars osti Iittalan 2007.
Sorsakosken tehtaat ja tehdasyhdyskunta
Kesäloman viimeisenä viikonloppuna Emilia tapaa yöuinnilla Siirin, 16, (Sara Melleri), joka näyttää olevan kaikkea sitä, mitä Emilia tahtoisi olla: vapaa, rohkea, itsenäinen. Tyttöjen intohimoinen ystävyys korvaa pian kaiken Emilian elämässä. Hän uskaltaa ensimmäistä kertaa unohtaa velvollisuutensa ja olla nuori. Räiskyvä elämänhalu kuitenkin karkaa käsistä. Pinnan alla Emilia alkaa epäröidä. Millaiseksi hän on muuttumassa? Samaan aikaan Siirin loisto alkaa himmetä.
Portin panssariverkko oli maalattu syvän mustanvihreällä, samoin sen oikeassa laidassa oleva kapea peltiovi. Orvo kaivoi avaimen ja esiin ja rapisteli oven auki, saattoi sen sulkeutumista kädellään jarrutellen, sillä se läimähti helposti niin lujaa kiinni että ääni kaikui pihakuilussa kuin laukaus. -- Oikealla oli muutama autotalli ja kivijalassa siellä täällä kapeita ovipahasia, jotka olivat aikaoinaan johtaneet ties mihin lanttuvarastoihin ja hiilikellareihin. Pihan perällä kohosi vieläkin korkeuksiin savupiippu niiltä ajoilta kun talossa oli ollut oma keskuslämmitys ja roskanpolttouuni. (s. 125 - 126)
Kurre pitää tietokonekorjaamoa sisäpihalla sijaitsevassa rakennuksessa, jossa hänen kaverinsa Orvo toisinaan käy treenaamassa.
"Ravintola Sea Horsessa oli tähän aikaan maanantai-illasta vielä väljää. Tupakan savun läpi näki ovelta peräseinän merihevosiin asti. Kononen haki tiskiltä tuopin, nyökkäsi ohimennen muutamalle tuttavalleen ja asettui tyhjään kahdenhengen pöytään." (s. 38)
Naistenklinikka
"Jumala istui Ruskeasuon Teboilin nurkkapöydässä ja katsoi, kuinka Raimo luki Kummisetä-elokuvan käsikirjoitusta. Näytti, ettei Raimolla ollut muuta maailmassa. Silmät sirittivät riveillä ja lyijykynän tynkä viivasi alle. Jumalalla oli edessään pikkukahvi, vaikka Hän ei pitänyt sen mausta." (s.151)
Ratinan stadion on maamme hienoimpia teräsbetoniarkkitehtuurin edustajia. Vuonna 1966 valmistuneen Ratinan stadionin asema urheilurakentamisen historiassa on merkittävä toisena suuren mittakaavan ja edistyksellisen betoniarkkitehtuurin urheilustadionina Helsingin Olympiastadionin jälkeen. Ratinan stadion on sijoitettu Ratinanniemelle kohtaan, jossa Tammerkoski laskee Pyhäjärveen, ja se muodostaa niemen julkisivun ydinkeskustaan päin. Stadionin rakentaminen liittyy Helsingin olympialaisiin, mutta sen nykyinen asu ja rakenteet on toteutettu Timo Penttilän piirustusten mukaan 1963-1966. Rakenteet ovat Bertel Ekengrenin insinööritaidon näyte. Stadionin sisäliikuntatilat ovat Ratinan suvannon reunaan pengerretyssä korokkeessa, joka kaartaa suvannon suuntaisena stadionin ohi. Katsomo-osa on tämän korokkeen päällä. Pääkatsomossa on teräsbetoninen kehä-kuorirakenne. Pystyrakenteet rytmittävät katsomoa. Näiden kehäpalkkien keskinäinen etäisyys on 6.6 m ja niiden välissä on itsekantava taitelaatta. Pääkatsomon katos on profiloitu. Varsinainen kenttäosa on ympäröity matalammilla avokatsomoilla. Avokatsomo on paikalla valettua etumuuria lukuunottamatta elementtirakenteinen. Rakennukset ovat raakabetonipintaiset, mikä antaa niille luonteenomaisen betonisen asun. Stadionin päädyissä on vallit; itäpäädyssä on nurmetettu maavalli. Stadioniin liittyy neljä maisemallisesti merkittävää teräsbetonista valomastoa, jotka ovat maan ensimmäisiä paikallavalettuja betonirakenteita. Pääsisäänkäynnin vieressä on Pentti Papinahon veistos "Vesieste" (1963).
Ratinanniemi oli alunperin Kalevankankaan-Pyynikin harjujonoon kuuluva korkea harju. Harjua käytettiin 1910-luvulta alkaen hiekanottopaikkana ja se madaltui lähes Pyhäjärven tasoon. Kaupunginarkkitehti Elis Kaalamo esitti 1932, että kaupunkikuvallisesti tärkeä niemi hyödynnettäisiin rakentamalla hiekkakuoppaan urheilustadion. Niemeen sijoitettiin luistinrata 1936 ja 1948-1949 niemi kunnostettiin. Arkkitehti Yrjö Lindegrenin suunnittelemine väliaikaisine katsomoineen Ratina otettiin käyttöön 1952 olympiakisojen jalkapallo-otteluja varten. Arkkitehti Aulis Blomstedt laati stadionia varten uudet piirustukset 1955, mutta suunnitelmaa ei voitu toteuttaa huonon maapohjan vuoksi. Stadion rakennettiin 1963-1966 arkkitehti Timo Penttilän suunnitelman mukaan.
Ratinan stadion
"Vallisaaren räjähdys on myös jäänyt mieleeni. Ei niin, että räjähdyksen muistaisin, mutta muistan, miten pieni Daisy juoksi ympäri saarta ja itki: missä minun äitini on? En osaa sanoa, missä vaiheessa tietooni tuli, että Daisyn äiti oli yksi räjähdyksen uhreja." (Sirkka Helavaaran, o.s. Luhtalan kertomuksesta, s. 180)
Salpalinja (Kärmeniemi)
Mitä puita ovat Hakaniemen sillan jokaisessa kulmassa olevat korkeat ja varsin kummallisiksi leikatut puut? Jokaisessa kulmassa on yksi tällainen puu. Tarkoitat varmaan Pitkääsiltaa? Niilo Karhu kertoo kirjassaa Helsingin poppelit (1986) näin: "Pitkänsillan päissä kasvaa neljä kapeata poppelia (...). Ne eivät ole etelämaiden pyramidipoppelia, vaan aivan yksinkertaisesti leikkaamalla kapeana pidettyä berliininpoppelia, jotka on istutettu 1949. Niiden salaisuus on nähtävänä talvisaikaan, jolloin leikatut oksantyngät törröttävät paljaina." Kirjassaan Puutarhassa myös Väinö Kirstinä kertoo näistä poppeleista. Hän osui paikalle, kun niiden oksia leikattiin, ja hän sai ottaa niistä pistokkaan. Hänen ongelmakseen kuitenkin tuli, mitä tehdä isokasvuisen puun taimella. Lähteet: Karhu, Niilo: Helsingin poppelit [Helsingin kaupunki], 1986. Kirstinä, Väinö: Puutarhassa (Tammi, 2003).
"Täällä Kruununhaan perukoilla talot olivat vielä puisia ja matalia ja korkeiden lankkuaitojen takana rehottivat puutarhat. Tartuin ovenkolkuttimeen ja ja kopautin sillä pari kertaa. Rakastin tätä vanhaa taloa, isänperintöäni. Sen kadunpuolen korkeat ja ja hiljaiset huoneet olin täyttänyt suvun muistoilla ja perintöhuonekaluilla. Oma huoneeni oli aurinkoisen puutarhan puolella ja ylhäällä katonrajassa vinttikamarissaan asusti pikku-Ida." (S. 67.)
Matilda Ehrström asuu perintötalossaan Kruununhaassa.
Haartman, Carl von
Fallkullan kotieläintila
Voi veljet, taisin mennä juomaan Kappeliin
Uuraisten kirkko on 1900-luvun alussa toteutettu vanhan, 1800-luvun alun kirkon rakennusaineista ja sen pohjamuotoa noudattaen. Arkkitehti Yrjö Blomstedt on suunnitellut kirkon ulkoasua, jossa näkyvät sekä Blomstedtin suomalaisen rakennustyylin kunnioitus että pyrkimys soveltaa kansankulttuuria myös uudessa suunnittelussa. Uuraisten kirkko sijaitsee kirkonkylän taajaman ulkopuolella rotkolaakson rinteen kupeessa. Erillisellä saarekkeellaan kirkko hallitsee jyrkästi polveilevaa rinnepeltomaisemaa. Kirkon miljööseen kuuluvat vanha ja uusi hautausmaa sekä viljamakasiini sekä peltokaistaleet, jotka avaavat näkymiä vesistöihin ja kauemmas suurmaisemaan. Arkkitehti Yrjö Blomstedtin suunnitelmien mukaan 1900-luvun alussa rakennettu Uuraisten puukirkko pohjautuu 1803 valmistuneen, merkittävän pohjalaisen kirkonrakentajan Jacob Rijfin johdolla rakennettuun, ristikirkkoon ja noudattaa sen muotoa. Aumakattoinen kirkko on tasavartinen, sisäviisteinen puinen ristikirkko, jonka ristikeskuksesta kohoaa kahdeksankulmainen lanterniini. Arkkitehti Yrjö Blomstedtin kädenjälki näkyy etenkin rakennuksen kansallisromanttisissa yksityiskohdissa ja ornamenteissa. Yli tuhannen sydämen muotoisen puuleikkauksen ansiosta sitä kutsutaan "Avointen sydänten kirkoksi". Kirkonmäellä kohoaa erillinen, kirkkoa vanhempi puinen kellotapuli ja pitäjän makasiini. Kirkon ympärillä on pieni vanha hautausmaa. Kirkkomiljööseen kuuluu myös uusi hautausmaa. Kirkon ohitse kulkee jyrkästi laskien ja nousten peltoaukion tiloille johtava Kirkkotie.
Uurainen perustettiin Saarijärven rukoushuonekunnaksi 1801 Kuukkajärven eli Minkkilän nimellä. Kappeliksi Uurainen tuli 1856 ja seurakunnaksi 1868. Uuraisten ensimmäinen, Jacob Rijfin suunnittelema rukoushuone rakennettiin 1803. Nykyinen kirkko rakennettiin samalle paikalle 1905. Kirkon suunnitelmat laati arkkitehti Yrjö Blomstedt ja rakentajaksi valittiin Juho Kaisko Pirkkalasta. Suomalainen rakennustyyli oli 1895 arkkitehdiksi valmistuneen Yrjö Blomstedtin tavoite, jonka hyväksi hän toimi sekä arkkitehtina että puukäsityön ja piirustuksen lehtorina Jyväskylän seminaarissa. Uuraisten kirkon viimeisimmän kunnostuksen suunnitteli arkkitehti Tuija Ilves. Tapulin rakensi Juho Jaakko Jaakonpoika Kuorikoski 1882. Hän oli laatinut tapulia varten piirustukset, joita ei kuitenkaan hyväksytty Yleisten rakennusten ylihallituksessa. Niinpä Kuorikoski pystytti tapulin lääninarkkitehti Alfred Cavénin tekemien piirustusten mukaisesti. Jykevät katovuosien varalle rakennetut siemenviljan hirsimakasiinit yleistyivät 1800-luvun puolivälin jälkeen ja sijoitettiin usein kirkon tuntumaan. Uuraisten kotiseutumuseo toimii 1860 rakennetussa viljamakasiinissa.
Uuraisten kirkko ja ympäröivä kulttuurimaisema
Laajan lähi- ja kaukonäkymän vaikuttavana kiintopisteenä oleva Ruokolahden kirkko ja pappila sijaitsevat mäellä Pappilanlahdelle laskevassa avoimena ja rakentamattomana säilyneessä maisemassa keskustaajaman kupeessa. Puukirkko on yli-intendentti E.B. Lohrmannin suunnittelema sisäviisteinen ristikirkko. Ruokolahden kirkko on muodoltaan sisäviisteinen ristikirkko, ja siinä on suuri puolipyöreä, alareunastaan kaartuva keskikupoli. Nelikerroksinen suippopäätteinen torni liittyy läntiseen ristivarteen. Kirkkosalia kiertää lehterikerros, jonka pylväät kannattavat myös kupolia. Yli-intendentti E.B. Lohrmannin suunnittelemista puukirkoista Ruokolahden kanssa samaa tyyppiä edustaa mm. Rääkkylän kirkko. Kirkon luona on Albert Edelfeltin maalaukselle "Ruokolahden eukot Kirkonmäellä" omistettu muistomerkki. Vanhan hautausmaan keskellä sijaitseva kellotapuli, Heikki Klemetin mukaan "takakarpaattinen monstrum", on itäsuomalaisen tapulityypin vanhin edustaja. Kahdeksankulmaisen pohjakerroksen ulkoseinät kaartuvat yläosaltaan voimakkaasti ulospäin, ulkonurkat ovat läpilukollisia lyhytnurkkia. Sisäänvedettyjen portaalien ja sivukomeroiden ovien muodot ja rakenteet ovat säilyneet. Toisen kerroksen seinissä ja vesikattopinnoissa on kolmioaiheiset paanutukset. Kellohuone on neliömäinen mutta sen telttakatto kahdeksankulmaisesti särmikäs. Lars Pettersson on todennut, kuinka tapulin arkaistumisen ja mystiikan tuntua lisää sen ulkoasun vanhastaan ylläpidetty tervasively. Vanhassa kirkkotarhassa on kansalaissodan ja talvisodan sankarivainajien haudat. Muistomerkki on Ilmari Wirkkalan suunnittelema. Hän on tehnyt myös kellotapulin 200-vuotisjuhlien yhteydessä 1952 pystytetyn vanhojen kirkkojen muistomerkin. Kirkon lähimaisemaan sisältyy myös kaksikerroksinen pitäjänmakasiini vuodelta 1861. Hirsipintaisessa rakennuksessa on voimakkaasti muotoiltu komea empiretyylinen kattolista. Ruokolahti-talo on 1800-luvun talonpoikaistalon rekonstruktio.
Ruokolahti erotettiin Jääsken emäseurakunnasta 1572 itsenäiseksi seurakunnaksi. Nykyinen kirkko on seurakunnan kolmas. Edellinen kirkko oli vuodelta 1741. Kirkko rakennettiin yli-intendentti E.B. Lohrmannin 1852 laatiman piirustuksen mukaan rakennusmestari Theodor Johan Tolpon johdolla ja se valmistui 1854. Ruokolahtelaisen Tuomas Suikkasen johdolla rakennettu kellotapuli valmistui 1752. Sen mallina mainitaan olleen kirkonrakentaja Eskil Colleniuksen rakentama Uukuniemen tapuli. Hän oli tehnyt samanlaisen myös Kiteelle.
Ruokolahden kirkko ja kellotapuli
Vaasan rautatieasemarakennus Hovioikeudenpuistikon itäisenä päätteenä on Vaasan radan toinen säilynyt II luokan asema. Asemarakennukseen liittyy puinen laiturikatos, jollaisia ei tässä laajuudessa ole säilynyt muualla. Rataa reunustava lehmusrivi sekä vanha puistoalue kuuluvat aseman kokonaisuuteen.
J.V. Snellman esitti ensimmäisen Vaasaan asti ulottuvan ratasuunnitelman jo 1856. 1870-luvulla keskusteltiin siitä pitäisikö Pohjanmaan radan kulkea lähellä rannikkoa yhdistämässä kaupunkeja toisiinsa vai Näsijärven itäpuolella avaamassa maan sisäosia rannikon yhteyteen. Valtiopäivät ratkaisi asian itälinjauksen puolesta 1878 ja koko rata avattiin liikenteelle 1883. Asemarakennus valmistui samana vuonna, ja sitä laajennettiin 1902. Aseman luoteispuolella, uudehkon tielinjan toisella puolella, on asemakokonaisuuteen kuulunut asemapäällikön talo pihapiireineen.
Vaasan rautatieasema
Karhutie
Kenraalikuvernöörin kanslia, Tähtitorninkatu 2
"Kaksi tuntia myöhemmin Herbert Höpö kääpiökäveli Kontulan kirjaston ulko-ovesta tuulikaappiin. Hän oli huonotuulisempi kuin haisusieneen hypähtänyt afrikkalainen hyppyrotta. Herbert Höpö antoi huonon tuulensa tyyntyä hetkisen tuulikaapin hurinassa, sitten hän sipsutteli kirjastosaliin. Hän meni nuolimaiselle palvelutiskille, jonka toisella kyljellä, Lainaus-kyltin alla, istui mustamekkoinen kirjastonhoitaja, joka piti nenästään kiinni." (S. 57.)
Herbert Höpö etsii kirjastosta tietoa karhuista ja ajautuu konfliktiin erittäin nuhaisen kirjastonhoitajan kanssa.
Wickström, Emil
Marja-Liisa Tuomi: Kierros lahden ympäri - Töölönlahden ympäristön kulttuurihistoriaa
Saarto, Timo
värmecentraler
heat centres
lämpökeskukset
Kaasutehdas
kaponnieerit
Ruukin maatalousoppilaitos
Aeolus
Lauttasaaressa oleva talomme täyttää 50 vuotta, ja talon asukkaiden kanssa on ollut puhetta pienen historiikin kirjoittamisesta. Mistä löytyy kaikille saatavilla olevaa virallista tietoa (piirustuksia, suunnitelmia, valokuvia) taloista ja alueista? Entä saako tietoa talon vanhoista asukkaista jostain? Isännöitsijältä ehkä, mutta jostain muualta? Kaupunginarkisto säilyttää muun muassa helsinkiläisten järjestöjen, taloyhtiöiden ja yksityishenkilöiden arkistoaineistoja. Kaupungin tietokeskuksen kirjastossakin kannattaa käydä. Linkit: http://www.hel2.fi/tietokeskus/kaupunginarkisto/ http://www.hel2.fi/tietokeskus/kirjasto/index.html
Cronstedt, Carl Olof
Jyväskylän yliopiston hongikkoisella harjulla sijaitseva kampusalue kolmelta vuosisadalta periytyvine rakennuksineen ja puistoineen on sekä sivistyshistorialliselta että arkkitehtoniselta merkitykseltään monikerroksinen ja korkeatasoinen. Arkkitehti Alvar Aallon yliopistokampus kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosten valikoimaan. Yliopistoalueen eriaikaisista rakennuksista suurin osa on punatiiltä. Vanhimpia ovat Suomen ensimmäisen opettajankoulutusseminaarin 1880-luvulla valmistuneet rakennukset. Seminaarin alkuperäisestä kuudesta komeasta punatiilirakennuksesta, jotka on sijoitettu kaupungin ruutuasemakaavaa jatkavaan koordinaatistoon, on jäljellä viisi. Ne perustuvat Yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehdin Constantin Kiseleffin, ylitirehtööri L.I. Lindqvistin ja seminaarin johtaja K.L. Leinbergin suunnitelmiin. Puurakennuksista jäljellä ovat puutarhurin talo ja miesosaston voimistelusaliksi rakennettu arkkitehti Theodor Granstedtin suunnittelema Ryhtilä. Seminaarialueen laidalla on kansallisromanttinen piirustus- ja veistosalirakennus Villa Rana (1905), jonka on suunnitellut seminaarin piirustuksen ja käsityön lehtori, arkkitehti Yrjö Blomstedt. Myös Seminaarinmäen puistojen varhaisin vaihe on 1880-luvulta. Alvar Aalto on suunnitellut maastoon vapaasti sovitetut opetus-, kirjasto-, liikunta- ja asuinrakennukset vuosilta 1951-1970. Kampusalueen Aallonpuisto on samalta ajalta. Punatiilinen yliopiston päärakennus (1955) on alueelle tulevan tielinjan päätteenä. Rakennuksen etuaukio on kahdelta puolelta suljettu, idässä avautuu näkymä yli Jyväsjärven. Päärakennuskokonaisuuteen kuuluu juhlasaliosa ja hallintosiipi sekä näitä yhdistävä porrashalli. Viuhkamaisen juhlasalin alapuolella on harjulle suurten ikkunoiden välityksellä avautuva lämpiö ja kahvila. Päärakennukseen liittyvät niinikään punatiiliset laitoskirjasto sekä kolmiosainen harjoituskoulu (1954). Päärakennuksen veistoksellinen eteläfasadi muodostaa ympäröivän männikön kanssa seremoniallisen piha-alueen. Pihalta on yhteys muihin Aallon suunnittelemiin rakennuksiin, jotka ovat puutarhan ja urheilukentän ympärillä. Alueen itäsivuna ovat henkilökunnan kokoustila Lyhty ja siihen terassimuurilla yhdistetty opiskelijoiden ruokala Lozzi sekä opiskelija-asuntola. Niiden taakse jää ylioppilastalo (1964). Lännessä aluetta rajaavat 1950-luvun urheiluhallit ja uimahalli, jota on laajennettu. Valkeaksi rapattu Liikuntatieteen laitos (1970) rajaa aluetta etelässä. Arkkitehti Arto Sipisen Seminaarinmäeelle 1970-luvulla suunnittelemat punatiiliset hallinto-, kirjasto- ja laitosrakennukset ovat vanhimpien punatiilirakennusten lomassa, niiden kanssa samaan ruutukaavakoordinaatistoon sovitettuna. Arkkitehtitoimisto Lahdelma & Mahlamäen suunnittelemat normaalikoulun ala-aste ja ylioppilastalon laajennus ovat 2000-luvun alusta. Kampusalueen rakennusten käyttötarkoituksia on eri aikoina muutettu.
Kansakoulujen opettajien koulutus järjestettiin ensimmäisenä Jyväskylään, jonne suomenkielistä opetusta antava opettajankoulutusseminaari perustettiin 1863. Seminaarin taustalla oli Uno Cygnaeuksen 1860 tekemä ehdotus suomenkielisen kansanopetuksen järjestämisestä Suomessa. Seminaari muutettiin kasvatusopilliseksi korkeakouluksi 1934 ja Jyväskylän yliopistoksi 1966. Ensimmäiset vuodet Jyväskylän seminaari toimi kaupungin keskustassa vuokratiloissa. Seminaarin ensimmäiset punatiilirakennukset suunniteltiin Yleisten rakennusten ylihallituksessa 1870-luvun lopulta alkaen arkkitehti Constantin Kiseleffin johdolla. Kiseleff johti myös Uudenkaarlepyyn ja Sortavalan seminaarien suunnittelua. Jyväskylän seminaarin koulupuutarhan ensimmäisen puutarhasuunnitelman 1880-luvulla laati puutarhuri L.A. Jernström. Harjanteelle Jyväskylän kaupungin eteläpuolelle rakennettu seminaari oli ensimmäinen suuri kivirakennusten kokonaisuus puukaupungissa. Toisen maailmansodan jälkeen kasvatusopillisen korkeakoulun oppilasmäärä kasvoi huomattavasti. Arkkitehti Alvar Aalto voitti 1951 kutsukilpailun korkeakoulun uusien rakennusten suunnittelusta. Kilpailuehdotuksessa Aalto korosti alueen luonnetta arkkitehtonisena ja puistomaisena kampuskokonaisuutena. Ensimmäinen rakennusvaihe toteutettiin 1950-luvulla, viimeinen Aallon suunnittelema rakennus valmistui 1970. Kampuksen Aallonpuisto toteutettiin Aallon ja puutarha-arkkitehti Onni Savonlahden suunnitelmien mukaan. Laajentuvan yliopiston uusien lisärakennusten suunnittelusta 1969 järjestetyn pohjoismaisen suunnittelukilpailun voitti arkkitehti Arto Sipinen. Useiden kampusalueen rakennusten käyttötarkoituksia on muutettu ja joitakin laajennettu, kuten uimahallia 1964, 1975 ja 1991. Esimerkiksi opiskelijoiden asuntola muutettiin laitostiloiksi 1974 ja henkilökunnan asuintalo otettiin uuteen käyttöön 2000-luvun alussa. Ylioppilastalon laajennusosasta järjestetyn suunnittelukilpailun voitti 2001 Ilmari Lahdelma. Harjoituskoulu muutettiin tiedekuntatiloiksi 2003 ja uuden Jyväskylän normaalikoulun ala-asteen suunnittelukilpailun voitti arkkitehtitoimisto Lahdelma & Mahlamäki vuonna 2000.
Jyväskylän yliopiston alue
Elämän kolhima entinen sijaisopettaja Martti Raplamaa erakoituu perintöhuoneistoonsa Helsingin kantakaupungissa. Yllättävä kirje Portugalista mullistaa miehen maailman ja hän lähtee Algarveen tekemään tiliä menneisyytensä kanssa. Matka päättyy katastrofiin ja pian käsillä ovatkin perinteisen murhamysteerion ainekset: ruumis kylpyammeessa ja joukko epäiltyjä. Miehen viimeinen ystävä lehtori Hannes Kotasalmi lähtee selvittelemään tilannetta, mutta löytääkin itsensä pian epäiltyjen listan kärkipäästä. Murhaaja esittelee itsensä lukijalle jo varhaisessa vaiheessa, mutta kuka hän on ja mikä on hänen motiivinsa? Juuri kun kaikki näyttää selvältä, on luvassa viimeinen käänne ja sen jälkeen mikään ei olekaan enää sitä, miltä näytti. Tarina etenee surumielisen fado-musiikin tahdittamana pääkaupunkiseudulta Portugalin ja Viron kautta Pohjois-Karjalaan. Kyynelten takana loistaa kuitenkin hyväntahtoisen huumorin tahdittama hymy. Kirja on itsenäinen jatko-osa 2009 ilmestyneelle Huuto-dekkarille. Lukijat ovat luonnehtineet teosta seuraavasti: "Vakavampi kuin edeltäjänsä Huuto, mutta juuri sen johdosta kiehtovan syvällinen. Huumoria unohtamatta." "Heti alkulehdistä alkaen edetään taas Paasilinnan jalanjäljissä... siis silloin kun Arto oli parhaimmillaan." (www.omakustanne.fi)
Jos, herraseni tahdotte nähdä kaiken sen rakastettavan ja aistikkaan, mitä Helsingillä on kesällä tarjota, niin saapukaa lauhkeana, aurinkoisena aamuna Kaivohuoneelle.
"Helsinki kesäkuussa" (Helsingfors Tidningar 51/2.7.1842)
"Rikostarkastaja Martti Kononen istui Mannerheimintiellä oluen, Ilta-Sanomien ja tuttavansa tutkija Pesosen seurassa ravintola Viiden Pennin terassilla. Miesten mustat pikkutakit ja kauhtuneet farmarit viittasivat yhteiseen arvomaailmaan. Ulkoiset yhtäläisyydet loppuivat siihen. ... Viiden Pennin terassi oli rajattu jalkakäytävästä paksuin köysin. Tutkija Pesonen teki töitä kesälomallaankin. Terassi oli kuin luotu jalkakäytäväpyöräilyn vastaiseen pohdiskeluun. Hän laski tunnin aikana sataneljäkymmentäkolme tieliikennelakia rikkovaa aikuista pyöräilijää."
Viisi penniä on yksi Konosen kantakapakoista, siellä hän piipahtaa tässäkin dekkarissa. Tarjoilija esittelee Konoselle myös Viiden Pennin vanhan porttikieltovihkon vuosilta 1987-89. Porttareiden perusteluja on sivuilla 98-99.
Kainuunkylän komea talonpoikaisrakentaminen sijoittuu harvakseltaan nauhamaisesti kylätien varteen laakeassa Tornionjokilaaksossa, joka on Pohjois-Suomen varhaisimmin pysyvästi ja tiheimmin asuttua aluetta. Kylän rakennuskanta säästyi poikkeuksellisesti kokonaisuudessaan Lapin sodan tuhoilta toisen maailmansodan loppuvaiheessa. Kainuunkylässä ja Armassaaren kylässä vanhojen kantatalojen pihapiirit komeine 1800-luvun ja 1900-luvun alkupuolen talonpoikaisrakennuksineen sijoittuvat avoimessa maisemassa näkyville paikoille joen törmälle tai vaaran rinteeseen. Vanhimmat asuinrakennukset eli pytingit on sijoitettu pääty jokeen päin ja nuoremmat joen suuntaisesti. Neliömäiseen pihapiiriin kuuluu useimmiten myös toinen asuinrakennus "kesä- tai mäkipuoli", talli, navetta sekä aitat kylätien toisella puolella. Aitat ovat kaksi- tai jopa kolmekerroksisia vilja-, liha- ja vaateaittoja. Paakas- eli leipomatuvat sekä läpiajettavat porttirakennukset ovat hävinneet. Karjaa varten taloilla on ollut myös kesänavetat tai -kentät. Pihan ulkopuolella ovat saunat, kellarit ja riihet. Suuret alavat niittysaaret kylien kohdalla joessa ovat talojen laidunsaaria. Jokea reunustavien vaarojen takana ovat suuret asumattomat erämaat, metsät ja suoalueet. Kainuunkylän pitkä jokivarsikylä on jakautunut useammiksi kulmakunniksi, joita ovat esimekiksi Pekanpää ja Poikkilahti. Tornionjoki, joka on Euroopan pisin (600 km) vapaana virtaava joki laajenee Kainuunkylän kohdalla usean kilometrin levyiseksi suvannoksi. Tornionjoen jokivarsiasutus Ylitorniossa on osa Tornionjokilaakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Kainuunkylän jokitörmälle muodostui pysyvää talonpoikaista asutusta varmuudella viimeistään 1000-1100-luvuilla. Vuoden 1543 maakirjassa Kainuunkylä eli Helsingeby oli 20 talon kokoinen verotusyksikkö. Tulvanalaisilla viljavilla mailla harjoitettiin maanviljelyä, myös kalastus oli huomattava elinkeino. 1730-luvulla kylän asutus ulottui 29 talon rivinä aina Martimonjokeen asti. Talot sijaitsivat jokitörmällä tulvaetäisyyden päässä joesta. Viljelykset asumusten ympärillä olivat pieniä neliömäisiä lohkoja ja parhaat niityt olivat joen keskellä ns. heinäsaarilla. Niittyalueet oli jaettu jokivarsitalojen kesken erikokoisiin sarkoihin. Nykyiset Suomen Ylitornio ja Ruotsin Övertorneå muodostivat yhden yhtenäisen pitäjän ennen kuin valtakunnanraja jakoi sen kahtia 1809. Ruotsin vallan aikana väylän molemmin puolin sijaitsevat kylät kuuluivat Övertorneån emäseurakunnan Hietaniemen kappeliin. 1809 solmittu Haminan rauha vaikutti myös niittysaarten nautintaan ja saaret jätettiin ns. suvereniteettisaariksi. Joki muodosti ensisijaisen kulkuväylän aina 1830-luvulle asti, jolloin Ruotsin puolelle rakennettiin maantie. Kainuunkylän Pekanpäässä sijaitsi yksi Tornionjoen lauttahaminoista 1900-luvun alkuvuosikymmenille asti. Jokivarren isojako suoritettiin 1841. Keskeistä siinä oli taata taloille osuus jokeen. Uudistilat sekä itsellisten, torppareiden ja mäkitupalaisten asumukset sijoittuivat ylemmäs vaarojen rinteille ja kiveliöön. Karjan laiduntamiseen käytetyt kesäkentät sijaitsivat kauempana kylästä esim. 8-10 km päässä Luomajokivarressa. Kentille rakennettiin navetta, kota ja kenttäpirtti. Tornionjokivarren vanha rakennuskanta säästyi Lapin sodan tuhoilta toisen maailmansodan loppuvaiheessa.
Tornionjoen jokivarsiasutus
Paloheinä
Klemola, Leea
sisäänpääsymaksu
Eira, Maaria
Sinun kasvosi pikkuveli on laihat ja totiset. - On kaupunginosamme tämä vain köyhien ihmisten. Ei riittänyt vehmautta tänne kaupungin puistojen. Se on toisella puolella, siellä, missä paremmat ihmiset ovat maalle matkustaneet.
Konkka, Anita
'Helsingissä on toukokuu hehkeimmillään, ja Rautatientorilla soitetaan rauhanjatsia. Orkesteri, oikeastaan The Stomping Indiana Boys, mutta päivän kunniaksi Peace Messengeriksi kastettu, soittaa torin luoteisnurkassa, korokkeen virkaa toimittaa kuorma-auton lava. Kuorma-auto on pysäköity Keskuskadun suuntaisesti, ja muusikot istuvat kasvot itään päin ravintola Fenniaa kohti. -- Torin samassa nurkassa seisoo nuori nainen nimeltä Elina Savander. -- Hän näkee sodan jäljet, sen miten kuluneet kuusi vuotta ovat varastoituneet heihin jotka ovat jääneet henkiin, ja säästyäkseen näyltä hän kohottaa katseensa ja suuntaa sen suureen mutta valoisaan Skohan taloon Kaivokadun ja Keskuskadun kulmaan. Hän katsoo edelleen Keskuskadulle, hän näkee aina Svenska Teaternille saakka, ja kun hän kääntää katseensa ylös harmaanvalkoiseen, lälhes maitomaiseen pilvipeitteeseen, sotavuodet tunkeutuvat hänen mieleensä.' (s. 12 - 13)
Tarina kolmen sukupolven Helsingistä saa alkunsa Rautatientorilta.
Pyhärannan kirkko on Varsinais-Suomen keskiaikaisten harmaakivikirkkojen ja 1700-luvun puukirkkojen joukossa harvinainen, useita kirkkoja ja niiden korjauksia 1800- ja 1900-lukujen taitteessa suunnitelleen arkkitehti Josef Stenbäckin kansallisromanttista tyyliä edustava kivikirkko. Kirkko seisoo Astanmäellä merenlahden ja vanhan sataman vierellä. Se on järjestyksessään seurakunnan kolmas ja sitä ympäröi vanha hautausmaa. Pohjaltaan tasavartiseen ristikirkkoon liittyy luoteiskulmassa kellotorni. Julkisivut ovat harmaata squared rubble -graniittikvaaderia. Päätyjen koristeluun on käytetty punatiiltä. Kirkkosalia kattavat teräsbetoniset tähtiholvit. Alttari sijaitsee pohjoissakarassa. Alttaritaulu sekä alttariseinän lasimaalaus ovat Ilmari Heinosen maalaamat. Alttaritaulun takana on Josef Stenbäckin väliaikaiseksi alttaritauluksi kalkkivärein maalaama Pyhä Ehtoollinen, jäljennös Edvard Gerbhardtin maalauksesta. Kirkkosalin peräseinällä on vanhasta kirkosta siirretty alttaritaulu Viimeinen tuomio 1760-luvulta. Urkujen julkisivu on Stenbäckin suunnittelema.
Laitilaan kuulunut Pyhäranta (aik. Rohdainen) siirrettiin Pyhämaan kappeliksi 1688 ja seurakunnan ensimmäinen kirkko rakennettiin mantereelle 1690-luvulla. Toinen kirkko valmistui samalle paikalle 1758. Pyhäranta erotettiin omaksi seurakunnakseen 1782, jolloin Pyhämaa määrättiin sen kappeliksi. Pyhärantaan päätettiin rakentaa uusi kirkko kivestä 1898. Arkkitehti Josef Stenbäckiltä tilatut luonnospiirrokset hyväksyttiin 1904-1905 ja kirkko rakennettiin 1907-1909. Edeltänyt kirkko purettiin sen rakentamisen yhteydessä. Nykyisen nimensä seurakunta sai 1908 samalla kun Pyhämaa erotettiin siitä omaksi seurakunnakseen.
Pyhärannan kirkko
Saari, Jarmo
Kellomäki
Rautatieaseman katolta luodaan lunta ja ihmisiä saapuu junalla asemalle.
Kotiranta, Marjo
Väre, Anne
Karstulantie
On vuosi 1976. Säde ja Marko ovat oppilaina itähelsinkiläisessä koulussa. Koulun syysretki muuttaa heidän elämänsä: kiusattu koulutoveri löytyy kuolleena.
Merenkurkun saariston majakka- ja luotsisaaret (Strömmingsbådan)
Lehtonen, Anna-Liisa
Keskiaikainen Pyhälle Mikaelille omistettu harmaakivikirkko on Pernajanlahden itärannalle Suuren Rantatien varteen rakentuneen ja hyvin historiallisen luonteensa säilyttäneen Pernajan kirkonkylän keskipiste. Kirkossa on valkoiseksi kalkitut seinämuurit. Päätyjen tiiliornamentiikka noudattaa Itä-Uudenmaan kirkoille tyypillisiä muotoja. Kirkkosali on kolmilaivainen; kahdeksankulmaiset tiilipintaiset pilarit jakavat sen kuuteen traveeseen. Keskilaivan kaksi itäisintä holvia on monimuotoista ns. suomalaista tähtiholvia, muut keskilaivan holveista ovat tähtiholveja, sivulaivoissa on ristiholvit. Kirkkosalissa on eri vuosisadoilta olevaa sisustusta ja esineistöä. Keskiajalta ovat triumfikrusifiksi ja Ristin tietä kuvaava alttarikaappi sekä kalkkikivinen kasteallas. Barokkityylisen saarnastuolin ovat lahjoittaneet Lorentz Creutz vanhempi ja hänen vaimonsa Elsa Duwall 1652. Kirkossa olevista hautamuistomerkeistä merkittävin on tallinnalaisen Arent Passerin työpajassa valmistettu Viipurin linnan käskynhaltija Arvid Tönnesson Wildemanin ja hänen vaimonsa Anna Björnram henkilökuvilla varustettu kalkkivinen hautalaatta. Kirkossa on seitsemän hautajaisvaakunaa, joista 1667 kuolleen Jacob Creutzin hautajaisvaakunaan kuuluu kahdeksan äidinpuolen ja kahdeksan isänpuolen sukuvaakunaa. Kirkkotarhassa on neljä hautakappelia. Tervikin kartanolle kuuluva uusklassillinen C.L. Engelin piirtämä de Geer- ja Ehrnroth-sukujen hautakappeli on vuodelta 1824. Sarvilahden kartanon empiretyylinen von Born-suvun kappeli vuodelta 1834 on tehty Pehr Granstedtin 1823 laatiman piirustuksen mukaan. Kaksi muuta hautakappelia ovat kuuluneet Jägerhorn- ja Grenman-suvuille. Kirkkotarhan itäpuolella harjulla olevan korkean uusgoottilaisen kellotapulin viersssä on säilynyt vanhaa mäkitupalaisasutusta. Sankarihauta-alue itään kaartuvan Suuren rantatien eteläpuolella on arkkitehtien Carl Frankenhaeuser ja Rafael Blomstedt suunnittelema. Piispa Mikael Agricolan patsas on kopio Emil Wikströmin Viipuriin 1908 tekemästä patsaasta. Kirkon länsipuolella oleva pitäjäntupa on harvoja Suomessa säilyneitä. Kirkkoherran pappila Suurelta rantatieltä etelään erkanevan kylätien varressa on keskiaikaisella paikallaan Pernajanlahden lähituntumassa. Pihapiirissä on Perniön ja Taivassalon pappiloiden tapaan kaksi eri aikakausia edustavaa pappilarakennusta. Vanhempi, mansardikattoinen pappila 1700-luvun lopulta on tyypillinen kustavilaisen kauden rakennus. Nykyinen pappila on rakennettu 1830-luvulla ja se kuvastaa empirekauden asumiskulttuuria sekä huonejaollaan että julkisivujensa arkkitehtuurilla.
Pernajan seurakunta mainitaan asiakirjalähteissä Porvoon kappelina 1340 ja omana kirkkopitäjänä 1363. Kirkossa on kolme rakennusvaihetta. Sakaristo kuuluu niistä ensimmäiseen, se on ehkä jo 1300 luvun lopulla tai 1400-luvun alussa, jolta ajalta ovat kattorakenteetkin. Sakariston katon selkäpuita tukevat hoikat saksiristikot, jotka on lovettu ulompaan jalasparruun. Sakaristoon liitetyn runkohuoneen rakentaminen on ajoitettavissa kattotuolien dendrokronologisen vuosilustoselvityksen perusteella 1440-luvun alkuun. Holvaus kuuluu kolmanteen vaiheeseen, jolloin myös kirkon ikkunat ja portaalit sekä länsipääty saivat tiilimuurauksensa. Kirkon 1938-1939 arkkitehti Carl Frankenhaeuserin johdolla tehty restaurointi kuuluu edelleen Suomen onnistuneimpiin. Uusgoottilainen tiilinen kellotorni on rakennettu 1854-1855 lääninarkkitehti Jean Wikin piirustuksen mukaan. Pitäjäntupa oli alkuaan 1756 käräjätuvaksi tehty rakennus, joka 1870-luvulla muutettiin kirkonkylän ensimmäiseksi kouluksi. Pitäjäntupana se on toiminut 1890-luvun alusta alkaen. Pappilan päärakennus rakennettiin 1850-1851 ja sen edeltäjä 1775-1776.
Pernajan kirkko ja pappila
Munkkiniemen uimaranta
As Oy Runeberginkatu n:o 65 - talo paikallaan
Mikaelinkirkko
Sandqvist, Rolf
Kaipailen kirjaa/tekstiä Viaporin elämästä 1700-luvulla. Jotain muuta kuin Helsingin kaupungin historia. Tässä muutamia kirjavinkkejä (saatavuustiedot löydät Helmetistä: http://www.helmet.fi): Gardberg, C. J.: Viapori-Suomenlinna (Otava 1998) Hällström, Olof af: Sveaborg : fästningens byggnadshistoria = Viapori, Suomenlinna : linnoituksen rakennushistoria = The Island Fortress off Helsinki : an architectural history (1986) Suomenlinnan rakennusten historia (Suomenlinnan hoitokunta 1997) Talvio, Maila: Linnoituksen iloiset rouvat. 9.p. (WSOY 1982) Suomenlinnan omat sivut: http://www.suomenlinna.fi/
Maskun kirkko pappiloineen muodostaa Turun seudun rannikon vanhimpiin seurakuntiin kuuluvan Maskun kirkollisen keskuksen. Sen monipuoliseen keskiaikaiseen ja vuosisatojen mittaan kehittyneeseen ympäristöön kuuluvat lisäksi keskiaikaisten teiden risteyksessä seisova tapuli sekä kirkkomaa hautakappeleineen. Kirkko sijaitsee Maskunjoen varren viljelyseudulla, joka on rautakautisen ja keskiaikaisen asutuksen keskusaluetta. Maskun kirkko sijaitsee Turun ja Rauman sekä Naantalin ja Ruskon välisten keskiaikaisten teiden risteyksessä. Kirkon vieressä on rautakautinen hautapaikka, ns. Humikkalan kalmisto ja lähellä Myllymäen esihistoriallinen asuinpaikka. Kirkon paanukattoiseen runkohuoneeseen liittyy pohjoispuolella lähellä itäpäätyä runkohuonetta vanhempi sakaristo ja eteläpuolella runkohuonetta nuorempi asehuone. Kirkossa ei poikkeuksellisesti ole länsiportaalia. Papinoven edessä on säilynyt puurakenteinen eteishuone. Yksilaivaisessa nelitraveisessa kirkkosalissa on pilasterien ja kilpikaarien varaan tehdyt tähtiholvit. Holvien ruoteet on koristeltu viiva-aiheisella juovituksella. Seinien alaosaa kiertää punaisella ja sinisellä värillä 1600-luvulla tehty draperiamaalaus. Kirkon penkit ja urkulehteri ovat 1880-luvulta. Keskiaikaiseen taide-esineistöön kuuluvat mm. myöhäiskeskiaikainen triumfikrusifiksi, sleesialainen alttarikaappi ja kalkkikivinen kasteallas. Barokkityylinen saarnastuoli, kuorin lattiassa olevat kalkkikiviset hautalaatat sekä kaksikantista linjalaivaa esittävä kirkkolaiva ovat 1600-luvulta. Seuraavalta vuosisadalta ovat kirkkoherra Simon Vacceniuksen ja hänen vaimonsa Regina Reuterin votiivikaappi, kirkkomaalari Jonas Bergmanin tekemät öljymaalaukset sekä rokokootyylinen, seurakunnan nuorison lahjoittama kaappikello. Kirkkomaalla ovat Juvan ja Kankaisten hautakappelit. Lähellä sijaitsevan Kankaisten kartanon 1600-luvun puolivälissä kivestä rakennuttua hautakappelia on myöhemmin käytetty varastosuojana. Pohjaltaan neliön mallista rakennusta kattaa kaksiosainen pyramidikatto, joka on katettu paanutuksella. Rakennuttaja lienee ollut valtaneuvos Kustaa Eevertinpoika Horn (1614-1666). Juvan hirsirakenteinen hautakappeli on 1700-luvun loppupuolelta. Kellotapuli kirkon länsipuolella kulkevien teiden risteyksessä on harmaakiviseltä alaosaltaan keskiaikainen, mutta sen yläosan puurakenteiden valmistumisajankohtaa ei tunneta. Maskun kirkkoherranpappila on perustettu jo keskiajalla Humikkalan kylän tiluksille, kirkon lähettyville. Nykyinen pappilan empiretyylinen aumakattoinen päärakennus on rakennettu 1860 lääninarkkitehti G.Th. Chiewitzin suunnitelmin. Holvatun kivikellarin vanhimmat osat on rakennettu 1685. Pappilan pihapiiriin kuuluu puisto ja muita rakennuksia, joista talli on 1800-luvulta ja seurakuntatilaksi 1940-luvulla muutettu ns. Hemmingin tupa 1900-luvun alkupuolelta.
Masku mainittiin seurakuntana jo 1234. Se oli vuodesta 1399 Turun piispan prebendinä (palkkaseurakuntana)uskonpuhdistukseen asti ja 1809-1834 Turun akatemian prebendinä. Kirkon harmaakivinen runkohuone holvattiin ja tiilipäädyt rakennettiin 1400-luvun loppupuolella. Sakaristo korotettiin 1780 ja kuori-ikkunaa laajennettiin 1700-luvun lopussa. Kirkon sisustus uusittiin 1880-luvulla. Arkkitehti Alarik Tavaststjernan johdolla tehdyssä restauroinnissa 1915 seinien alaosan draperia-maalaus otettiin esille ja kuori-ikkunaan tehtiin lasimosaiikki.
Maskun kirkko ja pappila
Viides Linja 1
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Patteri Pirkköyri)
Jätkäsaari
"Pizzerian valomainos oli tavanomainen: Pizza & Kebab. Suhonen aprikoi oliko jossain tehdas joka sarjavalmisti tällaisia." (s. 103)
Talousrikososaston raportin mukaan salaperäisen Tariqin rahat pesivät tässä pizzeriassa.
Talo oli valkoinen ja korkea, kuin seurojentalo jossain kylässä, sen ikkunat olivat auki - musiikin läpi erotti lattian rahinan tanssijoiden jaloissa, koko liikkeen ihmeellisen humun. Uloskäynti oli julkisivulla, mutta ovelle vievät portaat oli rakennettu niin että ne johtivat talon päätyyn. Portailla seisoi tupakoivia miehiä. Yhdellä oli vahtimestarin kaluunat.
Kirja alkaa Pikkukoskelta, jossa ilta tanssipaikalla päättyy kaaokseen.
Kymijoen rajalinnakkeet (Ahvenkoski)
Haakoninlahden huvilat
Rastimo, Kaisa
Museosilta (Ponkilan silta)
Varastoparakki C95
Työsiirtolan alueen laidassa sijaitseva parakki C 95 pystytettiin vuonna 1972 Suomenlinnan työsiirtolalle majoituskäyttöön Vankeinhoito-osaston suunnittelijan Urpo Nummelan piirustusten mukaan. Talossa oli viisi huonetta, jotka oli mitoitettu kahdelle-kolmelle vangille ja keittotila sekä pesu- ja kuivaushuoneet. 1980-luvun vaihteessa, kun työsiirtola-alueen rakennusten käyttötarkoituksia muutettiin, tähän parakkiin siirrettiin henkilökunnan sosiaalitilat rakennuksesta C 91. Kirkasvärinen vaaleansininen talo maalattiin uudelleen murretummalla sinisellä kesällä 1993 julkisivujen kunnostustyön yhteydessä. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: OM VAHO SLTS Piirustusarkisto. SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Cohan, G. M.
"Pohjoisesplanadilla kiemurteli sukkaliikkeen edessä paikallaan tarpovien naisten rihma. Siinä paleli hienoja rouvia ja vielä hienompien rouvien asialle panemia palvelustyttöjä. Hän tuhahti mielessään. Sattuman oikku tai kaksi, ja hän olisi pälyillyt jonosta ohikulkijoita turkishatun ja kettupuuhkan lomassa kopeina loimottavin silmin. Mutta hän ei edes halunnut olla siinä jonossa. Hän häpesi sukupuolensa turhamaisuutta ja tihensi askeleitaan häpeäntunteesta päästäkseen." (s. 12)
Valma kulkee Pohjoisesplanadia pitkin ennen kohtaamistaan Axelin kanssa.
Convolvulus, patsas
Raahen kansallisromanttista tyylisuuntausta edustava rautatieasema poikkeaa muista aikakautensa asemarakennuksista. Yksityisen radan varteen rakennettu Raahen rautatieasema sijaitsee kaupungin kaakkoiskulmassa. Puinen asemarakennus on rakennettu 1899-1900. Asema on tuntemattoman arkkitehdin suunnittelema. Asema-alueeseen liittyy myös puisto istutuksineen sekä nikkarityylinen entinen tullikamari.
Raahessa ryhdyttiin suunnittelemaan rautatien rakentamista ensimmäisen kerran jo 1873. Rata rakennettiin yksityisenä 1898-1899 sen jälkeen, kun valtiopäivät oli päättänyt olla osallistumatta rakentamiseen. Kauppaneuvos Henrik Sovelius oli lahjoittanut 200 000 markkaa radan rakennustöitä varten ja Raahen kaupunki maksoi toisen puolen kuluista. Samaan aikaan parannettiin Raahen satamaa Lapaluodossa, sillä radasta toivottiin tärkeää puutavaran satamarataa. Yksityinen Raahen Rautatieosakeyhtiö rakennutti Raahen asemarakennuksen vuosina 1899–1890. Ensimmäinen juna saapui asemalle elokuussa 1899, ja aseman juhlalliset vihkiäiset järjestettiin Raahen kaupungin 250-vuotisjuhlapäivänä 5.12.1899. Rataan kohdistetut odotukset eivät täyttyneet, vaan se osoittautui tappiolliseksi. Vielä 1900-luvun alussa tutkittiin mahdollisuutta yhdysradan rakentamiseksi Iisalmen–Kajaanin –radalle.
Raahen rautatieasema ja tullikamari
Luku: Kahdeksan vuosikymmentä kirjaston kanta-asiakkaana. Professori Göran von Bonsdorff muistelee.
"Miehet kapusivat legendaarisen paikallisravintolan yläkertaan. Kononen oli nuorena miehenä viettänyt täällä iloisia iltoja. Pahamaineinen Munkkiniemen kolmio: Rigari, Ugari ja snagari. Ravintola Riikinkukon nimi oli jo vaihtunut monet kerrat. Ukko Munkki oli nyt Mr. Pickwick Pub ja nakkikioski oli kadonnut kokonaan. Mutta Torpan Pojat juhli vieläkin voittojaan tässä entisessä Ukko Munkissa. "
Useissa kirjoituksissa kerrotaan Kustaankartanosta.
Riitta Immosen ateljee ja koti olivat Kauppiaankadulla vuodesta 1946 1950-luvun puolelle.
Linnanmäki
Seinäjokivarren kyläasutus (Kihniä)
Lindström, Erik
"Ulkona alkoi sataa kevyesti. Puiden lehtiin tulisi kiiltoa, Davi ajatteli. Lyhdyt Liisanpuistossa loistaisivat, yksinäisinä ja lempeinä." (s. 26) "Lokit syöksyivät kimeästi kirkuen, ja Liisanpuistossa juoksenteli lapsia, jotka olivat Davia paljon pienempiä. Niin nopeasti hän oli kasvanut." (s. 47)
Nuotio, Eppu
Leppäkosken kartano ja sen yhteyteen perustettu Rauhaniemen tiilitehdas edustavat hyvin 1800-luvun kartanomiljööseen ja Suomen teollistumiseen liittynyttä rakentamista. Alueeseen kuuluvalla ratamestarin rakennuksella on rautatiehistorian lisäksi henkilöhistoriallista merkitystä Ida Aalbergin lapsuudenkotina. Leppäkosken kartanon talouskeskus sijaitsee Puujoen varrella Leppäkosken tiilitehdasyhdyskunnan ja asemakylän eteläpuolella. Kartanon puisto ja puutarha käsittävät 3 ha suuruisen alueen pääpihan itäpuolella ja ovat peräisin 1800-luvun alkuvuosilta. Leppäkosken yli johtaa vanha puusilta ja jokirantaa reunustaa vanha puusto. Kartanon pihapiirissä vanhimmilta osiltaan 1800-luvun alkupuolella rakennettua päärakennusta reunustaa 1800-luvun puolivälissä rakennettu aumakattoinen siipirakennus. Talousrakennusten ryhmä on kartanopihan pohjoispuolella. Janakkalan Leppäkosken asemalla sijaitseva, 1860-luvulta peräisin oleva ratamestarin asuintalo on yksi vanhimmista rautatierakennuksista maassamme. Se on ainoa jäljellä oleva tyyppinsä edustaja. Rakennus liittyy myös maamme kulttuurihistoriaan, sillä se on näyttelijätär Ida Aalbergin lapsuudenkoti. Rakennuksessa on nyt Ida Aalberg -museo. Rauhaniemen tiilitehdas ja sen koristeellinen piippu muodostavat selkeän ja näkyvän kiintopisteen keskellä Leppäkosken asema- ja tiilikylää. Tiilitehtaan toiminta on päättynyt ja rakennukset ovat muussa käytössä.
Leppäkosken entinen rälssisäteri on vanhaa rälssiä. Kartanon ensimmäinen omistaja oli 1550-luvun alkupuolella lainlukija Knuutti Antinpoika. Omistajat olivat pääasiassa virkamiesaatelistoa. 1800-luvun lopulla kartano oli yksi Standertskiöld-suvun hämäläisistä tiloista. Kartanon historiaan liittyy kaksi kulttuurihistoriamme merkittävää nimeä. Kansakoululaitoksen perustaja Uno Cygnaeus syntyi Leppäkosken kartanossa 1810. Näyttelijä Ida Aalberg syntyi kartanon sivurakennuksessa 1857 ja vietti lapsuutensa rautatien valmistumisen jälkeen läheisessä ratamestarin talossa. Kartanon päärakennus valmistui kosken rannalle yksikerroksisena 1800-luvun alkupuolella. Rakennusta jatkettiin kaksikerroksisella osalla ja koko rakennus vuorattiin yhtenäisesti ajan henkeen 1873. Päärakennusta ja pihamaata rajaava sivurakennukset valmistuivat 1855, niistä vain pohjoispuoleinen on säilynyt. Leppäkoskesta kehittyi Helsinki-Hämeenlinna -rautatien rakentamisen jälkeen 1800-luvun jälkipuoliskolla tärkeä tiiliteollisuuskeskus. Leppäkosken kartanon tiilitehdas Rauhaniemi perustettiin 1850- ja 1860-lukujen vaihteessa ja siirrettiin nykyiselle paikalleen rautatien valmistuttua 1862. Rautatieaseman ja tiilitehtaan ympärille rakentui niiden vaikutuksesta pieni taajama.
Leppäkosken kartano
Töölön sokeritehdas
Kolttasaamelaisten asutuspaikat (Sevettijärvi)
Harman, James
'Hesperiankadusta pohjoiseen levittyvä Taka-Töölö on malliesimerkki Helsingin uraauurtavasta modernismista. Siellä on yhtenäisiä 1930-luvun asuintaloja, vuoden 1952 viidensientoista olympiakisojen rakennuksia sekä Alvar Aallon Kansaneläkelaitos (1956).' (s. 125)
Kannelmäen ostoskeskus
Ruonan kylässä on useita kaksikerroksisia pohjalaistaloja pihapiireineen ja ne ovat erittäin edustava esimerkki eteläpohjalaisesta talonpoikaisarkkitehtuurista. Samaan Kuortaneenjärven kulttuurimaisemaan kuuluu Haapaniemen 1770-luvulla rakennettu pappila. Ruonan kylällä on myös sotahistoriallista merkitystä Suomen sodan taistelupaikkana. Ruonan kylä sijaitsee peltomaisemassa Kuortaneenjärven koillispohjukassa, missä etelästä tuleva vanha maantie on haarautunut Alajärvelle ja Vaasaan. Pohjukan kapeikkoon on jo 1600-luvulla rakennettu silta. Nykyinen, varsinaiselta liikenteeltä pois jäänyt Ruonaluoman ja tulvaniityn yli kulkeva 325 metriä pitkä kivisilta maavalleineen on rakennettu 1877. Ruonan kylän tilat ovat kyläkeskustan lisäksi vanhojen maantielinjojen varrella, nykyisen valtatie 66:n molemmin puolin. Kylän rakennuksista mainittakoon Knuuttilan, Maunuksen, Syrjä-Kokkilan, Mäki-Kokkilan ja Uusi-Haapanalan talot. Punamullatuille kuortanelaisille talonpoikaistaloille, joissa ikkunanpielet ja nurkkalaudat ovat valkoiset, on ominaista räystäiden koristelistoitukset sekä ullakkopäätyjen keltamultamaalaus. Kuortaneenjärven pohjoisrannalta työntyvän Haapaniemen kärjessä, Ruonan kylän laidalla, sijaitsee Kuortaneen seurakunnan entinen pappila. Pappilarakennus on peräisin vuodelta 1779. Se on tyypillinen karoliininen keskeissalirakennus. Punamullatun pappilan lisäksi pihapiirissä sijaitsee kaksikerroksinen koulutuparakennus, rivi aittoja sekä kivinavetta. Järvenpuoleiselle rinteelle on istutettu puisto. Hyvin hoidettua kokonaisuutta täydentävät vanhaan rakennuskantaan sovitetut uudet kurssirakennukset. Haapaniemen pappila toimii Lapuan hiippakunnan kurssi- ja leirikeskuksena. Ruonan kylä ja Haapaniemen pappila ovat osa valtakunnallisesti arvokasta Kuortaneenjärven maisema-aluetta.
Lapuanjoen yläjuoksulla sijaitseva Kuortaneenjärvi oli vielä keskiajalla kaski- ja eränkäyntialuetta. Pysyvää asutusta syntyi järven ympärille vasta uuden ajan alkupuolella. Ruonan kylä asutettiin 1549. 1560-luvulla Kuortaneenjärven ympärillä oli yksitoista taloa, joista yksi oli Hiironniemessä. Kuortane perustettiin Lapuan kappeliksi 1645. Ensimmäinen pappila Kuortaneen kappeliseurakunnalle rakennettiin Haapaniemeen 1663. Itsenäiseksi seurakunnaksi Kuortane muodostettiin 1798. Haapaniemen pappilassa on viettänyt lapsuutensa runoilija Karl Fredrik Stenbäck. Pappilan historiaan liittyvät myös Chydenius-, Rislakki-, Klemetti- ja Kansanaho-suvut. Lapuan hiippakunnan seurakuntien perustama hiippakuntatalosäätiö hankki Haapaniemen pappilan 1968 koulutuskäyttöön. Rakennuskantaa on sen jälkeen täydennetty 1970- ja 1980-luvulla asunnolla, rantasaunalla ja majoitusrakennuksella. Ruonan kylän läpi kulkeva tie on osa Oriveden ja Uudenkaarlepyyn maantietä, jonka rakentaminen liittyi 1600-luvun keskitettyyn kaupunki- ja kauppapolitiikkaan. 1617 perustetun Uudenkaarlepyyn kauppapiiriin liitettiin mm. Ruovesi, jonka seurauksena yhteyksien parantamiseksi rakennettiin maantie 1600-luvun loppupuolella Suomenselän yli maantie. Ruonan pohjoispuolella Salmen kautta kulkeva maantie oli osa Kuopion ja Vaasan välistä maantietä, joka rakennettiin 1780-luvulla. Maantiellä oli merkitystä Suomen sodan aikana, jolloin venäläiset etenivät Oriveden ja Uudenkaarlepyyn välistä tietä kohti Pohjanmaata. Kuortaneella käytiin Suomen sodan aikana ratkaisevia taisteluja, mm. Kuhajärvellä, Ruonassa ja Salmella. Ruonan kylässä 1808 alkanut ankara taistelu päättyi suomalaisten torjuntavoitosta huolimatta vetäytymiseen.
Ruonan kylä ja Haapaniemen pappila
Puu-Käpylä oli purku-uhan alla 1960-luvulla. Asukkaiden ja kaupunkilaisten tiukka vastustus sai kuitenkin kaupunginviskaalien mielet muuttumaan.
Kuvataan Toukolaa omakotiasujan näkökulmasta
Kuopion Iso hautausmaa (Iso hautausmaa)
Lalli, Maarit
Vesijaon kylämaisemassa on säilynyt isonjaon jälkeinen kyläkuva, jossa talot ovat levittäytyneet pitkäksi nauhaksi maantien ja peltolaakson reunaan. Vesijaon kylä sijaitsee Padasjoen metsäylängöllä, joka on Päijänteen vedenjakajaseutua. Kyläalue rajoittuu Vesijako -nimisen järven lisäksi laajaan metsäalueeseen. Kylän pellot on raivattu Vesijaon järven eteläpäästä alkavaan lampien ja laskuojien täplittämään alavaan notkelmaan, jota rajaavat mäkiset metsäalueet. Kylä- ja viljelyalue on neljä kilometriä pitkä ja kilometrin leveä. Kylän vanhat kantatilat ryhmittyvät nauhamaisesti vanhan maantien varteen. Maatilojen talouskeskusten ja mökkiasutuksen lisäksi kylän rakennuskantaan kuuluu entinen suojeluskuntatalo Harjula, koulurakennus 1900-luvun alkupuolelta ja kaksi kaupparakennusta. Maisemallisesti näkyvällä paikalla sijaitsevien kantatilojen rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Vesijaon ja Auttoisten kylien välisen maantien linjaus on ollut käytössä jo 1600- ja 1700-luvulla. Vesijaon kylä kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen Auttoinen-Vesijako maisema-alueeseen.
Länsi-Padasjoen laaja metsäylänkö oli ennen pysyvän asutuksen syntymistä Hämeen eräaluetta. Historiallisella ajalla syntynyt harva kyläasutus keskittyi suurempien järvien tuntumaan ja kylien väliin jäi laajoja erämaa-alueita. Keskiajalla alueelle syntyivät vain Auttoisten ja Vesijaon kylät. Päijänteen rantakylien ohella Vesijako on Padasjoen vanhimpia kyliä. Vesijaon kylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1464. Uuden ajan alussa Vesijaossa oli yksitoista taloa. Tiivis ryhmäkylä sijaitsi 1692 nykyisten Jyväsen ja Jussilan tilojen kohdalla. Laskuojan molemmin puolin sijoittuneessa kylässä oli 10 taloa ja lisäksi järven ja laskuojan kulmassa oli yksinäistalo, joka oli mahdollisesti Skytän tilaa edeltävä Vesijaon säteritila.
Vesijaon kylä
Mikonkadulla on Fennia-rakennus. Kysyisin, mikä historia rakennuksella on, kun sen katolla on vaakunakin? Joulukuussa 1899, Helmikuun manifestin ja mielenosoitusten vuonna Helsinkiin valmistui tyylikäs ja uudenaikainen, viisikerroksinen hotelli. Tämä isänmaallisesti Hôtel Fenniaksi nimetty hotelli syntyi tontille, jolla aikaisemmin oli sijainnut Hotel de Post, kansalaisten ”Kukkuvaksi kelloksi” kutsuma hotelli ja kestikievari. Rautatientorista oli tulossa laatutietoisen, tasokkaita palveluja arvostavan yleisön uusi tapahtuma-aukio. Olihan torin reunalle jo noussut Ateneum (1887), Kansallisteatterin työmaa oli juuri alkamassa ja uutta rautatieasemaakin jo mietittiin. Helsingissä tarvittiin myös lisää ajanmukaista majoitustilaa. Hôtel Fennian arkkitehdiksi valittiin ruotsalainen Gustaf Adolf Lindberg. Hotellin torinpuoleisen julkisivun arkkitehtuuria kuvataan wieniläisbarokiksi. Fennian pääjulkisivussa korostuu sen pysty keskiakseli, joka huipentuu suureen nelikulmaiseen kupoliin. Huomiota herättää myös pallopäisten pienoisobeliskien kattama räystäslista ja keskiakselin kullatulla suuriruhtinaskunnan vaakunalla koristettu voluuttipääty. Tähän vaakunakoristeeseenhan kiinnitit sinäkin huomiosi. Sen alapuolella on teksti Fennia ja molemmin puolin eurooppalaisten pääkaupunkien nimiä. Vaakuna Fennia-teksteineen rinnastaa Suomen Eurooppaan ja kansainväliseen huvielämään. Näkyvälle paikalle pahimpaan sortoaikaan korotetussa vaakunassa ja nimen käännöksessä ”Suomi”voitiin myös nähdä sensuuria uhmaava, mutta sen taitavasti väistävä kuvamuotoinen isänmaallinen ilmaus. Rakennus oli suunniteltu nimenomaan laatuhotelliksi. Sellaisena se oli maan suurin, sillä huoneita oli peräti sata. Ravintolatilat olivat pohjakerroksessa. Fennian ravintolassa on pidetty monia merkittäviä tilaisuuksia mm. Ida Aalbergin 40-vuotistaiteilijajuhla v. 1914, Akseli Gallen-Kallelan 50-vuotispäivä 1915 ja Pohjoismainen kirjailijakongressi vuonna 1935. Lisää Fennian vaiheista voit lukea teoksesta ”Neljä fasadia torille”. Teokseen sisältyy Veikko Pakkasen artikkeli: ”Hôtel Fennia”, jonka perusteella olen laatinut vastaukseni.
poliittinen organisaatio
"Iida itki vielä kun me seisoimme Torkkelinkujalla odottamassa taksia. Ensilumi oli harmaata sohjoa, vain nurmikolla se oli valkeaa. Paljaan puun oksalta meitä tuijotti varis. Tuuli pyyhkäisi Torkkelinmäen yli ja varisti oksista pisaroita lumeen. Keltaiset ja punaiset ja vihreät talot seisoivat äänettöminä puistikon ympärillä." (s. 226)
Saijonmaa, Arja
"Keinahdellessaan hevosen selässä Pasilan metsäpoluilla Leila kuunteli korvalappustereoistaan esitelmiä tästä ajasta." (s. 145)
Leila harrastaa vapaa-aikanaan ratsastusta.
Olsbölen kartanon vanha päärakennus on tyypillinen suomalainen rokokooajan kartanorakennus. Kartano sijaitsee keskiaikaisperäisen Suuren Rantatien varrella ja sen kestikievari on yksi harvoista säilyneistä rantamaantien majataloista. Olsbölen kartano sijaitsee Suuren Rantatien varrella sekä entisen merenlahden kaakkoislaidassa, hyvien kulkuyhteyksien varrella. Asuinpiha on rakennettu peltojen keskeltä kohoavalle kallioharjanteelle. Kartanon pihapiirissä on kaksi asuinrakennusta, päärakennus 1820-luvulta ja sivurakennus 1780-luvulta. Pihapiirissä on talousrakennuksia; mäen juurella on kivinavetta vuosilta 1888 ja 1937. Vanha päärakennus on mansardikattoinen, vuorattu punamullattulla pystylaudoituksella ja sen ikkunat ovat neliruutuiset. Olsbölen kartanon 1780-luvun päärakennuksen kaltaisia pieniä kustavilaiskartanoita ovat mm. Porvoon Jakkarilan vanha päärakennus, Tenholan Västankärr sekä parhaiten interiöörinsä säilyttänyt Joroisten Frugård. Nykyisestä maantiestä syrjään jääneen Suuren Rantatien varrella on Olsbölen 1830-luvulla rakennettu kestikievarirakennus.
Olsböle on vanha läänityskartano, josta tuli rälssimaata 1579, valtakunnanamiraali Severinssonin läänitys. Läänitys peruutettiin 1683 ja tila muodostettiin säteriratsutilaksi. Kartanon historia näkyy myös Tenholan kirkossa (ks. erillinen kohde), missä barokkityylinen saarnatuoli on kartanon omistajan lahjoittama, lisäksi kirkossa on neljä maalattua tai veistettyä sukuvaakunaa. Olsbölen kartanon päärakennus valmistui 1780-luvulla. Nuoremman päärakennuksen 1820-luvulla rakennutti tilanomistaja J.E. von Rancken kaksikerroksiseksi. Yksikerroksisen nykyasun suunnitteli 1870-luvulla arkkitehti J. Basilier. Turun ja Viipurin välisen Suuren Rantatien kestikievarina toiminut Olsböle mainitaan levähdyspaikkana niinkin myöhään kuin 1895 Anders Ramsayn matkailijan käsikirjassa ”Vägvisare i Finland”.
Olsbölen kartano
stall
"Niinkuin lahdelle katsoi merelle kauas/ niinkuin ajatus syntyi/ nopeasti ja röyhkeästi/ sitten peittäen maan/ ja taas pohtien/ ja taas mukautuen/ niin alkoi elämä/ jatkui taas Lauttasaaren/ savuttomilla penkereillä" (s. 23)
Teoksen runot sijoittuvat Lauttasaareen.
Linnanheimo, Regina
Kalasataman metroasema
Säästöpari
Rantasalmen kartanot (Maantien Pesola)
Siltamäki
Tuusulan Rantatiehen sitoutuvassa laajassa kokonaisuudessa keskeisen osan kulttuurimaisemaa muodostavat kansallisesti, rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti merkittävät 1900-luvun alun taiteilijahuvilat sekä itsenäisen Suomen alkuvaiheen maa- ja kotitalouden sekä sotilaskoulutuksen oppilaitokset. Rantatie on vuosisatoja vanha tie, jonka hyvin säilynyt osa, kolmen kilometrin pituinen Tuusulanjärven rantaa seuraileva paikallistie, on tiehallinnon museotie. Rantatiellä ja 1862 valmistuneella rautatiellä on ollut suuri merkitys paitsi Tuusulan pitäjän asutukselle myös Rantatien huvilayhdyskunnan synnylle. Tuusulanjärven eteläpäässä on viehättävä Tuusulan kirkkomiljöö, jossa puisen tasavartisen 1700-luvulla rakennetun ristikirkon lisäksi ovat kellotapuli, paarihuone, viljamakasiinit ja vanha kansakoulu. Kirkkomaalla on 1872 kuolleen Aleksis Kiven hauta muistomerkkeineen. Mökki, jossa kirjailija vietti viimeiset elinaikansa, on Rantatien varrella. Kirkon viereisessä Tuusulan kylässä on pappila sekä koulu-, asuin- ja kaupparakennuksia. Tuusulanjärven itärannalle, Rantatien varrelle syntynyt huvilayhdyskunta heijastaa 1800-luvun lopulla herännyttä suomenmielistä maaseutu- ja kansanelämän ihannointia. Kirjailija Juhani Ahon johdolla Tuusulanjärven 1890-luvun loppupuolella löytäneet taiteilijat ovat muodostaneet Rantatien yhteyteen 1900-luvun alussa Suomen taide-elämän merkittävän keskuksen rakentamalla sinne huvilansa asuin- ja työskentelytiloiksi. Ahon lisäksi taiteilijayhdyskunnan kantajoukkoon kuuluvat Pekka Halonen, Eero Järnefelt, J.H. Erkko ja Jean Sibelius perheineen. Taiteilija Pekka Halosen ateljeekoti Halosenniemi sijaitsee Tuusulanjärveen pistävällä kallioisella luonnontilaisella niemellä. Halosen suunnittelemassa ja rakentamassa hirsisessä erämaalinnassa on kahden kerroksen korkuinen ateljee ja asuintilat. Kokonaisuudessaan kolmikerroksisen rakennuksen ulkoasussa voi nähdä vaikutteita karjalaistyyppisestä rakentamisesta, johon Halosenniemen hirsiseinät, pieniruutuiset ikkunat ja parvekkeet kuuluvat luonteenomaisena osana. Ateljee on nykyisin museona. Säveltäjä Jean Sibeliuksen 1904 valmistunut Ainola on arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema huvila, joka sijaitsee ikihonkia kasvavalla metsäisellä kumpareella. Huvilan arkkitehtuurissa on nähtävissä aikakauden kansainvälisiä tyylivaikutteita sekä suomalaiseen perinteiseen rakentamiseen viittaavia kansallisromanttisia piirteitä. Ainolan pihapiiriin kuuluu myös Aino Sibeliuksen suunnittelema sauna ja arkkitehti Aulis Blomstedtin suunnittelema porttirakennus. Jean ja Aino Sibelius on haudattu Ainolan puistoon, hautakiven on suunnitellut Sibeliuksen vävy professori Aulis Blomstedt. Ainola toimii museona. Ahola on taiteilija Venny Soldan-Brofeldtin ja kirjailija Juhani Ahon huvila, jossa taiteilijapari asui 14 vuotta. Puisen päärakennuksen ulkoasu on Ahojen jälkeiseltä ajalta. Erkkola on Aleksis Kiveä ihailleen runoilija J.H. Erkon huvila, entinen ruukkumestari Grönrosin talo, jonka 1900-luvun alun laajennus ja korotus kansallisromanttisessa hengessä on toteutettu Pekka ja Antti Halosen suunnitelmien mukaan. Taiteilija Eero Järnefeltin Suvirannassa on puutarhan ympäröimä mansardikattoinen, Usko Nyströmin suunnittelema puuhuvila vuodelta 1901. Englantilaisia maaseutuasumuksia muistuttava Suviranta on yksityiskoti, Ahola ja Erkkola ovat avoinna yleisölle. Taiteilijahuviloiden lisäksi järven ja Rantatien tuntumassa on monia taiteilija- ja sivistyneistöpiirien sekä virka- ja liikemiesten rakennuttamia ja vuokraamia huviloita ja tiloja. Yksi niistä on finanssi- ja teollisuusmies K.A. Paloheimon tila Kallio-Kunikala, jossa toimii Sibelius-Akatemian musiikkikeskus. Itsenäisyyden alkupuolen merkittävän oppilaitoskokonaisuuden Tuusulanjärven ympäristössä Järvenpäässä muodostavat Kotitalousopettajaopisto, sen koetila Kyrölä ja maatalousnormaalikoulu. Kotitalousopettajaopiston 1920-luvun klassistisen päärakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Jussi ja Toivo Paatela. Koulua ympäröi järveen rajautuva osittain geometrinen, osittain vapaamuotoinen puisto. Kotitalousopettajaopiston Kyrölän koetilan asuin- ja talousrakennukset muodostavat umpipihan. Maatalousnormaalikoulun klassistinen rakennusryhmä kivisine koulurakennuksineen ja opettajien asuinrakennuksineen sekä maatila sijaitsevat peltoaukealla Tuusulantien varrella. Maatalousnormaalikoulu, karjanhoitokoulu ja lehtorien asuinrakennus, verstaspiha ja maatila ovat kukin omalla mäellään. Puolustusvoimien Taistelukouluna tunnetun oppilaitoksen alueen huvilahistoriasta kertovat rakennukset 1900-luvun ensi vuosilta. Suojeluskunta-ajalta ja sotilaskäytön alkuajoilta 1920- ja 1930-luvuilta on sekä puisia koulutus-, urheilu- ja asuinrakennuksia että kivisiä funkisrakennuksia. Vaikka Rantatien ympäristö ja rakennuskanta on paikoin voimakkaasti uudistunut, on kohteen huomattava kulttuurihistoriallinen merkitys ja tien raittitunnelma yhä hyvin hahmotettavissa.
Tuusulan seurakunta perustettiin 1643 Sipoon emäseurakunnan alaiseksi kappeliksi. Tuusulan ensimmäinen kirkko rakennettiin 1643 Tuusulanjärven eteläpäähän. Nykyinen kirkko valmistui 1734, sen ulkoasu on 1853 ja 1903 tehtyjen korjausten jäljiltä. Tuusulajärven rantojen asutus keskittyi 1780-luvulla kyliin ja kartanoihin. Rantatien varrella olivat tällöin jo keskiajalla asutuksensa saaneet Tuusulan, Tuomalan ja Järvenpään kylät. Itärannan kartanoita olivat Tuusulan ja Järvenpään kartanot. Tuusulan ja Mäntsälän välinen maantie mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1692, joskin tie on mahdollisesti jo keskiaikaista perua. Rantatie oli 1700-luvulla uusi kulkuväylä, joka yhdisti Tuusulan tienoot Porvoon - Hollolan tiehen. Rantatie ja rautatie edistivät Tuusulan pitäjän asutuksen, teollisuuden ja huvilayhdyskunnan kehitystä. Rantatien varteen alkoi 1800-luvun jälkipuoliskolla muodostua yhdyskunta suurhuviloineen. Suomalaiset ja venäläiset upseerit, liikemiehet ja virkamiehet ostivat Kirkonkylän ja Tuomalan talonpojilta rantapalstoja, joille rakennettiin komeita huviloita, kuten mm. Onnela ja Syvälahti, jotka myöhemmin toimivat täyshoitoloina. Aleksis Kivi asui viimeiset elinaikansa veljensä mökissä Krapin talon mailla. Kivi kuoli veljensä luona 38-vuotiaana. Historiaan ovat jääneet hänen viimeisiksi väitetyt sanansa: "Minä elän!" Kansalliskirjailija Aleksis Kiven päivä 10.10. on myös suomalaisen kirjallisuuden päivä. (Ks. myös kohteet Aleksis Kiven Palojoki ja Nurmijärven kirkonmäki.) Taiteilijayhteisön syntyä voidaan selittää toisaalta maantieteellisesti - hyvät junayhteydet Helsinkiin - ja toisaalta kielipoliittisesti: Tuusula oli Helsinkiin nähden lähin suomenkielinen kunta. Tuusulanjärven maisema sisälsi lisäksi sisä-Suomen leppoisan luonnon elementtejä, joihin taiteilijat olivat entuudestaan tottuneet. Pekka Halonen rakensi ateljeekotinsa Halosenniemen 1899-1902. Halonen asui jo ennen Halosenniemen rakentamista Tuusulan Tuomalan kylässä. Tarvittuaan suurempaa työtilaa alttaritaulujen maalaamista varten hän suunnitteli ja rakensi hirsisen ateljeehuvilan, jossa asui ja työskenteli yli kolmen vuosikymmenen ajan. Tuusulan kunta osti Halosenniemen Pekka ja Maija Halosen perikunnalta 1949. Kunta on palauttanut rakennuksen ja puutarha-alueen 1980-luvun lopulla Halosen perheen aikaiseen asuun. Sibelius perheineen muutti Tuusulaan 1904. Osaksi rantatonttien kalleuden vuoksi Sibelius joutui tyytymään kauempana rannasta olevaan tonttiin. Lars Sonckin suunnittelema rakennus toimi Aino ja Jean Sibeliuksen kotina heidän kuolemaansa saakka. Alkujaan rakennuksen ulkoasua hallitsi laudoittamaton hirsi sekä jyrkkä pärekatto. Myöhemmin julkisivu on vuorattu ja katto katettu tiilillä. Järvenpään kartano siirtyi valtion omistukseen 1925. Järvenpään kotitalousopettajaopisto ja maatalousnormaalikoulu perustettiin kartanon maille 1928 ja jo samana vuonna valmistuivat maatalousnormaalikoulun rakennukset ja kotitalousopettajaopiston kolmikerroksinen kivinen opistorakennus, jonka olivat suunnitelleet arkkitehdit J. ja T. Paatela. Puutarha- ja puistosommitelmat toteutettiin Bengt Schalinin 1928 tekemien suunnitelmien mukaan. Taiteilijahuvila Ahola oli entinen Järvenpään kartanon pihapiiriin 1870-luvulla rakennettu Vårbackan huvila, jossa 1897-1911 asuivat kirjailija Juhani Aho ja taiteilija Venny Soldan-Brofelt. Heidän jälkeensä huvila toimi kuvanveistäjä Yrjö Liipolan asuntona sekä täysihoitolana. 1928 rakennus muutettiin kotitalousoppilaitoksen oppilasasuntolaksi arkkitehti Paatelan suunnitelmin, jolloin rakennus sai nykyisen korkeutensa ja klassistisen ulkoasunsa. Taistelukoulun alue kuului 1880-luvulla Koivikon tilaan, jonka 1900 rakennettu huvila (Waldemar Aspelin) on muutettu upseerikerhoksi. Kurssirakennukseksi muutettu toinen asuinrakennus on vuodelta 1901. Suojeluskuntajärjestö osti tilan 1921 ja Suojelukuntain Päällystökoulun ajoilta ovat koulutusrakennus Hersala (Karl Malmström - Robert Tikkanen), urheiluhalli Levälä (A. Rissanen) sekä asuinrakennus Vihmala. 1930-luvulla rakennettiin kurssirakennus (Matti Paalanen) sekä rantasauna. Jatkosodan jälkeen tapahtuneen suojeluskuntajärjestöjen lakkauttamisen jälkeen alue siirtyi Suomen Punaisen Ristin haltuun. Viipurin Markovillassa toimineen Taistelukoulun (perustettu 1927) käytössä alue oli 1949-1992. 1970-luvulla valmistuivat elementtirakennukset 8 ja 11 (Ålander - Packalen – Korsström). 1996 alkaen alue on ollut Puolustusvoimien Koulutuksen Kehittämiskeskuksen toimipaikkana.
Tuusulan Rantatien kulttuurimaisema
Kurtiini Zander-Lantingshausen
Sorsa, Kalevi
Degerön kartano
Kuvaus Helsingin historiallisen keskustan vaiheista. Kirja sisältää ainutlaatuista kuvamateriaalia empirekortteleista, Eteläsatamasta ja Katajanokalta.
Nurminen, Veli
Kill City
guidning
opastus
Sadeniemi, Matti
Lucina Hagman oli koulun perustaja ja omistaja.
Munkkivuoren ranskalais-suomalaisen koulun talonmies Aulis ajautuu kriisiin hauskanvakavalla kielellä ilottelevassa esikoisromaanissa, jonka tapahtumat laajenevat Munkkivuoresta muualle Helsinkiin ja Pariisiin.
Oitbacka on kartanoalue, jonka eri-ikäisessä rakentamisessa on poikkeuksellisen laajasti noudatettu yhtenäisen arkkitehtuurin tavoitetta. Oitbacka edustaa kartanokulttuurin viimeistä kukoistusvaihetta. Viljelyksiä halkoo ikivanha hämäläisten meritie. Oitbackan laajaa, Loojärven eteläpuolista maanviljelysmaisemaa hallitsevan kartanoalueen rakennuksia ovat valkeaksi rapattu huvilamainen päärakennus ja niin ikään valkeat talousrakennukset, jotka sijaitsevat tiiviinä kokonaisuutena viljelysten keskellä nousevalla kumpareella. Arkkitehti Konstantin Kiseleffin suunnittelema italialaisen huvila-arkkitehtuurin piirteitä toistava kartanon päärakennus on rakennettu 1866-1876 ja se käsittää korkean pohjakerroksen lisäksi yhden asuinkerroksen, jota suuret kaari-ikkunat leimaavat. Julkisivuun on lisätty arkkitehti Jarl Eklundin piirtämä altaani 1905. Valkeaksi rapatut komeat talousrakennukset ovat arkkitehti Waldemar Aspelinin (talvipuutarha 1895) ja Jarl Eklundin (talli 1907) suunnittelemia. Päärakennukseen liittyy 1900-luvun alussa perustettu muotopuutarha. Kartanomiljööseen kuuluu monien talousrakennusten, kuten navetta ja vilja-aitta, lisäksi myös alustalaisten 1870-luvulta lähtien rakennettuja hirsirunkoisia asuinrakennuksia, kauppa, koulu ja sähkövoimalaitos.
Oitbacka mainitaan ensimmäisen kerran 1540 ja se oli 1600-luvulta alkaen jaettuna kahdeksi tilaksi. Oitbacka kuului vuoteen 1824 saakka lampuotitilana Espoonkartanoon. Lampuotitilan rakennuskanta muutettiin kartanostatusta vastaavaksi 1860-luvulta lähtien, jolloin se tuli Kiseleff-suvun omistukseen. Kartanomiljöön ilme on kartanoa hallinneen Kiseleffin liikemiessuvun ajalta, isä Nikolai oli omistajana vuodesta 1859 ja poika Feodor vuodesta 1891. Oitbackan kartanon rakennusten suunnittelijoina olivat eturivin arkkitehdit. Nikolai Kiseleffin veli Konstantin Kiseleff suunnitteli päärakennuksen. Tiilet valmistettiin paikan päällä kartanolla. Päärakennuksen edessä olevaa puistoa suurennettiin vuosina 1913-14 puutarha-arkkitehti J.W. Skogströmin suunnitelman mukaan. Sen kohokohtiin kuuluu mm. Ville Vallgrenin Narcissos-veistos. Oitbackan koulu syntyi kartanokouluna, joka aluksi antoi kartanon alustalaisten tytöille ompeluopetusta. Vuonna 1884 se laajeni täysmittaiseksi kansakouluksi ja tuli 1893 valtionavun piiriin. Alakansakoulu aloitti työnsä 1907.
Oitbackan kartano
Pakkasen 23. teos kuvaa herkästi isän suhdetta italialaiseen naiseen olympiakesänä 1952.
Helsingin olympialaiset 1952 – mitä kaikkea tapahtui sillä aikaa kun Markus oli maalla? Dokumentaristi Markus Lind valmistelee elokuvaa olympiakesän 1952 Helsingistä. Itse hän oli tuolloin nuori poika, joka lähetettiin maaseudulle pois kisojen jaloista. Nyt, aikuisena miehenä, hän yrittää korvata menetystään mielikuvituksen ja kameran avulla. Samaan aikaan Markuksen isä tekee kuolemaa. Hän jättää pojalleen perinnöksi laatikollisen vanhoja kirjeitä. Kirjeiden lähettäjä on italialainen nainen, Elena Damiani, johon urheilutoimittajaisä tutustui olympiakisoissa. Markus sukeltaa yhä syvemmälle menneisyyteen ja saa selville asioita joita on tapahtunut hänen poissaollessaan. Lopulta uteliaisuus vie hänet tapaamaan Elenaa Genovaan. Siellä paljastuu salaisuus, jota isäkään ei tiennyt. Jukka Pakkanen (s. 1942) on helsinkiläissyntyinen kirjailija, jonka tuotanto koostuu pääasiassa romaaneista ja novellikokoelmista. Elena Damianin kirjeet on hänen kahdeskymmeneskolmas kaunokirjallinen teoksensa. ”Jukka Pakkanen osaa kertoa tarinan niin, ettei tule edes mieleen harppoa lauseita. Ne ovat samaan sekä painavia että ilmavia.” – Keskipohjanmaa www.like.fi
Pietarinkatu 16
Kruunulinna Ehrensvärdin puolustusrintamaosa / Päiväkoti, kirjasto, asuinrakennus
Kruunulinna muodostuu yksikerroksisesta puolustusrintamaosasta C 31 eli varsinaisesta kruunulinnasta ja kahdesta siipirakennuksesta C 28 ja C 40. Se oli Suomenlinnan suurin rakennuskokonaisuus ja rakennettiin saaristolaivaston hyötyrakennukseksi. Ku­ningas Kustaa III laski itse bastioniosan­­­­ ­­perus­kiven 8. kesäkuuta 1775. Työt jouduttiin välillä keskeyttämään, mutta saatiin lopulta päätökseen 1787. Bastioniosassa oli työtilat mm. ­keula­kuvanveis­täjälle, lavetintekijälle sekä tynnyrin- ja pylpyräntekijälle. Osa huoneista oli pajoina ja valimoina, osa vartio- ja arestikoppeina. Har­maaki­vistä puo­lustusmuuria koro­tettiin ruotsalaisen kauden lopulla vuonna 1803 ampuma-aukoin varus­tetulla tiilimuu­rilla. Ampumatasoille sijoitettiin 32 tykkiä. Sa­malla satulakatto muutettiin pul­pet­tikatoksi. Tiilimuuri vaurioitui Krimin sodassa ja madal­lettiin 1850-luvulla noin puo­leen alkuperäisestä korkeudesta. Asuinkäyttöön raken­nus otettiin 1860-luvulla. Vuosisadan vaihteessa venäläiset rakensivat bastionin keskiosaan si­joitetulle päävartiolle kurinpitoran­gaistuksia var­ten karsserisiiven. Se oli 1970-luvulle asti tässä käytössä. Puna­vankileirin aikaan vuonna 1918 selleissä pidettiin lähinnä kuole­maan­tuomit­tuja. Vuonna 1957 kruunulinnaan kunnostettiin tilat mm. kaupunginkirjastolle. Ennen peruskorjauksen alkua osa tiloista oli huonokuntoisina käyttämättömiä.
Kruunulinna Ehrensvärdin puolustusrintamaosa käsittää keskusbastioni Stackelbergin, sen molemmin puolin olevat kurtiinit sekä niiden päissä olevat, siipirakennuksiin päättyvät puolibastionit. Puolustusrintama jakautuu oikeaan eli itäiseen ja vasempaan eli läntiseen polygoniin. Kruunulinnan pohjoissivu eli varsinainen puolustusrintama on harmaakiveä ja varustettu sekä kivääri- että tykkiaukoin. Puolustusmuurin eteläpuolelle sijoittuvat huoneet ja kasematit on muurattu tiilestä. Molempien kurtiinien keskellä on porttiholvit. Niiden puolustusrintaman puoleiset, arkkitehtonisesti jäsennellyt portaalit, on muurattu hiekkakivikvaadereista.Portaalin päätteenä on hiekkakiveen hakattu pieni valtakunnan vaakuna. Venäläisellä kaudella osa vaakunan kruunuista yritettiin hakata pois. Kruunulinnan puolustusrintamaosan työt aloitettiin raivaamalla paikalla olleet puurakennukset pois ja louhimalla kalliota keskusbastionin kohdalta. Kustaa III laski peruskiven bastionin kärkeen 8.6. 1775. Työt keskittyivät lähinnä oikean polygonin puolustusmuurin muuraamiseen, joka saatiin valmiiksi ampuma-aukkojen yläreunaan asti samana vuonna. Myös vasemman polygonin perustuksia muurattiin niiltä osin kuin se maasto-olosuteet huomioon ottaen oli mahdollista ilman räjäytyksiä. Seuraavana vuonna oikean polygonin harmaakivimuuri saatiin täyteen korkeuteensa sekä sen sisäpuolella olevat tilat, vartiohuoneet, työpajat ja kasematit jopa holvattua. Vasemman polygonin harmaakivimuuri muurattiin ampuma-aukkojen korkeuteen asti, paitsi siltä kohdalta, jolla laivaston väliaikainen vartiotupa vielä seisoi. Vuonna 1777 koko harmaakivinen puolustusmuuriosuus oli valmis ja vasemman polygonin työpajojen perustukset muurattu niin pitkälle kuin kurtiinin länsipäässä ollut väliaikainen inventaariokamari salli. Oikean polygonin kurtiiniosassa sekä siihen rajoittuvissa puolibastionin tiloissa ilmeni kuitenkin rakenteellisia ja perustuksiin liittyviä ongelmia; esim holvilaudoituksia ei uskallettu purkaa, koska harmaakiviholvien pelättiin sortuvan. Kruunulinna jäi keskeneräiseksi määrärahojen puutteen vuoksi aina 1780-luvun puoliväliin asti. Vuoden 1786 piirustuksiin on keskusbastioni ja itäinen polygoni vihdoin voitu merkitä valmiiksi. Vasemman polygonin kurtiinin ja puolibastionin verstastilat valmistuivat seuraavana vuonna. Alkuperäisen suunnitelman mukaan ne oli ajateltu holvattaviksi tulipalovaaran torjumiseksi, mutta tästä luovuttiin. Vesikatto oli malliltaan satulakatto ja katettu kuparipellillä.Koko puolustusrintamaosa oli tarkoitettu armeijan laivaston ja telakan käyttöön. Ruotsalaisen kauden lopulla, 1803, jolloin Euroopan poliittinen tilanne oli muuttunut myös Ruotsin kannalta epävarmaksi, Viaporin puolustustehoa alettiin parantaa. Tässä yhteydessä C 31:n puolustusmuuria korotettiin tykkiaukoin varustetulla tiilimuurilla. Yläpohja mitoitettiin kevyitä linnoitustykkejä silmälläpitäen. Kattomuodoksi tuli pulpettikatto. Venäläisen kauden alkupuolella C 31:n käyttö jatkui lähes ennallaan: rakennuksessa oli verstaita, varastoja sekä vartio- ja arestihuoneita. Osa tiloista oli kuitenkin rappeutunut eivätkä ne enää olleet käytössä. Krimin-sodan pommituksessa 1855 rakennus vaurioitui. Sen ullakon tykkitasanteelle rakennettiin, seuraavan kesän mahdollisia pommituksia peläten, hirsistä kolminkertainen suojayläpohja, joka peitettiin hiekalla. Sisätiloihin jouduttiin laittamaan pystytukia yläpohjan kannattamiseksi. Rakennus sai vanhasta pellistä tehdyn katon. Todennäköisesti tässä vaiheessa puolustusmuurin tiiliosuus madallettiin nykyiseen korkeuteensa. Pihanpuoleisen julkisivun ikkunat muutettiin kapeiksi kivääriaukoiksi paitsi vartiohuoneissa. Rakennusta voitiin käyttää ainostaan varastoina ja tallina. Myös puolustusmuurin kivääriaukkoja muurattiin umpeen, mikä johtui mm sisäpuolelle tehdystä tiiliverhouksesta. 1860-luvun alussa rakennusta alettiin kuitenkin kunnostaa tehokkaampaan käyttöön ja poistaa tukia vaativaa suojayläpohjaa. Yläpohjarakenteita uusittiin samalla. Suojayläpohjaa jäi vielä kuitenkin itäiseen polygoniin, joten pihan puolelta taitteinen satulakatto jäi ennalleen. Viaporin päävartio siirrettiin Susisaaren linnanpihalta Kruunulinnan jo aiemmin vartiokäytössä olleisiin tiloihin. Päävartiota laajennettiin ja kunnostettiin asteittain, niin että vuonna 1865 tässä käytössä oli jo kymmenen huonetta keskusbastionissa ja kurtiinissa. Päävartioon olennaisesti kuuluva "platformi" eli vartioaula, sijoitettiin puolustusrintaman puolelle keskusbastionin ja kurtiinin kulmaukseen .Vuodesta 1864 lähtien muuta osaa rakennuksesta oli alettu kunnostaa asuinkäyttöön: pihafasadin kivääriaukoiksi muutetut ikkunat avattiin uudelleen, niiden ja ovien, samoin kuin väliseinien paikkoja vaihdeltiin tarpeen mukaan. Myös puolustusmuuriin avattiin uusia ikkuna- ja oviaukkoja. Vuonna 1886 ryhdyttiin suunnittelemaan päävartion karsseritilojen laajennusta keskusbastionin ja kurttiinin liittymäkohtaan pihan puolelle. Karsserisiipeä rakennettiin asteittain. Lopullisen muotonsa siipi sai 1900, jolloin se käsitti seitsemän selliä keskikäytävän molemmin puolin. Karsserisiipi oli käytössä aina 1960-luvulle asti. Sotavankileirin aikana 1918-1919 osa C 31:tä oli vankikasarmina n:o 2. Kruunulinnan puolustusrintamaosa oli pääosin asuinkäytössä aina 1980-luvun alkuun asti. Osassa rakennusta toimi kirjasto, osa rakennusta oli huonon kuntonsa vuoksi käyttämättömänä. Peruskorjaus aloitettiin 1984. Arkkitehtisuunnittelusta vastasi Kirsti Kasnio - Merja Härö Arkkitehdit Ky. Peruskorjaus valmistui 1991. Asuntojen ja kirjaston lisäksi rakennukseen tuli tilat terveyskeskukselle ja päiväkodille. Peruskorjaus Bastioniosan korjaustyön lähtökohdaksi otettiin aluksi rakennuksen alkuperäinen ruotsalainen asu, sitten vuoden 1803 muutostöiden jälkeinen asu, kunnes lopulta lähtökohdaksi hyväksyttiin nykyinen, eli Krimin sodan jälkeinen madallettu asu, kuten siipirakennuksissakin. Ratkaisu liittyi restaurointiperiaatteista käytyyn laajaan keskusteluun, jonka tuloksena rekonstruoista alettiin yleisesti luopua. Bastioniosan peruskorjauksessa kunnostettiin ­asuntojen ja kirjaston lisäksi tilat terveysasemalle ja päiväkodille. Sellit jätettiin museok­si.
'Kaivopuisto oli vihreä ja täynnä ihmisiä. Alva ja Joel luovivat piknik-korien ja frisbeekiekkoja ilmasta nappaavien koirien välistä rantapromenadille. Joel kulki Alvan rinnalla kädet taskussa ja potkiskeli kiveä edessään. Ilma oli lämmin, se tuoksui merelle ja jäätelölle ja vasta leikatulle nurmikolle. Veneet keinuivat laiturissa, ja niiden kiinnitysköydet natisivat kotoisasti.' (s. 489 - 490)
Alva ja Joel tuulettavat ajatuksiaan Kaivopuiston rannassa.
Vaasan tarkka-ampujakasarmin alue on yksi parhaiten säilyneistä 1880-luvun tyyppipiirustuksin toteutetuista puukasarmialueista. Uuden Vaasan 1855 vahvistetun asemakaavan mukaisesti kreikkalaiskatolinen kirkkotori eli Aleksanterintori on Kirkkopuistikon eteläpäässä ja torin keskellä arkkitehti C.A. Setterbergin suunnittelema Vaasan ortodoksinen Pyhän Nikolaos Ihmeidentekijän tiilikirkko 1860-luvun alusta. Kirkkotorin länsipuolen korttelissa on kirkon valmistumisen jälkeen sotaväen majoitustiloiksi rakennettu punatiilinen "kivikasarmi". Kirkkotorin itä-, länsi- ja eteläpuolella on toistakymmentä tarkka-ampujapataljoonan kasarmiin kuulunutta 1880-luvun puurakennusta. Rakennukset puuistutuksineen on ryhmitelty säännöllisen ruutukaavan mukaan kirkkoaukion ja suorakaiteen muotoisen keskusaukion ympärille. Kasarmialue on rakennettu paviljonkiperiaatteella ja yksikerroksiset empirerakennukset on toteutettu vastaavien kasarmialueiden tyyppipiirustuksin. Suljettuja piha-alueita muodostavat mm. neljä U:n muotoista komppaniarakennusta keskuspihan molemmin puolin. Muista rakennuksista mainittakonn koristeellisesti viimeistelty pataljoonan komentajan asuintalo. Vanhan kasarmialueen laajennusalueella etelässä on mm. varastorakennuksia 1900-luvun alkupuolelta.
Vaasan lääninarkkitehti C.A. Setterberg laati uuden Vaasan (Nikolainkaupungin) asemakaavan 1855. Sen eteläpäähän, Kirkkopuistikon pääteaiheeksi, hän piirsi kirkkotorin ja sen keskelle paikan kreikkalaiskatoliselle kirkolle. Aleksanterintori valmistui 1861 ja seuraavana vuonna toriaukion keskelle valmistui Setterbergin suunnittelema kaupungin ortodoksisen seurakunnan Pyhän Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko. Kirkon sisäasun uudisti arkkitehti Erik Kråkström 1960-1961. Aleksanterintoria idässä ja lännessä rajoittavat korttelit Setterberg osoitti "kasarmeille ja muille kruunun rakennuksille". Länsipuolelle rakennettiin 1863-1865 sotaväen majoitustiloja. Arkkitehti E.B. Lohrmannin suunnittelema punatiilinen, kolmikerroksinen "kivikasarmi" oli pääasiassa venäläisten joukkojen majoituskäytössä. Vuoden 1878 asevelvollisuuslain nojalla maahan perustettiin kahdeksan tarkkampujapataljoonaa, jotka sijoitettiin läänien pääkaupunkeihin. Helsinkiä lukuun ottamatta pataljoonille rakennettiin puiset kasarmit, joiden tyyppipiirustukset yleisten rakennusten ylihallituksessa suunnitteli arkkitehti August Boman 1879. Suunnitelma noudatti keisarikunnan yleisiä sotilasrakennusohjeita Suomen oloihin sovellettuna. Kukin varuskunta muodosti ruutukaava-alueen, jossa esikunta- ja upseerirakennukset sekä pareittain sijoitetut kasarmit ryhmittyvät harjoituskentän reunaan. Muut henkilökunta-, toimisto- ja talousrakennukset sijoittuivat niiden läheisyyteen toiminnallisen tarkoituksenmukaisesti. Vaasan tarkka-ampujakasarmi rakennettiin 1880-luvun alussa Aleksanterintorin itä-, länsi- ja eteläpuoliseen kortteliin. Kansallisen sotaväen lakkauttamisen jälkeen kasarmialue tuli venäläisen sotaväen käyttöön 1902. Vanhan kasarmialueen laajennusalueelle etelään rakennettiin 1903-1917 mm. puinen ampumatarvikevarasto ja pitkä varastorakennus, jonka voimakkaat alaspäin levenevät hirsisalvokset ovat tyypillisiä venäläiselle sotilasrakentamiselle. Alueelle rakenettiin myös 1939 autotalli- ja korjaamorakennus. Vuoden 1918 jälkeen kasarmialue oli Suomen armeijan käytössä 1900-luvun jälkipuolelle, minkä jälkeen kasarmialue tuli pääosin Vaasan kaupungin omistukseen.
Vaasan tarkka-ampujakasarmit
Aleksis Kiven katu 14
Potanin, Grigori Nikolaejevitš
Pelkonen, Rainer
Teos valottaa historiaa Helsingin kadunnimien taustalla. Tähän on nostettu vain joitakin muutamia esimerkkejä kaduista, teoksessa katuja mainitaan kuitenkin huomattavasti enemmän.
Milloin ensimmäinen vossikka ilmestyi Helsinkiin, ja koska vossikka-aika loppui? Ensimmäiset hevosajurit eli vossikat kyyditsivät helsinkiläisiä 1830-luvulla. Vuonna 1843 Helsingissä toimi noin sata vossikkaa. Hevosajureiden määrä kasvoi 1900-luvun alkuun saakka. Vuonna 1906 ensimmäinen hevosajuri jätti maistraattiin hakemuksen, jossa hän pyysi lupaa saada käyttää automobiilia yleisön palvelukseen hevosen ja kärryjen asemasta. Kauppatorille ilmestyi pian ensimmäinen autopirssi, ja hevosajureilla alkoi taistelu elinkeinonsa puolesta. Epätoivoisimmat vossikka-ajurit kylvivät mäkiin nauloja rikkoakseen autojen rengaskumit. Vuonna 1925 Helsingissä oli kuitenkin ajossa jo parikymmentä autopirssiä. Vossikoita (ven. izvoztshik) toimi Helsingissä vuokra-autoilijoiden ohella aina toisen maailmansodan loppumiseen saakka. Tänä päivänä Helsingin isvossikkaliikenne on kuriositeetti turistien ja juhlajärjestäjien palveluksessa. Hevosvaunut ajureineen ovat ajoittain nähtävissä Esplanadilla, ja ne pitävät talliaan Vanhankaupunginlahdella, Annalan (Anneberg) kartanossa. Lähde: http://www.hel2.fi/kaumuseo/ratikkasivut/vuokraajurit.htm
Kuosmanen, Sakari
Säätytalo, The House of Estates, Helsinki
Fredrikinkatu 35
Bonsdorff, Johan von
Hanna Rothman oli Ebeneserin perustaja yhdessä Elisabeth Alanderin kanssa. Kirjassa on Maija Meretniemen artikkeli: "Hanna Rothman 1856-1920. Suomalaisen lastentarha-aatteen kehittäjä".
Heiskanen, Heikki
Helsingin Rautatientori on monumentaalirakennusten reunustama pääkaupungin julkisen liikenneverkon suurtori, joka on piirretty asemakaavaan 1873 rautatien ja rautatieaseman mukanaan tuoman kaupunkiliikenteen keskukseksi. Kaisaniemenkadun ja Keskuskadun linjaukset Rautatientorilta purkautuvia kasvavia liikennevirtoja ja liikerakennuksia varten on suunnitellut Eliel Saarinen. Rautatientorin länsisivua reunustava Helsingin rautatieasema ja Valtionrautateiden hallintorakennus on Suomen rautatiearkkitehtuurin tunnuskuva. Venäjän suuriruhtinaskunnan asemaksi suunniteltu, mutta itsenäistyneen tasavallan pääasemaksi 1919 vihitty rakennus on arkkitehti Eliel Saarisen kotimaahan laatimista suunnitelmista kansainvälisesti tunnetuin. Julkisivukiven hienostuneet muodot on hakattu punagraniitista, kuten pääsisäänkäynnin molemmin puolin seisovat, maapalloja kannattelevat Emil Wikströmin veistämät mieshahmotkin. Ne ovat kellotornin tavoin juurtuneet aseman symboleiksi. Torin ensimmäinen kansallisen kulttuurin merkkirakennus on etelälaidalla sijaitseva Ateneum. Maan vanhin museorakennus, ensimmäinen taidemuseo ja taidekoulu on valmistunut valtion rahoittamana 1887 Carl Theodor Höijerin suunnitelman mukaan. Julkisivua vartioi Ateneumille nimensä antanut viisauden jumalatar Pallas Athene. Pääjulkisivun veistoskoristelu, jonka vertauskuvallisen kuvakertomuksen teema on Suomen taiteen ja arkkitehtuurin liittyminen länsimaisen taiteen perinteeseen, on C.E. Sjöstrandin ja V. Vallgrenin toteuttama. Ateneum on nykyään maamme kuvataiteeseen erikoistuneen museotoiminnan päärakennus. Ateneumia vastapäätä torin vastakkaisella laidalla sijaitseva Suomen Kansallisteatteri on ensimmäinen suomenkielistä näyttämötaidetta varten suunniteltu rakennus vuodelta 1902. Arkkitehti Onni Tarjanteen piirtämän teatterin pääjulkisivut ovat Uudenkaupungin harmaata graniittia, ja näyttämötaiteeseen, kansanrunouteen sekä eläin- ja kasvikuntaan liittyvät koristeveistokset itäsuomalaista vuolukiveä. Rakennuksen kansallisromanttisena pidettyyn arkkitehtuuriin ovat vaikuttaneet ajankohdan kansainväliset esikuvat. Teatteria on laajennettu Kaisaniemen puiston suuntaan. Kaija ja Heikki Sirenin suunnittelema laajennus Pieni näyttämö kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Rautatientorilla, Kansallisteatterin edustalla, on Wäinö Aaltosen veistos kansalliskirjailija Aleksis Kivestä (1939). Rautatientorin itäsivulla on edustava joukko liikerakennuksia autonomian ajalta ja itsenäisyyden ensi vuosikymmeniltä. Rautatieasemaa vastapäätä on 1899 valmistunut loistoluokan hotelli ja ravintolarakennus Hôtel Fennia (Grahn, Hedman & Wasastjerna), muita ovat S.O.K. 1920-1921 (K.S. Kallio, O. Kallio), Mikonkatu 19 vuodelta 1911 (W.G. Palmqvist, E. Sjöström) ja Mikonlinna 1939 (Jung & Jung).
Suomen ensimmäinen rautatie avattiin Helsingin ja Hämeenlinnan välille 1862, jo edellisenä vuonna valmistui Helsingin varhaisin asemarakennus Rautatientorin laitaan. Kuivatettu tori, joka oli entistä Kluuvinlahden pohjaa, sai nykyiset 1800-luvun loppupuolen asemakaavoitukselle ominaiset katuverkon rajaamat suorakulmaiset mittansa 1870-luvulla. Torilla käytiin jonkun verran torikauppaa 1928 asti, mutta vähitellen tori järjestettiin liikenteen tarpeisiin, hevosomnibussien sijaan tulivat raitiovaunut ja linja-autot. Rautatieaseman ja -torin asemaa kasvavan kaupungin paisuvan liikenteen verkossa kohennettiin 1900-luvun alussa Eliel Saarisen suunnittelemilla, vanhaa kaupunkirakennetta puhkaisevilla uusilla liikenneväylillä Kaisaniemenkadulla ja Keskuskadulla. Keskuskadun päätteiksi tulivat Ruotsalainen teatteri ja rautatieasema. Liikekeskusta pankki- ja liikepalatseineen laajeni Rautatientorille. Helsingin ensimmäinen asemarakennus oli C.A. Edelfeltin suunnittelema, kuten muutkin Helsinki-Hämeenlinna -radan asemat. Helsingin nopean kasvun vuoksi rautatiehallituksessa suunniteltiin uutta asemaa jo 1800-luvun lopussa. Pääteasemalle tyypilliset U-kirjaimen muotoiset pohjapiirustukset suunnittelivat rakennushallituksen arkkitehdit Magnus Schjerfbeck ja Sebastian Gripenberg, hallinto-osan rautatiehallituksen arkkitehti Bruno F. Granholm. Arkkitehdeille järjestetyssä julkisivujen suunnittelukilpailussa aseman julkisivumateriaaliksi määritettiin luonnonkivi, hallinto-osan rappaus ja luonnonkivi. Arkkitehti Eliel Saarinen voitti aseman julkisivujen suunnittelukilpailun kansallisromanttisella ehdotuksella 1904, mutta kritiikin ja ulkomaanmatkan jälkeen Saarinen muutti suunnitelman toteutuneeseen asuun. Eri vaiheitten kautta kypsyneet lopulliset piirustukset vahvistettiin 1905-1912, mutta historian käänteet viivyttivät valmistumista niin, että asema vihittiin käyttöön 1919. Rautatieaseman viimeistelyn yksityiskohtia piirrettiin rautatiehallituksessa ja monet myöhemmät muutokset toteutettiin VR:n arkkitehtien suunnittelemina. Asemapihan lasi- ja teräsrakenteinen kate valmistui 2001 arkkitehti Esa Piirosen suunnitelmien mukaan. Finska Konstföreningen avasi kokoelmansa yleisölle 1836 Margelinin talossa. Vuotta pidetään taidemuseon perustamisvuotena. Yhdistys keräsi kokoelman kipsijäljennöksiä ja taideteoksia, perusti piirustuskoulun 1848. Veistokoulu aloitti toimintansa 1871. Näille taideyhdistys halusi oman talon, Ateneumin. Theodor Höijerin suunnittelema talo vihittiin käyttöön 1887 ja 1901 valmistui Höjerin piirtämä laajennus. Ateneum päätettiin 1977 muuttaa kokonaan museokäyttöön ja koulut muuttivat pois. Arkkitehtitoimisto Laiho-Pulkkinen-Raunion suunnittelema korjaus ja laajennus valmistui 1991, sisäpihat laajennettiin ja katettiin 1991 ja 2000. Ensimmäinen suomenkielinen 1872 perustettu ammattiteatteri toimi Arkadia-teatterissa. Onni Törnqvist (myöh. Tarjanne) laati uuden teatterin alustavat suunnitelmat 1897 ja lopulliset arkkitehtikilpailun jälkeen. Uusi teatteritalo vihittiin käyttöön Elias Lönnrotin 100-vuotispäivänä 1902 ja sen nimeksi tuli Suomen Kansallisteatteri. 1930 teatteria laajennettiin Tarjanteen suunnitelmien mukaan. 1954 valmistui Kaija ja Heikki Sirenin suunnittelema laajennus Pieni näyttämö. 1960-luvulla vanha teatterirakennus uudistettiin Heikki ja Kaija Sirenin suunnitelmien mukaan, 2002 valmistui Sari Schulmanin arkkitehtitoimiston suunnittelema teatterin laaja korjaus ja restaurointi.
Helsingin Rautatientori
Missä sijaitsi Helsingin alueen ensimmäinen Suomen itsenäisyyden aikainen lentokenttä? Helsingin lentoliikennettä hoidettiin 1920-luvulla ensin vesitasoilla, jolloin Katajanokan etelärannalle oli rakennettu väliaikainen lentosatama. Lentosatama yritettiin vuonna 1928 siirtää Ruoholahdessa sijaitsevaan Kellosaareen, mutta käytännössä Katajanokka säilytti keskeisen asemansa edelleen. Ensimmäinen varsinainen lentokenttä rakennettiin Malmille, joka avattiin liikenteelle 16.12.1936. Lähde: Björkqvist, Heimer: Merenkulku ja liikenne. Teoksessa Helsingin kaupungin historia 5 osa, nide 3. (Helsingin kaupunki, 1967)
Outi Pakkasen jännitysromaanien vakio näyttäytyjä Anna Laine asuu vihreässä jugend-talossa Abrahamin- ja Eerikinkadun kulmassa. Tässä kirjassa Laine on edellisiä merkittävämmässä roolissa, samoin hänen gourmet-keittiönsä. Samassa talossa asuu nyt myös Luna Sateenkaari.
Mariankatu 26
Ravintola VPK
"Hakaniemi loisti alhaalla yhtenä valona. Ratikat löi sinistä ja juuri satanut lumi hohti näyteikkunoiden edessä. Kun ohitettiin Primula ja Colombia mä tunsin äkkiä karmivan nälän ja ehdotin että mentäis teissille ostamaan lihikset." (s. 80)
Piikintie
Kustaankartanon vanhustenkeskus
Sotilaat menevät Linnanmäelle sodan päätyttyä.
Pensala, Marja
Toinen Kari Vaara -dekkari tarjoaa jännitystä Helsingin maisemissa.
Ylikomisario Kari Vaara on muuttanut Kate-vaimoineen Kittilästä Helsinkiin Sufia Elmin tapauksen jälkeen. Vaaran onnistui selvittää somalialaisfilmitähden murha, mutta hinta oli kova: viisi kuollutta, kaksi leskeä, seitsemän orpolasta. Ja Katen keskenmeno, josta Vaara syyttää itseään. Pakkasen saartamassa Helsingissä Kari Vaara aloittaa työnsä ”murharyhmässä”, Helsingin poliisin väkivaltarikosyksikössä. Hän saa selvitettäväkseen sotaveteraani Arvid Lahtisen tapauksen. Epäillään, että 90-vuotias Lahtinen palveli jatkosodassa Gestapon ja Suomen valtiollisen poliisin Lappiin perustamassa keskitysleirissä. Saksa vaatii Arvidia luovutettavaksi oikeudenkäyntiin, ja Suomen sisäministeri haluaa Vaaran pitävän huolen siitä, ettei Suomi-kuva kärsi tapauksesta. Toisaalla seurapiirikaunotar Iisa Filippov löydetään hengiltä kidutettuna. Sekä hänen rakastajansa että aviomiehensä saattavat olla syyllisiä, mutta miksi itse poliisiylijohtaja Ivalo haluaa puuttua tavanomaiseen henkirikokseen? Kun Arvid Lahtinen vielä astuu jämerästi kuvaan, mennyt ja nykyinen kohtaavat tavalla, jota kukaan ei osannut odottaa. (www.wsoy.fi)
Käsikirjoituksesta suomentanut Tarja Lipponen
Vesikosken historiallinen tehdasalue
Kela, Ville
Kaija, Tapio ja äiti muuttavat Puna-Kuntsin kunnallisiin vuokrataloihin, ensin punaisiin puutaloihin ja sitten "Rapattuihin".
Helsingin jäähalli
Nils Wasastjerna: Barndom i Helsingfors. Kuvaus ja kuvia Simonkadun Narinkasta 100-luvun lopulla.
Linnunlaulun silta
Ypäjän hevosjalostuslaitoksen alue muodostaa ainutlaatuisen ja ajallista syvyyttä omaavan monipuolisen rakennetun kokonaisuuden. Valtion hevosjalostuslaitos ja sen yhteydessä toimivat Ypäjän maataloudelliset oppilaitokset, hevostalouskoulu ja maatalousseppäkoulu sekä Suomen ratsastusopisto sijaitsevat Loimijoen keskijuoksulla. Suuret punatiiliset armeijan omistuskaudella 1930-luvulla rakennetut tallit ja puinen maneesi sijaitsevat kartanon entisen pihapiirin ulkopuolella. Lautarakenteisen maneesin julkisivut ovat jäsentelemättömät, räystäslinjaan on sijoitettu yhtenäinen ikkunarivi ja sisäänkäyntiä reunustavat kaari- ja pilasteriaiheet. Se on arkkitehtuuriltaan ja rakennustekniikaltaan mielenkiintoinen, yksityiskohdiltaan funktionalististyyppinen. Rakennus on suunniteltu puolustusvoimain rakennusosastolla. Säterikattoiset tallit ovat puhtaaksimuurattua punatiiltä. Päärakennuksen lähellä on 1930-luvun ratsukoulun aikaiseen rakennuskantaan kuuluvat koulurakennus, ruokalarakennus sekä ratsukoulun ja siittolan johtajien asuinrakennukset. Klassistiset Koivula ja Kuusela rakennettiin 1930-luvulla ratsukoulun ja siittolan johtajien asunnoiksi. Kartanon vanhoista rakennuksista on jäljellä 1700-luvun lopulla rakennettu ja 1930-luvulla uudistettu satulakattoinen, kaksikuistinen päärakennus ja muutama 1800-luvulla rakennettu talousrakennus. Kartanon puista päärakennusta on muutettu olennaisesti 1950-luvulla, kun siitä tehtiin hevoshoitokoulun oppilasasuntola. Päärakennuksen läheisyydessä sijaitsevat 1800-luvulla rakennetut kiviset viljamakasiini ja härkätalli. Loimijokirannassa on kartanon 1880-luvulla perustettu meijeri. Kartanokaudelta on peräisin myös myöhemmin muuhun käyttötarkoitukseen muutettu suurnavetta. Hevosjalostuslaitoksen ja siihen liittyvien maatalousoppilaitosten ympärillä on hakamaista, niityistä ja metsälaitumista koostuva yli 60 hehtaaria käsittävä laidunalue, jonka keskellä sijaitsevat hevosurheilualueet.
Ypäjän Kartanonkylä kuului historiallisesti Jokioisten kartanoon yhtenä sen monista sivutiloista aina 1792 saakka, jolloin kartanon osti turkulainen Pinello-suku ja Kartanonkylän kartano muodostettiin viidestä rälssitilasta ja Viloilan yksinäistalosta. Uuden kartanon päärakennus valmistui 1798. Kartanonkylän tilukset liitettiin 1915 Alfred Kordelinin omistamaan Jokioisten Osakeyhtiöön. Kordelinin kuoltua 1917 valtio lunasti kuolinpesältä sekä Jokioisten että Kartanonkylän kartanot. Kartanoiden maista suuri osa palstoitettiin 1920-luvun alussa torpparivapautuslain ja maanlunastuslain nojalla itsenäisiksi pientiloiksi. Valtion hevossiittolan perustamista suunnittelemaan nimitettiin 1800-luvun lopussa komitea, jonka teettämien tutkimustulosten perusteella todettiin, että hevoset kasvavat ja kehittyvät paremmin ylävillä seuduilla kuin alavilla ja kosteilla. Hevossiittolakomitea tarkasti useita tiloja Etelä-Suomessa ja valitsi tarkoitukseen parhaiten sopivana valtion tuolloin omistaman Kartanonkylän kartanon, jonka maasto oli kovapohjaista mäkimaata. Puolustuslaitoksen ratsukoulu ja hevosvarikko siirrettiin Lappeenrannasta Ypäjälle vuonna 1933 ja kartanon maille rakennettiin puolustusministeriön rakennustoimiston suunnittelemia uudisrakennuksia, kuten kaksi säterikattoista, tiilestä rakennettua tallia ja lautarakenteinen maneesi. Valtion hevosjalostuslaitos perustettiin 1937 ja luonnollinen paikka sen toiminnalle oli Ypäjä. Alueella on toiminut myös puolustusvoimien koiratarha ja sotakoirakoulu. 1980-luvulla aluetta täydennysrakennettiin Arkkitehtitoimisto Hyvämäki-Karhunen-Parkkinen suunnitelmien mukaan.
Valtion hevosjalostuslaitos
Pub Porthan
Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Asuinrakennus C29
Kiinteistöosakeyhtiö Suomenlinna Uusien rakennusten rakentamista kauppiaskortteliin ehdotettiin jo vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa. Rakennuspaikat ja suunnitteluohjeet määriteltiin vuonna 1982 valmistuneessa puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Hankkeen taustalla oli tarve saada Suomenlinnassa työskenteleville kaupungin työntekijöille työsuhdeasuntoja, joten rakennuspaikat vuokrattiin kaupungin omistamalle kiinteistöyhtiölle. Rakennuttamisen hoiti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Kiinteistöyhtiö käsittää kuusi asuinrakennusta, joista yhdessä (C 22) on kolme asuntoa, yksi on paritalo (C 11) ja loput yhden perheen taloja. Lisäksi rakennettiin erillinen rakennus pesulalle ja teknisille tiloille sekä sauna ja kylmiä varastoja. Sisätiloihin saatiin ilmettä ylävalolla, parvekkeilla ja vaihtelevalla huonekorkeudella. Syvennyksiin sijoitetut korkeat ja kapeat ikkunat tavoittelevat vaikutelmaa ampuma-aukoista. Suurimmissa asunnoissa on takka. Talot ovat puurakenteisia ja lautaverhottuja. Rakennukset C 12, C 17, C 29 ja C 30 sijoittuvat kauppiaskorttelin reunoille ja rajaavat asuntojen yhteisen pihan. C 22 ja C 11 sijaitsevat korttelin ulkopuolella kujan varrella, ja niiden paikalta purettiin yksi huonokuntoinen puurakennus. Toteutus: 1990-91 Yhteenlaskettu huoneistoala on 648m² Kerrosala: 763 m² Asuntoja 9 kpl á 62,5-96m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen ja Timo Airas Rakenne-, salaoja- ja pintavesisuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Yhtyneet insinöörit Oy Pihasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Geotekninen suunnittelu: Viatek Oy Rakennuttaja:Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto Rakentaja: Quantus Oy ja WPL-System Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 29 rakennettiin vuosina 1990-1991 työsuhdeasuinrakennukseksi Helsingin kaupungin työntekijöitä varten. Suunnittelijana toimi Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas ja rakennuttajana toimi Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Samalta paikalta purettiin 1920-luvulla Sinebrychoffin vanha viinakonttori. Viinakonttorin pääjulkisivu oli luonnollisesti Kännikujalle päin, kun taas uudisrakennus asuntoluonteensa mukaisesti suuntautuu pihalle päin. Asutopiha rakennettiin ulospäin lähes umpikortteliksi. Asuinrakennuksen rnko pystytettiin osittain määrämittaan sahatusta puutavarasta. Osa ikkunoista sijoitettiin seinän sisäpintaan, koska syvennyksessä oleva korkea ja kapea ikkuna antaa illuusion ampuma-aukosta. Rakennuksen tilaratkaisut ja detaljit ovat modernit, samoin käytetyt työtavat ja materiaalit. Lautaverhotut julkisivut maalattiin öljymaalilla vaaleansinisiksi. Asukkaat kolmihuoneiseen taloon muuttivat kesällä 1991. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: HKI ATT. HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Asiakirja-arkisto. Kuvat: MV SL VIK C 340. Samalta paikalta 1920-luvulla purettu Sinebrychoffin viinakonttori. MV SL Valokuva.
On voittoarvalla, asiaa harvalla Jollakseen, seitsemän oikein ja fillarit soikeina Jollakseen
Merikaarron myllykosket myllyineen ja niihin liittyvine rakenteineen, sahoineen ja sahapaikkoineen sekä niiden vaikutuksesta muodostunut jokivarsiasutus työväenasuntoineen ja patruunanrakennuksineen kuvastaa vuosisataista Kyrönjoen vesivoiman hyödyntämistä. Kyrönjoen koskien voimankäyttöön perustuvat tuotantorakennukset Merikaarrossa ja Kolkissa ovat varhaisimpia Pohjanmaalla. Koskissa on vanhastaan ollut useita myllyjä, ja Merikaarron jokivarsiasutus ja Kolkin kartano ovat syntyneet näiden koskien tuntumaan. Kolkki on ollut vesisahoineen ja raivattuine vesiväylineen Pohjanmaan rannikon laivanrakennukseen liittyvä tuotantopaikka. Merikaarron vanha työväenasutus on keskittynyt kosken partaalle, tien varteen Annalankoskelle. Annalankosken mylly ja siihen liittyvät rakennukset on kunnostettu Vähäkyrö-seuran toimesta museoksi. Joen pohjoisrantaa seuraavan tien varren asuinrakennukset ovat pääosin 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Merikaarron silta on Kyrönjoelle tunnusomainen riippusilta ja rakennettu 1929-1930. Kolkin verkatehtaan patruunan kaksikerroksinen, mansardikattoinen asuinkartano sijaitsee kosken pohjoisrannalla. Kolkin alueella on säilynyt myös myllytupana toiminut mökki. Kolkinkoskessa on säilynyt selkeästi tunnistettavina kiinteinä jäännöksinä kivirakenteita kosken vesisahasta, joen pohjoisrannan sarkatehtaasta ja jauhomyllyistä sekä niiden uomista ja patorakennelmista. Merikaarron kulttuurimaisemaa täydentää joen ja tien väliin istutettu puukujanne. Merikaarto ja Kolkki ovat osa Kyrönjokilaakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Kyrönjoen kaikissa koskipaikoissa oli mylly 1500-luvulla; Ylistarossa 10 myllyä, Vähässäkyrössä 25. Merikaarron Kolkkila on ollut yksi Kyrönjoen virtaaman alimpia ja rannikkoa lähimpiä koskipaikkoja ja sellaisena otollinen vesivoiman hyödyntämisessä. Vuosisadan puolivälissä Kyröjoen suu sijaitsi Kolkinkosken tienoilla, ja tuolloin Merikaarrossa oli n. 33 taloa. Vaasalainen kauppaneuvos Abraham Falander osti Kolkin talon maita ja koskiosuuden ja perusti koskipaikkaan sahan 1783. Hän omisti Vaasan kaupungin lähettyvillä sijainneen laivaveistämön ja laajensi näin liiketoimintaansa. Tukkeja uitettiin paikalle pitkin Kyrönjokea, jota Falander perkautti 1782 uittoväyläksi yli kymmenen peninkulman matkalta. Falander rakensi 1700-1800-luvun taitteessa Kolkin päärakennuksen. Kolkin verkatehdas sai rakennusluvan pohjoisrannalle 1828 ja laitosta laajennettiin 1841, jolloin myös tamppi eli vanuttamo siirrettiin sen yhteyteen. Teollisuuslaitokset työllistivät kylän asukkaita. Saha ja verkatehdas lopettivat toimintansa 1870-1880-luvulle tultaessa. Lähelle Kolkin kartanoa saatiin tiettävästi 1810- tai 1820-luvulla perustetun ja nyttemmin puretun myllyn lisäksi uuden myllyn ja sahan lupa 1901. Myllyn toiminta loppui 1940-luvun loppupuolella ja sahaus 1950-luvulla. Kolkki myytiin kunnalle 1923, ja tilaa käytettiin mm. vanhainkotina vuoteen 1971, jolloin se myytiin yksityiselle. Merikaarron lisäksi myös Kolkissa oli rautarakenteinen riippusilta, jonka rakentaminen alkoi 1922. Kolkin isännän Karl Villförin aloitteesta rakennetun sillan korvasi 1970-luvun lopulla uusi silta.
Merikaarron myllykosket, jokivarsiasutus ja Kolkin kartano
osa kokonaisuutta
part of
Työläisyhteiskunnan syntyminen helsingin pitkänsillan pohjoispuolelle
Franzen, Peter
kirkko
church
Vartiotupa / Planetaario
Peruskorjaus Rakennus kunnostettiin Merisotakoulun merenkulun opetusplanetaarioksi. Sisätila muutettiin yhdeksi yhtenäiseksi tilaksi, jonka keskelle rakennettiin, katosta riippuvan teräskonstruktion varaan, lujitemuovinen planetaariokupoli. Lattian tasoa laskettiin noin puoli metriä. Rakennus liitettiin kaukolämpöverkkoon. Toteutusaika: 1980-81 Huoneistoala: 55m² Kerrosala: 83m² Rakennuttaja: Puolustusministeriön rakennusosasto Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalainen Rakennesuunnittelu: Puolustusministeriön rakennusosasto LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olof Granlund & Co Ky Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Nurmi Oy Rakennustyöt: Puolustusministeriön rakennustyöorganisaatio Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kivinen vartiorakennus (Corps de Garde) suunniteltiin vuonna 1819 venäläisen varuskunnan aikana ja rakennettiin 1820 samalla paikalla ainakin vuodesta 1798 sijainneen hirsisen vartiotuvan tilalle. Vartiorakennus oli pohjakaavaltaan neliömäinen, rapattu tiilitalo. Päädyn pääjulkisivussa oli avogalleria, jonka keskiakselista kuljettiin sotilaiden huoneeseen, jossa oli tulisija ja 3 ikkunaa. Sotilaiden huoneesta oli käynti pieneen yksi-ikkunaiseen pidätettyjen huoneeseen ja kaksi-ikkunaiseen upseereiden huoneeseen. Vartiotuvan takana oli käymälä "tarpeellinen paikka", johon kuljettiin ulkokautta. Frontonissa oli seppelkoriste nauhoineen. Vartio oli rakennustaiteellisesti korkeatasoinen ja on mahdollista, että arkkitehti Carl Ludvig Engel osallistui sairaalan D 12 lisäksi myös vartiorakennuksen suunnitteluun. Virallisesti piirustukset ovat kuitenkin kenraaliluutnantti Oppermannin ja insinööriosaston kenraalimajuri Zasek III signeeraamat. Vartiorakennukseen tehtiin jo venäläisen varuskunnan aikana joitain muutoksia. Krimin sodan jälkeen 1858 tehtiin peruskorjausta, mm. kaikki ikkunat karmeineen ja laseineen vaihdettiin. 1880-luvun lopulla käymälä muutettiin halkovajaksi. Huonokuntoisten tiililattioiden tilalle rakennettiin lautalattiat ja entinen vartiogalleria muutettiin ulkoeteiseksi. Tässä yhteydessä päädyn ikkunat ja gallerian sivuaukot muurattiin umpeen. Vesikatto maalattiin kahteen kertaan öljypohjaisella punamullalla. Punavankileirin aikaan talossa oli leipomo ja keittiö. Itsenäisyyden ajalla vartiotupa on toiminut mm. yleisesikunnan topografikunnan karttavarastona. Vuonna 1981 se kunnostettiin Merisotakoulun tarpeisiin merenkulun opetusplanetaarioksi arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalaisen suunnitelmien mukaan. Planetaario rapattiin kalkkilaastilla ja maalattiin uudelleen kimröökillä vaaleansinertäväksi kesällä 1993. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero vuonna 1811 N 45, myöhemmin 1800-luvulla N 20/157 Vuonna 1927 rakennusnumero D 5 Lähteet: KrA Ö 16 LÖS 14. MV SL VIK D 171-182a 514. VA VSA 17038 17044 17095. Kuvat: MV SL VIK D 171. MV SL Valokuva-arkisto.
Pohjakaavaltaan neliömäinen rapattu tiilitalo rakennettiin vuonna 1820 venäläisen varuskunnan vartiotuvaksi. Se korvasi samalla paikalla sijainneen hirsisen vartiotuvan. Uudessa rakennuksessa oli sotilaiden huone, josta oli käynti pidätettyjen huoneeseen ja upseereiden huoneeseen. Tuvan takana oli käymälä, jonne kuljettiin ulkokautta. Vartio oli rakennustaiteellisesti korkeatasoinen ja onkin arveltu arkkitehti Carl Ludvig Engelin osallistuneen sen suunnitteluun. Krimin sodan jälkeen vuonna 1858 kaikki ikkunat karmeineen ja laseineen vaihdettiin. Myöhemmin 1880-luvun lopulla tiililattioiden tilalle tehtiin lautalattiat ja vartiogalleria muutettiin ulkoeteiseksi, jolloin päädyn ikkunat ja gallerian sivuaukot muurattiin umpeen. Punavankileirin aikaan talossa oli leipomo ja keittiö ja sen jälkeen mm. Topografikunnan karttavarasto.
"Ehkä minä olen vähän erakko, hän mietti istuessaan Marjaniemen kalliolla ja katsellessaan ohi ajavia veneitä. Tai ehkä elämä vain oli sellaista. Veneet sukelsivat laskevan auringon kuvajaiseen ja hävisivät näkyvistä." (s. 61)
'Jossain syvällä muistomerkin ja Kaartin korttelin alla, kymmeniä metrejä kovaa graniittikalliota päällään, sijaitsee jatkuvasti miehitettynä oleva johtokeskus, josta on moninkertaiset ja varmistetut yhteydet armeijan joukko-osastoihin kaikkialla Suomessa. Siellä "painetaan nappia", jos maan turvallisuus joutuu sotilaallisesti uhatuksi.' (s. 9)
Kaartin korttelin alla sijaitsee tarkoin vartioitu johtokeskus.
Kainuun puromyllyt (Vuonteenkoski)
Heinäveden Lintulan ja Uuden Valamon luostarit ovat historiallisesti nuoria, mutta ne edustavat vuosisataista Laatokan Karjalan luostariperinnettä uusilla asuinsijoillaan. Uuden Valamon Papinniemen päärakennus on vuodelta 1929, ja pienemmät asuinrakennukset, aitat ja makasiinit muodostavat neliömäisen miespihan. Myös ensimmäinen kirkko, kellotapuli ja vanha munkkila ovat miespihan reunalla. Viereistä pihaa, entistä karjapihaa, reunustavat entiset talousrakennukset, jotka ovat majoitus- ja ravintolakäytössä. Pihapiirien ulkopuolella ovat Kristuksen kirkastumisen kirkko 1975-1976 (I. Kudrjavzev), asuntolarakennus sekä 1980-luvulla rakennetut kulttuurikeskus ja hotellirakennus. Uuden Valamon luostariin kuuluu myös hautausmaa ja maatila Juurikkasalmen rannalla. Kristuksen kirkastumisen kunniaksi pyhitetyn pohjoisvenäläiseen arkkitehtuuriin perustuvaan kirkkoon sisältyy kesä- ja talvikirkot. Luostarin arvokkain ikoni on Jumaläidin ikoni, jonka perimätiedon mukaan Arseni Konevitsalainen on tuonut 1390-luvulla Athos vuorelta. Lintulan luostarin osittain kaksikerroksinen hirsinen päärakennus on vuodelta 1860. Tilan vanhat talousrakennukset ovat 1900-luvun alusta. Pihapiirin ulkopuolella on asuntolarakennus vuodelta 1966 (V. Suonmaa) ja Pyhän Kolminaisuudelle pyhitetty kirkko vuodelta 1973 sekä kynttilätehdas vuodelta 1988 (Vilho Suonmaa). Lintula on vähäisestä jäsenmäärästään huolimatta kunniakkaasti ortodoksisen hengenelämän perinteitä jatkava Suomen ainoa naisluostari.
Heinävesi oli luovutetulle alueelle jääneiden karjalaisten luostarien uusi sijaintikunta. Laatokan saaressa olevan Valamon luostarin toiminta siirtyi 1940 Papinniemen maatilalle ja Lintulan naisluostari Kivennavalta 1946 Palokin Koskijärven tilalle. Siirron yhteydessä Uuteen Valamoon liitettiin myös Konevitsan ja Petsamon luostarit. Laatokan saaressa sijainneesta Valamon luostarista on mainintoja jo 1300-luvulta. Luostari tuhoutui 1600-luvun alkupuolella. Uudestaan toiminta alkoi Pietari Suuren toimesta 1700-luvun alkupuolella. Luostari kasvoi suurluostariksi samalla vuosisadalla. Luostarin munkit ja esineistö evakuoitiin talvisodan lopulla, helmikuussa 1940 Suomeen. Uuden luostarin paikaksi tuli ministeri Yrjö Herman Saastamoisen omistama Papinniemen kartano. Luostarin toiminta on elpynyt 1970-luvulta alkaen ja matkailusta on tullut merkittävä elinkeino. Lintulan luostari perustettiin 1895 Kivennavalle, jossa se harjoitti maanviljelystä. Luostari joutui evakkoon 1939 ja siirtyi Kivennavalta lähdön jälkeen eri vaiheiden kautta 1946 Heinäveden Palokkiin Koskijärven tilalle. Hackman-yhtymältä ostettu maatila turvasi toiminnan jatkuvuuden. Luostarin päätehtäviä on ollut myös kirkkokunnan tuohuksien valmistaminen.
Heinäveden luostarit (Lintula)
Kauranen, Anja
Nurmeksen rautatieasema
Hiltunen, Seppo
Lars Sonck 1870-1956, arkkitehti - architect
Valkeakosken tehtaat ja yhdyskunta (Tallinmäki)
Mäntyluodon luotsi- ja satamaympäristö (Uniluodon asuntoalue)
Tulin kauppatorille. Siellä oli markkinat kuten tavallista, loputtomasti ostajia, myyjiä, tinkijöitä ja varsinkin tinkijättäriä. Mustaan bombasiinitakkiin ja nauharuusukkeilla runsaasti koristeltuun leveälieriseen olkihattuun pukeutunut rouva osti muutamilla kopeekoilla kuoreita, tinki armottomasti ja antoi lopulta kaataa kalat nenäliinaansa, minkä jälkeen hän meni matkoihinsa.
Topelius kuvaa Kauppatorin elämää lehtiartikkelissaan "Miltä kevät näyttää" (Helsingfors Tidningar 31/22.4.1846)
Porvoonjokilaakson kartano- ja kylämaisema (Kiiala ja Saksala)
Käpylän puutaloalueet ja Käärmetalo (Puu-Käpylä)
Katri Valan puisto
Montako puuta Espalla on? Tuskin kukaan on laskenut montako yksittäistä puuta Espalla on, mutta puulajeja on 12. Lähde: Esplanadin puisto (Dendrologinen seura, 1989)
Asfalttia ja auringonkukkia : Simo Ristan ja Eeva Ristan Helsinki-valokuvia 1969-1989
Teos esittelee Eeva ja Simo Ristan Helsinkiaiheisia valokuvia.
Asfalttia ja auringonkukkia on nostalginen valokuvamatka 1970-luvulle. Simo ja Eeva Rista kulkivat kotikaupungissaan Helsingissä tallentaen keskustan ja lähiöiden koko kirjon. Kuvista löytää paljon kadonnutta: muuttuneita maisemia, muodin oikkuja, puhelinkioskeja ja savuisia baareja. Elämänmakuiset otokset herättävät eloon kokonaisen aikakauden. (http://www.hel.fi/hki/Museo/fi)
Muukalaiskatu
Metsänvartija Otto Skogmanin virka-asuntona oli Pukinmäen kartano.
Aaltonen, Sami
Harrströmin kalasatama ja kylä kuvastavat hyvin Pohjanmaan rannikkokylän elinkeinohistoriaa. Harrströmin kylän luonnonsatama sijaitsee kapean, etelään pistävän merenlahden molemmilla rannoilla. Satamassa on kymmeniä hyvin hoidettuja puisia vene- ja verkkovajoja rantalinjaa vapaasti mukaelevina rykelminä sekä muutamia vanhoja kalastajamökkejä. Kylän maamerkkeinä ovat Kvarnbackenin mäenrinteeseen rakennetut kaksi tuulimyllyä, jotka ovat nykyisin museokäytössä. Myllyistä vanhempi on 1840-luvulta. Kylä on rakentunut vanhan rantatien varteen ja Harvung-joen ylittävä, kivipaasista rakennettu silta (Åbacka bro) on museosilta. Tiehallinnon valitsemat museosillat kuvastavat maan sillanrakennustaidon kehitysvaiheita. Harrströmin kylässä on säilynyt pienimittakaavaisia pihapiirejä. Uutta elinkeinorakennetta edustavat turkistarharakennukset kylän ja kalasataman välisellä pellolla. Kylän rantaniityt ovat arvokkaita perinnemaisemia.
Harrströmin taloja olivat 1700-luvun puolivälissä Maars, Jut, Båsk, Lillbåsk, Ingels, Lassas, Bäck ja kyläkeskuksen ulkopuolella Helenelund. Isojako toteutettiin kylässä 1850-58. Kolmiaukkoinen kivipalkkisilta, historialliselta nimeltään Åbacka bro, on rakennettu 1898. Tyypiltään se on ainoa Vaasan tiepiirissä. Nykyisin silta toimii kevyen liikenteen väylänä.
Harrströmin kalasatama ja kylä
Albertinkatu 18
Finne, Jalmari
Portin, Johan
Ravintola Viisi Penniä
Dementjevin sauna
Telakan toimisto
Kauppias Dementjev rakennutti varuskunnalle noin vuonna 1877 telakka-altaan reunalle kivisen kaksikerroksisen saunan. Kymmenisen vuotta myöhemmin rakennuksen länsipää muutettiin pesutuvaksi. Rakennuksen alkuperäistä huonejakoa on muutettu ja koko länsiosa purettiin 1960-luvun alussa nosturiradan tieltä. Itsenäisyyden aikana rakennus on ollut työpaja- ja varastokäytössä.
Kunnostustyöt Vuonna 2001 rakennukseen kunnostettiin neljä työhuonetta, jotka varustettiin wc:llä ja pienoiskeittiöillä. Rakennus liitettiin vesijohto- ja viemäriverkkoon. Aiemmin pesuvedet oli johdettu viereiseen telakka-altaaseen. Sisätiloissa säilytettiin muistumia aikaisemmista käyttötarkoituksista, mm. Valmetin telakan aikainen vedenlämmitin. Rakennuksen alkuperäinen keskiporras, pohjoispään purkamisen jälkeen toinen päätyporras palautettiin rakennuksen pääportaaksi ja suljettu ulko-ovi avattiin pääsisäänkäynniksi. Kummankin kerroksen suureen keskitilaan avattiin jälleen pääsy myös pääportaasta. Eteläpäätyyn tehtiin pienet työhuoneet, joita voidaan käyttää keskiosan isoista tiloista riippumattomasti. Työhuoneisiin tehtiin omat wc-tilat ja pienet keittiökomerot. Uudet vanhoista huoneista erotetut aputilat tehtiin puurakenteisina. Vanhat betonilattiat ja portaat säilytettiin ja paikattiin korjausbetonilla. Huonokuntoiset lautalattiat uusittiin. Vanhat ovet ja ikkunat kunnostettiin ja maalattiin pellavaöljymaalilla. Pinnat maalattiin väritutkimuksessa esiintulleita venäläisaikaisia värisävyjä käyttäen. Vanhat työtilojen loisteputkivalaisimet kunnostettiin suurten työtilojen valaisimiksi. Keskeisellä paikalla telakalla sijaitsevaan rakennukseen haluttiin telakka-aiheista toimintaa, joten alakerta vuokrattiin telakkayhdistyksen näyttelylle ja yläkertaan on sijoittunut merimuseon Perinnelaivarekisteri. Vuonna 2003 korjattiin rapatut julkisivut. Julkisivun väri oli sinertävä, mutta rappauskorjausten yhteydessä se palautettiin valkoiseksi, mikä oli talon ensimmäisen rappauskerroksen väri. Toteutusaika: 2001, 2003 Hyötyala: 196m² Kokonaisala: 348m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Heikki Lahdenmäki Pääurakoitsija: HK-Kinhar Oy/ Heikki Silvennoinen LVIS-työt: Rinvestia Oy/ Kalevi Junni Sähkötyöt: Harex Oy/ Jari Mäkimartti Arkkitehtisuunnittelu: Kari Järvinen ja Merja Nieminen, arkkitehdit SAFA/ Merja Nieminen Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P & T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Jukka Sainio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Leo Maaskola Oy/ Timo Meskanen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kauppias Dementjev rakennutti ilmeisesti vuonna 1877 Viaporin varuskuntaa varten kivisen kaksikerroksisen saunan. Vuonna 1885 rakennuksen länsipää muutettiin pesutuvaksi alempien arvojen käyttöön. Rakennuksen edessä olevaa rantapengertä, joka on nyttemmin jäänyt täyttömaan alle kunnostettiin vuonna 1901. Vuonna 1906 suunniteltiin rakennuksen muuttamista aliupseeriyhdistyksen huoneistoksi, mutta suunnitelmia ei toteutettu. Rakennuksen alkuperäistä huonejakoa on muutettu väliseiniä purkamalla ja rakennuksen koko länsiosa purettiin 1960-luvun alussa nosturiradan tieltä. Telakan muutostyöstä lähtien (1916-1917) rakennus on ollut työpaja- ja varastokäytössä. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1927 B IV 74 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL VIK B 1403-1411. MV SL valokuvakokoelmat
Miksi Olympiastadionissa on se torni? Helsingin olympiastadionin sijoituksesta järjestettiin vuonna 1930 aatekilpailu ja vuonna 1932 järjestettiin luonnoskilpailu. Jatkokilpailuun selvisi 15 ehdotusta. Arkkitehdit Yrjö Lindegren ja Toivo Jäntti voittivat kilpailun ehdotuksellaan. Olympiastadion vihittiin käyttöön 12. kesäkuuta 1938. Maailman kauneimmaksi Olympiastadioniksi mainittu areena on tyylisuunnaltaan puhdaslinjaisen funktionalistinen. Torni on osaa rakennusta. Tornin korkeus on 72 metriä ja se sijaitsee paikalla, jonka korkeus on Helsingin kaupungin kiinteistöviraston kaupunkimittausosaston mukaan noin 14 metriä merenpinnasta. Tornin huipun korkeus merenpinnasta on siis noin 86 metriä. Olympialaiset piti järjestää Helsingissä jo vuonna 1940. Sodan vuoksi ne peruttiin. Helsingissä pidettiin XV Olympiadin kisat 19.7.–3.8.1952 ja avajaisissa saavutettiin stadionin katsojaennätys 70 435 katsojaa jotka saivat seurata miten olympiatuli tuotiin areenalle soihtukulkueen päätteeksi. Paavo Nurmi juoksi sisään maratonportista soihtuviestin viimeisellä osuudella. Tuli leimahti pääsuoran tulimaljassa ja hetkeä myöhemmin myös tornin huipulla. Tornilla on siis ollut suuri ja näkyvä tehtävä. Katso lisää: http://www.rakennusperinto.fi/news/Uutiset_2006/fi_FI/Olympiastadion/ http://www.stadion.fi/index.php?areaid=historia http://fi.wikipedia.org/wiki/Helsingin_Olympiastadion
Lavinto on tiivis rivikylä, jonka rakenne ja rakennuskanta ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin nykypäivään saakka. Vanhan Hämeentien varrella sijaitsevan Lavinnon neljän kantatilan, Yli-Lemolan, Huttalan, Ali-Lemolan ja Yli-Mattilan talot sijaitsevat tiiviinä ryhmänä metsäisen mäen reunassa kylänraitin varrella. Kyläkeskuksen pohjoispuolella avautuu viljelymaisema. Talojen pihat, joita rajaavat talousrakennusten rivit, avautuvat raitille. Ylimmäksi loivaan rinteeseen sijoitetut päärakennukset on rakennettu tien suuntaisesti piha-alueen takalaidalle. Aitta- ja vajarakennusrivien kanssa ne muodostavat raitille avautuvat, kolmelta reunalta suljetut pihapiirit. Suurin osa karjasuojista on sijoitettu raitin laitaan tai sen toiselle puolelle. Ajalleen ominaista rakentamistapaa edustava, perinteisen asunsa hyvin säilyttänyt rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1800-luvulta.
Lavinnon kylä lienee asutettu 1300-luvun kuluessa. Keskiajan lopulla Lavinnon kylässä oli neljä taloa, Ollila, Miekkala, Lemola ja Huttala. Kylä oli Hausjärven varakkaimpia. Ollilan talo toimi nimismiestalona ja kestikievarina. Ollilasta lohkaistiin 1624 Mattila. Isonjaon yhteydessä kylään muodostettiin 1784 kolme uudistaloa; Syrjä, Lepomäki ja Sydänmäki. Lepomäki oli alkujaan ollut Miekkalan talon torppa. Kylä on monien Hausjärven vanhimpien kylien tapaan syntynyt Vanhan Hämeentien varteen. Tie muodosti aikanaan yhteyden Hämeenlinnan kautta pohjoiseen Ylä-Satakuntaan ja etelään Suomenlahden rannikolle. Kyläkeskuksen koillispuolelle rakentui 1800- ja 1900-luvun aikana itsellisasutuksen alue.
Lavinnon kylä
Ravintola Savanna
Notkea Rotta
Ristikangas, Marjo-Riitta
Työnvälitystoimisto sijaitsi Hauhontie 6-8 "puotikerroksessa".
Vaasanpuistikko
Rikolliset pidätetään tästä osoitteesta.
Jagger, Mick
Keuhkot
Saimaan huvilarakentamisen alkuvaihetta ja sen yhteyttä sisävesiliikenteen ja matkailun kehittymiseen edustavat esimerkillisesti niin kapean Moinsalmen kautta avattu laivareitti Savonlinnasta Punkaharjulle kuin laivareitin varrelle rakennetut laiturit, väylämerkit ja huvila-asutuskin. Saimaan järviliikenteen tärkeimpiin ja kuuluisimpiin lukeutuvan laivareitin varrelle rakentunut huvila-asutus on ajalta, jolloin Savonlinnan ja Punkaharjun kylpylöiden ja luontomatkailun suosio lomailijoiden keskuudessa lisääntyi. Savonlinnalaisten rakennuttamat 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun hirsihuvilat, joista monissa on kansallisromanttisia piirteitä, ovat paikallisten rakennusmestareiden suunnittelemia ja ilmentävät pikkukaupungin porvariston kesäasumista itäsuomalaisessa järvimaisemassa. Savonlinnan edustan saarilla sijaitsevat mm. Harjuniemen, Kapasaaren ja Takkusaaren huvilat. Simunan empirevaikutteinen huvila sijaitsee Pienen-Simunan saaressa. Moinselän saarilla, Kivi-, Huopa- ja Ritosaaressa, on kolme 1910-luvun huvilaa. Punkaharjun puolella Moinsalmessa on yhtenäinen huvila-alue, joihin kuuluvat mm. Peltoniemen jugend-huvilat, Lummesaaren korkeimmalla kohdalla kohoava huvila ja Männistön huvila. Laivareitti Savonlinnasta Punkaharjulle on nykyään matkailukäytössä. Joitakin höyrylaivaliikenteen kauden laitureita ja niiden jäänteitä on jäljellä, kuten Kivisaaren huviloiden laituri ja Ritosaaren Purnuinniemessä kylän yhteinen laivalaituri. Laivareitin varrella on vanhoilla paikoilla kymmenen kummelia.
Pihlajaveden höyrylaivareitistö syntyi 1870-luvulta lähtien. Liikennöinti oli vilkkainta 1900-luvun alussa. Savonlinna-Punkaharju -reitin laivat kulkivat Väistönselän kautta kunnes Moinsalmi ruopattiin 1892 ja matka lyheni huomattavasti. Moinsalmea oikaistiin ja perattiin vielä 1904 ja 1907. Punkaharjun suosittu laivareitti palveli niin saariston ja huviloiden asukkaita kuin matkailijoitakin. Reittiliikenteen laivoja olivat mm. Osuuskunta I sekä Punkaharju I ja II. Laivaliikenteen sujuminen ja matkustajien palvelu varmistettiin rakentamalla laivareiteille runsaasti laitureita. Paikallisreitin väylä merkittiin kummeleilla. Pihlajaveden saariin laivareitin varrelle rakennettiin runsaasti huviloita 1800-1900-lukujen vaihteessa ja 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Savonlinnan edustan huviloista kirkkoherra Saraste rakennutti Harjuniemen huvilan 1908 ja pankinjohtaja Jaakko Staven Kapasaaren huvilan 1910-luvulla. Simunan huvilan, jota mm. Savonlinnan kaupunginjohtaja on käyttänyt, rakennutti 1890-luvun alussa Savonlinnan kaupunki. Ravintoloitsija John Bergströmin Takkusaaren huvilan 1915 suunnitteli rakennusmestari Lauri Korhonen. Moinselän saarien huviloista kaksi – Kivisaaren ja Huopasaaren huvilat – rakennutti ja suunnitteli Mölsenin suku. Mölsenin sisarusten Kivisaaren huvila 1890-luvun lopulta paloi uutena ja rakennettiin uudestaan samanlaiseksi. Hallitusneuvos Bror-Filip Mölsen suunnitteli ja rakennutti Huopasaaren huvilan 1915. Asessori Backvalen rakennutti Varmalahden huvilan 1916 Ritosaareen. Punkaharjun puolelle Moinsalmea savonlinnalainen rakennusmestari Rikhard Rosegren rakennutti ja mahdollisesti myös suunnitteli sekä Muistolan (1919-1920) että Peltoniemen (1917-1918) jugend-henkiset huvilat. Männistön huvilan rakennutti koneenhoitaja Viktor Salo 1916, 1920-luvulla huvilan ulkoasua muutettiin arkkitehti Salmenlinnan suunnitelmien mukaisesti. Lummesaaren 1920 valmistuneen huvilan rakennutti apteekkari Walter Åkersten ja suunnitteli rouva Ethel Åkersten.
Punkaharjun laivareitin huvilat
Koilliskulman kortteleissa, Hämeenlinnan keskustan tuntumassa on edustava ryhmä kivirakenteisia julkisia rakennuksia ja puurakenteisia asuinrakennuksia autonomian ajalta. Hämeenlinnan lyseo ja yläalkeiskoulu kertovat Hämeenlinnasta läänin keskeisenä koulukaupunkina. Alueen uusrenessanssityyliset asuinrakennukset antavat hyvän kuvan Hämeenlinnan puukaupunkivaiheen rakentamisen mittakaavasta. Hämeen läänin maanmittauskonttorin klassistinen kivirakennus on 1910-luvulta ja empiretyylinen yläalkeiskoulu 1800-luvun puolivälistä. Rakennukset muodostavat tyylillisesti yhtenäisen kokonaisuuden. Maanmittauskonttori on T-kirjaimen muotoinen kivirakennus, jonka klassistisia ja rustikoituja julkisivuja leimaa arkadinomaisesti järjestettyjen pyörökaari-ikkunoiden rivistö. Ulkoarkkitehtuuri on sopeutettu viereiseen vanhemmaan rakennukseen. Rakennus on toiminut maanmittauskonttorina valmistumisestaan lähtien. Hämeenlinnan yläalkeiskoulu on ensimmäinen kouluasetuksen mukaisista rakennushankkeista maassamme. Entinen koulutalo on yksikerroksinen empirerakennus, jonka julkisivuille antavat leimansa suuret pyörökaari-ikkunat ja päätyrisaliitit. Alkuperäinen pohjakaava suurine keskeissaleineen on hävitetty myöhempien käyttötarkoitusten vaatimissa muutoksissa. Ulkoasu ei ole alkuperäisessä asussaan, mutta siinä tehdyt muutokset on tehty rakennuksen arkkitehtuurin hengessä. Monen kansallisen suurmiehen opinahjona tunnettu Hämeenlinnan lyseo on 1880-luvulta. Funktionalistinen keskuskansakoulu valmistui 1930-luvulla. Kunnallisen kylpylaitoksen rakennus on 1910-luvulta. Julkisiin rakennuksiin liittyy kiinteästi Itsenäisyydenpuisto ja Sibeliuspuisto muistomerkkeineen. Ns. talomuseoalueella korttelissa II/6 on säilynyt muutama vanha puurakennus. Korttelien välissä on kaupunkikuvan kannalta keskeinen puistokuja, joka on osa linnan ja kaupungin keskustan välistä puistoakselia. Asuinkorttelien katukuvaa leimaa matalien puutalojen uusrenessanssityylinen, koristeellinen julkisivuvuoraus 1800-luvun loppuvuosilta. Alueen uudisrakentaminen, mm. talomuseokorttelissa, jäljittelee 1800-luvun puurakentamisen mittakaavaa ja väritystä.
Hämeenlinnan Koilliskulma merkittiin ensimmäisessä Axel Magnus von Arbinin 1777 laatimassa kaavassa Hämeen linnaa ja kaupunkia yhdistäväksi puistoalueeksi. Tulipalo tuhosi 1831 suurimman osan puukaupungista ja ensimmäisen jälleenrakennuskaavan laati maanmittari A.W. Zitting. Hän luopui Arbinin kaavan muodosta ja antoi kaupungille suorakaiteisen ruutuasemakaavan, jolloin kaavoitettu alue laajentui myös Koilliskulman alueelle. Maaherra Rehbinder esitti 1841, että Engelin kaavaa tarkistettaisiin lähinnä sen rantojen rakentamista koskevilta osin ja samalla hän esitti myös uuden puiston, nykyisen Sibeliuspuiston, rakentamista. Intendentinkonttori laatikin uuden kaavan 1845. Yläalkeiskoulun rakennus valmistui 1846 Intendentinkonttorin piirustusten mukaan, jotka pohjautuvat E.B. Lohrmannin 1844 tekemiin yläalkeiskoulusuunnitelmiin. Yläalkeiskoulun jälkeen rakennuksessa toimi normaalilyseo ja sittemmin posti 1890-1953. Hämeenlinnan normaalilyseo rakennettiin 1888 arkkitehtien G. Wileniuksen ja M. Schjerfbeckin suunnitelmien mukaan. Rakennusta laajennettiin kahdella siipiosalla 1936 (Y. Sadeniemi, G. Wigström). Keskuskansakoulu valmistui 1938 Rakennushallituksen yliarkkitehti Martti Välikankaan suunnitelmin. Maanmittauskonttori rakennettiin läänin maanmittauskonttoriksi 1910-1911 Yleisten rakennusten ylihallituksen piirustusten mukaan (R. Björnberg 1909). Rakennusta laajennettiin 1939 ja arkisto-osaa korotettiin 1959. Kunnallisen kylpylaitoksen rakennutti 1912 yhtiö, jonka suurin osakas oli Hämeenlinnan kaupunki. Jugendtyylisen rakennuksen suunnitteli arkkitehti Birger Brunila. Rakennus on asuin- ja toimistokäytössä. Hämeenlinnan lyseon venäjänkielen lehtorin E.W. Palanderin talon kaksi uusrenesanssityylistä asuinrakennusta valmistuivat 1861. Rakennuksissa aloitti toimintansa 1992 Hämeenlinnan kaupungin historiallisen museon kotimuseo, joka avattiin yleisölle 1995.
Hämeenlinnan Koilliskulman puutalokorttelit ja koulut
Bulevardi 5
Virolainen, Merja
Kaupunginarkisto
Helsingin rautatieasema = Helsinki Railway Station
magneettiset menetelmät
Britannian suurlähetystö
Patsas toteutettiin Vallgrenin luonnoksen pohjalta.
Maljalahden pohjukassa oleva, Pohjolan- ja Kullervonkatuihin rajoittuva ns. vanhan aseman alue on Kuopion ensimmäisen aseman paikka. Asemarakennus on purettu, mutta jäljellä on joukko asuinrakennuksia talousrakennuksineen, veturitalli, paja sekä konepajarakennukset. Kuopion nykyinen, 1934 valmistunut, funktionalistista rautatiearkkitehtuuria edustava asema sijaitsee vajaan kilometrin päässä länteen radan eteläpuolella. Asemalla on rautatiearkkitehtuuriin kuuluva pitkä laiturikatos.
Rautatien paikka Kuopion kaupungissa määräytyi lopullisesti 1886, jolloin ensimmäinen rautatieasema sijoitettiin Lahdentaan kaupunginosaan, lääninvankilan itäpuolelle. Näin asema sijoittui lähelle höyrylaivasatamaa. Rautatien rakentaminen katkaisi osin kaupungin laajentumistien pohjoiseen. Savon rata avattiin Kouvolan ja Kuopion välillä liikenteelle syksyllä 1889. Radan jatkamisesta pohjoiseen Kajaaniin järjestettiin yleinen rautatiekokous keväällä 1895. Kuopion pohjoispuolella Kallaveden ylitys merkitsi suurinta siihen asti tehtyä pengerrystyötä Suomessa: neljän kilometrin matkalle tehtiin pengertä kaikkiaan yli 2 km. Kuopion ja Kajaanin välinen rataosuus avattiin 1902. Kuopio oli alunperin ainoa II luokan asema Savonradalla. Kuopion uusi, 1934 valmistunut, asemarakennus sijoitettiin ruutukaava-alueen pohjoisreunaan, ratapihan länsipuolelle. Osittain kaksikerroksisen rautatieasemarakennuksen suunnittelivat Valtionrautateiden arkkitehdit J. Ungern ja Thure Hellström. Asemarakennukseen liittyy radan alittava tunneli sekä laiturirakennus. Asemarakennus rakennettiin1932-1934 hätäaputöinä. Kuopion konepaja perustettiin viimeisenä ratakohtaisena konepajana Savon radan valmistumisvuonna 1889. Konepajaa laajennettiin 1800- ja 1900-luvun vaihteessa sekä 1932 ja 1982. Vuonna 1932 valmistui uusi rakennus veturien korjausta varten ja vanha konepaja purettiin. Viipurin luovuttaminen vaikutti suuresti Kuopion konepajan toimintaan, sillä sinne siirrettiin osa toiminnoista. Konepajan työntekijämäärä kaksinkertaistui 1939-44 välisenä aikana. Kuopion konepajan toiminta päättyi 2000-luvun alkupuolella.
Kuopion rautatieympäristöt (vanhan aseman alue)
romaaneja ja tietokirjoja Munkkiniemestä
Aihepaketin ovat koonneet Munkkiniemen kirjaston työntekijät: Tietokirjallisuus ja valokuvat: Kaisa Virtanen Kaunokirjallisuus: Tuija Lassila
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Turvejärven Pekkala)
Arbetets Vänner
Onko Mannerheimintiellä ollut sodan jälkeen raitiovaunujen "sisäänheittäjiä", jotka tunkivat ihmisiä vaunuun kuten nykyään tehdään muun muassa Japanin metroissa? Helsingin Kaupunginmuseosta kerrottiin, että pysäkeillä on ollut järjestysmiehiä. Heistä löytyy kuvia Kaupunginmuseon kuva-arkistosta. Raitiovaunuliikenteen suurimmat ruuhkat ja matkustajamäärät mitattiin vuonna 1945. Silloin kyytiin nousi matkustajia noin 150 miljoonaa, eli enemmän kuin koskaan, eikä tällaisiin lukuihin ole päästy myöhemminkään. Sodan aikana ja heti sen jälkeen kärsittiin kalustopulasta, matkustajat ja henkilökunta joutuivat koville. Linja-autoista suurin osa nimittäin muutettiin kuorma-autoiksi ja muihin tarkoituksiin sopiviksi. Ratikkapysäkeille oli muun muassa rakennettu aitoja matkustajavirtojen ohjaamiseksi. HKL:n verkkosivuilla todetaan että vuonna 1943 raitiovaunuissa tilanne oli sietämätön, rahastajat ja matkustajat ajautuivat käsikähmään vaunuissa . Ulkopuolella roikkuneita matkustajia putosi kiskoille, loukkaantui ja jopa kuoli. Järjestysmiehiä siis tarvittiin rahastajien lisäksi. Matkustajamäärät pienenivät nopeasti bussien myötä ja 1950-luvun puolessa välissä määrä oli jo pudonnut puoleen sodan jälkeisistä vuosista. Tämän jälkeen ei järjestysmiehiä tarvittu. Viimeiset rahastajat lopettivat toukokuussa 1987. Kirjoja raitiovaunujen historiasta: Tolmunen, Tapani (toim.): Sata vuotta sähköllä (Helsinki, 2000) Alku, Antero: Raitiovaunu tulee taas (Helsinki, 2002) Raitiovaunut kautta aikojen 1891-1991 (Helsinki, 1991) Helsingin historia vuodesta 1945 osa 1 (Helsinki, 1997)
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 6 : Liisankatu
Voikkaan tehtaat ovat osa Kymenlaakson laajaa metsäteollisuuden leimaamaa teollisuusaluetta. Puuhiomo ja paperitehdas on perustettu 1897, miltä ajalta ovat teollisuusalueen vanhimmat tuotantorakennukset. Yhdessä uusimpien tehdasrakennusten kanssa ne muodostavat monipuolisen ja rakennuskulttuuriltaan rikkaan kokonaisuuden. Alueella on lisäksi lukuisia perinteiseen teollisuusyhdyskuntaan kuuluvia rakennuksia, joiden suunnittelijoita ovat olleet aikansa johtavat arkkitehdit. Vuonna 1902 valmistuneesta paperitehtaasta (Gesellius-Lindgren-Saarinen) on tulipalon jäljiltä säilynyt vain itäjulkisivu pyöreine kulmatorneineen. Vanha selluloosatehdas on vuosilta 1912-36 ja sulfiittispriitehdas 1919 (S.A. Lindqvist). Vesivoimalaitos on rakennettu vanhimmilta osin 1922 (B. Federley). Uudemmat tuotantorakennukset ovat 1950-luvun korkeatasoista teollisuusarkkitehtuuria. Virkamiesklubi ja Ruiskumestarintalo ovat vuosilta 1919 ja 1918 (S.A. Lindqvist). Entinen pääkonttori, ns. Mestarikerho on vuodelta 1899 samoin kuin lähistöllä oleva työläiskasarmikin. Tehtaan vanha, punatiilinen paloasema on rakennettu 1913 (V. Thomé). Tehdasalueeseen liittyvä Myllytien varren edustava kerrostaloalue 1950-luvun alusta on arkkitehtitoimisto B. Liljequist - A. Helanderin tuotantoa.
Kymijokilaaksoon perustettiin ensimmäiset puuhiomot sekä paperi- ja pahvitehtaat 1870-luvulla. 1880-luvun loppupuolella tehdyt rautatieratkaisut ja erityisesti Savon radan avaaminen 1889 vauhdittivat uusien tuotantolaitosten syntymistä Kymijokivarteen. Näiden joukossa oli 1897 perustettu ja vuotta myöhemmin toimintansa aloittanut Voikkaan tehdas. Hiomon ja paperitehtaan käsittävää tuotantotoimintaa laajennettiin 1904 sulfiittiselluloosatehtaalla. Voikkaan tehtaiden perustaja oli varatuomari Rudolf Elving, Tampereen Kattohuopatehdas Oy:n pääomistaja. Kuusankosken kolme kilpailevaa tehdasta Kymiyhtiö, Kuusankoski-yhtiö ja Voikkaa yhdistyivät 1904 Kymin Osakeyhtiöksi. Se oli tuolloin Suomen suurin osakeyhtiö ja pohjoismaiden suurin paperinvalmistaja. Pääosa Kymiyhtiön tuotantolaitoksista alkoi toimia vuodesta 1996 alkaen osana UPM-Kymmenettä. Paperintuotanto loppui Voikkaan tehtaalla 2006.
Voikkaan tehtaat
"Tänään kello kymmenen/ paistaa aurinko Inarintiellä,/ lapset hyppivät narua,/ hopeanharmaa rotukissa/ venyttelee osto- ja myyntiliikkeen edessä./ Minä olen menossa ostamaan/ unelmanhohtoista rosén iloa/ Inarintien tutusta kaupasta/ missä myymäläpojat kyselevät miten menee./ Hyvin menee tänään/ kun aurinko paistaa Inarintiellä/ ja liuskat kirjoituskoneessa/ ovat pyrkimässä lentoon:/ laulujen rosoiset siivet." (s. 57, runo Inarintiellä)
Kotiniemen kasvatuslaitos
Petelius, Pirkka-Pekka
"Kun olin lapsi, näin iltataivaalla kattojen yllä himmeät valokirjaimet TORNI./ Kirjainten alla kenraalieversti Zdanov oli johtanut valvontakomissiota ja/ nauttinut kalliita juomia./ Kun oli taistolaisten aika, minä nautin halpaa ranskalaista punaviiniä ja/ Zdanov vaikutti jotenkin huvittavalta./ TORNI yötaivaalla oli jo unta." (s. 41)
Irjanteen kylässä on säilynyt tiivis ja monipuolinen rakennusryhmä Eurajoen ja vanhan maantien risteyksessä kosken partaalla, paikalla, joka vielä keskiajalla on ollut meren rannalla. Tärkeitä kylän historiaa taustoittavia ja maisemaa muodostavia elementtejä ovat kylää ympäröivät ns. rintapellot sekä jokivarret mylly- ja sahapaikkoineen. Irjanne on Satakunnan vanhimpia tunnettuja sahanpaikkoja. Irjanteen kylän keskeisiä elementtejä ovat vanha tielinjaus, jokimaisema, punamullattu kirkko, lounaissuomalaista tyyppiä oleva sipulikupolinen kellotapuli, kotiseutumuseona toimiva lainamakasiini, ruiskuhuone, meijeri, Faltun saha ja mylly sekä keskustan maatilojen vanhat rakennukset. Irjanteen kirkolla on pitkä perinne. Se on jo kolmas samalla paikalla sijainnut kirkko ja muistona Ala-Satakunnan ns. uhrikirkoista. Vanha maantielinja kiemurtelee peltojen keskellä harjua pitkin halki kylän. Maantie jatkuu Irjanteelta etelään kohti kirkonkylää ja sen varrella on Lavilan kartanon maamerkinomaisesti kohoava P.J. Gylichin suunnittelema kivinen viljamakasiini. Faltun talon saha ja mylly - myös Mullilan nimellä tunnettu - on rakennettu 1800-luvun lopulla. Yksityisomistuksessa oleva saha on nykyisin käyttämätön, utta toimintakuntoon palautettavissa. Faltun saha ja mylly ovat edustavia esimerkkejä talonpoikien harjoittamasta pienimuotoisesta kotiteollisesta tuotannosta.
Irjanteen kylä asutettiin varhaiskeskiajalla. Kylässä oli kirkko 1300-luvulla. Nykyinen Euran kirkonkylä perustettiin 1400-luvulla, ja Irjala jäi tuolloin omaksi rukoushuonekunnaksi. Irjanteen nykyinen kirkko rakennettiin 1731 Merimaskusta kotoisin olevan Carl Jacobsson Killaisen johdolla. Kellotapulin rakennusmestarina toimi porilainen Thomas Ravonius ja se valmistui 1758. Tapulin vieressä oleva lainajyvästö valmistui 1833 ja ruiskuhuone 1908. Irjanteen ensimmäisen sahan rakennuttajana toimi sotamarsalkka Åke Tott 1630-luvun alussa. Vesimyllyjen rinnalla koskien varrella on sittemmin sijainnut useita vesisahoja. Sahalaitoksella vesivoima korvattiin 1924 joksikin aikaa höyrykoneella, jonka turvin pieni laitos harjoitti sahausta vientiin. Sittemmin kotitarvesahaukseen riitti taas vesivoima.
Irjanteen kylä
Vartioharju
Munkkivuoren ostoskeskusta sanotaan Suomen (ja Helsingin) vanhimmaksi. Joidenkin tietojen mukaan se valmistui jo 1957, mutta Munkkivuori.com-sivuston mukaan se avattiin 3.12.1959. Kulosaaren ostoskeskus lienee valmistunut myös 1959. Onko se sitten avattu vielä myöhemmin joulukuussa 1959, vai mikä lopulta lienee Suomen vanhin "ostari"? Munkkivuoren ostoskeskuksen suunnittelu aloitettiin jo vuonna 1957, mutta se otettiin käyttöön vasta vuonna 1959. Erkki Karvisen suunnittelema Kulosaaren ostoskeskus valmistui vuonna 1960. Sen suunnittelu ja rakentaminen ajoittuvat vuosien 1959-1960 tienoille. Helsingin lähiöiden vanhin ostoskeskus on vuonna 1956 avattu Herttoniemen Erätorin ostoskeskus. Suomen ensimmäisen ostoskeskuksen määritteleminen on ongelmallista, sillä ostoskeskuksen kaltaisia liikekeskus-rakennuksia on kaupunkien keskustoissa ollut jo pitkään. Suomalaisten ostoskeskusten esikuvina pidetään 1800-luvun kauppahalliarkkitehtuuria ja vuonna 1937 valmistunutta Helsingin Lasipalatsia. Lähde: Saresto, Salminen & Vierto: Ostari - lähiön sydän: rakennushistoriallinen selvitys (Helsingin kaupunginmuseo, 2004).
Romaani kertoo helsinkiläistytön ja hänen perheensä elämästä sotavuosina 1939-1944. Heidän kotinsa on Tölikan kuntsissa, Hietaniemen- ja Perhonkadun välisissä kunnallisissa asuintaloissa.
Rinne, Matti
Mitkä ovat Helsingin keskustan tarkat maantieteelliset koordinaatit? Siis itäistä pituutta ja pohjoista leveyttä. Entä Vuosaaren keskustan? Olisivatko ne eri? Jos Helsingin keskustana pidetään Rautatieaseman tienoota, voisi maantieteellisiksi koordinaateiksi ilmoittaa 24 astetta 57 minuuttia itäistä pituutta ja 60 astetta 10 minuuttia pohjoista leveyttä. Jos Vuosaaren keskustana pidetään metroaseman ympäristöä, koordinaatit ovat luokkaa 25 astetta 09 minuuttia itäistä pituutta ja 60 astetta 12 minuuttia pohjoista leveyttä. Vieläkin tarkemmin koordinaatit voi ilmoittaa, sillä kuten aste jakaantuu 60 minuuttiin, minuutti jakaantuu 60 sekuntiin. Helsingin keskustan koordinaatit voi saada ainakin merikartoista, mutta myös maastokartoissa (1: 50 000 / 1: 20 000) pitäisi ainakin asteet ja minuutit olla merkittyinä. Lisäksi kannattaa huomata, että usein esimerkiksi GPS-laitteet eivät käytä sijainnin ilmoittamiseen sekunteja vaan minuutin kymmenesosia. Muitakin koordinaatistoja käytetään. Lisätietoja erilaisista koordinaatistoista saat osoitteesta: http://www.ncp.fi/koulutusohjelmat/metsa/Paikkatietowww/perusteet/koordinaatistot.htm
Kirjasto
Keskiyöntie
Karilo, Santeri
Kainuun puromyllyt (Rekelänvaaran mylly)
Hietaniemen vanha siunauskappeli
Elokuussa jäin kiinni itse teossa. ... Olin juuri täyttänyt kaksikymmentä vuotta, kun kyyhötin kuin talkkarin remmistä selkäänsä saanut pikku likka Katajanokan löyhkäävän sellin nurkassa.
Tähtelän (Täkter) vanhassa kyläkeskustassa on edelleen säilynyt hyvin isojakoa edeltäneen tiiviin ryhmäkylän olemus. Peltojen rajaama tiivis ja osin kallioinen kylämäki sijaitsee maanteiden risteyksessä Ingarskilanjoen sivujoen varrella. Kylämaisemaa hallitsevat mäkialueet ja mutkitteleva joenuoma, jonka varren rinteisiin kylän pellot on raivattu. Jokivarsia seuraava viljelymaisema jatkuu naapurikylien puolella. Kyläkeskustassa olevat kuuden tilan rakennukset muodostavat rakennuskannaltaan monimuotoisena säilyneen kokonaisuuden. Gammelsvenskasin ja Kråkarsin tilojen päärakennukset ovat 1800-luvulta, pääosa päärakennuksista on 1900-luvun alun taitekattoisia asuinrakennuksia. Näiden lisäksi lehtipuiden ja -pensasaitojen raajaamissa tilakeskuksissa on säilynyt lukuisia vanhoja talousrakennuksia mm. aittoja, navettoja, holvikellareita ja luhtirakennuksia. Kylän talonpoikaistalojen ja koulujen lisäksi luoteispuolen metsäsaarekkeen mökkiasutus tuo kyläkuvaan sosiaalista kerrostuneisuutta.
Ingarskilanjoen varrella on ollut merkittävästi asutusta jo esihistoriallisella ajalla. Keskiajalla joen varrelle kasvoi useita kyliä. Keskiajalla asutetussa Tähtelän kylässä oli 1560-luvulla 7 taloa tiiviinä ryhmänä. Isonjaon yhteydessä 1700-luvun loppupuolella ryhmäkylästä siirtyi vain yksi talo. Edes isonjaon täydennys 1930-luvulla ei vaikuttanut kyläkeskustan tiiviiseen rakenteeseen merkittävästi.
Tähtelän kylä
Teoksen tapahtumat liittyvät Malmin todellisiin paikkoihin.
Östersundom
Elokuvateatteri Kaleva
Elokuva valmistunut vuonna 1969. Nimi toisinaan muodossa Pohjantähteet.
Suomen Kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja 1918.
Tämä on tarina ajasta, jolloin Helsinki laajeni voimakkaasti. Se kuvaa erityisesti myyttisen Itä-Helsingin syntyä. Sen näkökulma on nuorison ja ajankuva viiltävän tarkka. Sen tyyli on toteava ja tragikoominen, sen kertoma kutsuu ajattelemaan. Sakari Kirjavaisen toinen romaani Tinaharkko kertoo Jappe Kärpäsestä, hänen perheestään ja kavereistaan. 70-luvun mellunmäkeläisistä, joiden tie vie milloin Sipoon metsiin, milloin Etelä-Helsingin hetteikköihin tai vaikka Kööpenhaminaan, Neuvosto-Karjalasta puhumattakaan. Joku kuolee matkalle, joku palaa takaisin. Hieno romaani tärkeistä asioista, lohdullinen kuvaus ”lohduttomuudesta”. Jos on Mellari sielussa, niin mitä sinne muuta mahtuu? www.wsoy.fi
Kiskon kirkonkylä on säilyttänyt pääpiirteissään perinteisen 1900-luvun alkupuolen asunsa ja sen sijainti Kirkkojärven rannalla on maisemallisesti edustava. Järvenrannan pellot yhdistävät sen Haapaniemen kulttuurimaisemaan. Kylän keskuksena keskiaikaisella paikallaan lehtevän kirkkotarhan ympäröimänä oleva puinen pitkäkirkko vuodelta 1810 ja lounaissuomalaisen rakentajamestari Antti Piimäsen 1754-1758 rakentama kellotapuli ovat kirkonkylän vanhimmat rakennukset. Tapuli sijaitsee kallion nyppylällä kirkon ja kirkolta pappilaan johtavan vanhan tien länsipuolella. Keskellä kirkonkylää sijaitsevan kirkkoherranpappilan päärakennus on vuodelta 1876. Järjestyksessään seurakunnan neljänteen kirkkoon liittyy keskiaikainen kivisakaristo. Kirkkomaalla on kolme yksityistä kivistä hautakappelia, joista Haapaniemen kartanon hautakappeli on vanhin, tiettävästi 1600-luvulta. Kirkon läheisyydessä on harmaakivestä 1851 muurattu pitäjänmakasiini, joka toimii kotiseutumuseona. Kyläraitin varrella on kirkonkylän yhteisöllisiä rakennuksia sekä entisiä kaupan rakennuksia. Kaksikerroksinen kansakoulu on vuodelta 1890 ja Kiskon Säästöpankin rakennus vuodelta 1904. Puurakenteinen jugendtyylinen pankki on toiminut myös kunnantalona. Koulu- ja pankkirakennukset ovat nykyisin asuinkäytössä. Tien varrella on myös 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa muodostunutta tilattoman väestön asuinrakentamista. Härkä, joka on yksi kylän kolmesta kantatalosta ja jonka päärakennnus on 1800-luvulta, sijaitsee vanhalla kylätontilla kirkon koillispuolella. 1980-luvulla rakennettu seurakuntatalo sijaitsee toisen kantatilan paikalla.
Kiskon nykyiselle kirkonpaikalle rakennettiin Pohjan emäseurakunnan alainen kappelikirkko 1300-luvulla. Kappeliseurakunta itsenäistyi 1600-luvulla. Kiskon kylän kantatilat Härkä, Vikari ja Immoinen mainittiin 1570-luvun maakirjassa. Pappilan kantatila muodosti hallinnollisesti oman yksinäistalonsa, vaikka se sijaitsi keskellä kylää. Myös kirkko kuului Pappilan kylään. Kiskon 1741 valmistunut kirkko paloi salamaniskun sytyttämänä 1807 ja nykyinen valmistui rakennusmestari Johan Sundstenin suunnitelmin 1810. Kirkko uudistettiin nykyiseen asuunsa 1883 arkkitehti C.J. von Heidekenin suunnitelman mukaan. Kirkonkylän keskukseksi muodostui myöhemmin Toija ja kirkonkylän liikkeet ja palvelut siirtyivät sinne 1900-luvun lopulla.
Kiskon kirkonkylä
Kaartin halli
Lenin kävi 6. marraskuuta 1905 bolsevikki Vladimir Smirnovin asunnossa. Hän majoittui usein sinne. Viimeistään 23. tammikuuta 1906 Lenin tapasi siellä Gorkin.
Tiaisen kruununmetsätorppa on kertova esimerkki Pohjois-Suomen asutushistoriaan 1800-luvulla olennaisesti kuuluvasta kruununmetsätorppalaitoksesta. Puolanka kuuluu Kainuun Kuhmon ja Suomussalmen ohellla niiden seitsemän kunnan joukkoon, joissa on ollut eniten eli yli sata kruununmetsätorppaa 1901. Tiaisen pihapiiri on säilyttänyt hyvin torppavaiheen aikaisen asunsa ja sen rakennukset kertovat Kainuun talonpoikaisesta rakentamistavasta 1800-luvun lopulta eteenpäin. Auhonkylässä Kalhamajärven pohjoisrannalla on Tiaisen paritupaisen asuinrakennuksen lisäksi navetta, lampola, talli, lato, riihi ja savusauna. Asuinrakennus on rakennettu Kainuussa 1800-luvulla tyypilliseen tapaan, ensin pirtti ja sen jälkeen kamari sekä niiden väliin kylmä eteistila. Hirsirakennus on vuoraamaton ja siinä on ollut kuten muissakin pihapiirin rakennuksisa tuohikatto.
Valtaosa Kainuun metsistä oli kruunun omistuksessa 1800-luvulla; eniten kruununmetsiä oli Suomussalmella, Puolangalla, Hyrynsalmella ja Kuhmossa. Väestömäärän kasvaessa Kainuussa voimakkaasti 1800-luvulla rakennettiin kruunun metsiin, asumattomiin erämaihin ilman maanomistajan eli valtion lupaa tuhansia uudistiloja eli pieniä asumuksia viljelyksineen. Kalhamajärven rantatörmälle nousi 1880-luvulla Tiaisen torpan pieni ja vaatimaton paritupa sekä muutama piharakennus. Tiaisen torpan rakensi Auhonkylän tiettömään umpikorpeen 1880-luvulla puolankalainen tilattomaan väestönosaan kuulunut Juho Parkkinen. Torpan myöhemmät asukkaat olivat kaikki talollisten tai torppareiden lapsia ja kotoisin Auholta tai sen lähikylistä. Torpparit vaihtuivat alle kymmenen vuoden välein aina vuoteen 1911 asti. Ensimmäinen vuokrasopimus allekirjoitettiin 1902 ja seuraava 1908. 1900-luvun alussa Tiaisen kuten monesta muustakin Kainuun kruununmetsätorpasta lähdettiin Amerikkaan onnea etsimään. Torppareiden asuttamista järjesti, ohjasi ja kontrolloi Metsähallitus. Kruununmetsätorppareilla oli merkittävänä lisäoikeutena lupa hankkia tarvitsemansa kotitarvepuut valtion metsästä ilman erillistä korvausta. Myös karjaa sai laiduntaa metsissä vapaasti. Tiaisen viimeiset asukkaat Jaakko ja Liisa Härkönen sekä heidän poikansa Jaakko saivat torpan haltuunsa 1910-luvun alussa. Vuonna 1922 annettiin laki valtionmailla sijaitsevien torppien lunastusoikeudesta, mutta lain vaikutukset näkyivät hitaasti ja Tiaisen torppakin itsenäistyi vasta 1930, jolloin torpasta tuli Alanteen tila. Alanne autioitui Jaakko Härkösen muutettua Puolangan kirkonkylälle 1977. Viimeisen omistajan kuoltua tila siirtyi valtion omistukseen ja 1997 Tiaisen torppa päätettiin kunnostaa. Työ valmistui 1999 ja Tiaisen torppa siirtyi Metsähallituksen hoitoon ja hallintaan.
Tiaisen kruununmetsätorppa
Aleksis kiven katu 3
Koiton talo
Dekkarin avulla voi tehdä suunnistusmatkan 1960-luvun Munkkiniemeen.
Rakennuksen arkkitehti, taloa sanottiin Granholmin kivipalatsiksi.
Marrasjärvi on esimerkki varhaisista, pääjokivarsien ja -teiden ulkopuolelle asutettuista kylistä, joiden rakennuskanta on peräisin Lapin sotaa edeltävältä ajalta. Marrasjärven pienen kylän rakennuskanta periytyy 1770-luvulta. Kylässä on tosin tätäkin ajankohtaa vanhempi, 1735 rakennettu, muualta siirretty Nätyngin aitta. Yhtenäisimpiä rakennusryhmiä ovat Kenttälä, Kallio, Kaishannu, Rauhala ja Niemelä sekä erillään sijaitseva Ylitalo. Monet niistä muodostavat ehjiä pihapiirejä.
Rovaniemen laajassa erämaapitäjässä tilojen lukumäärä alkoi kasvaa 1700-luvun jälkipuoliskolla uudisraivauksen ja talojen lohkomisen seurauksena. Asutusta alkoi syntyä Kemi- ja Ounasjokien sivuvesistöjen varrelle. Marrasjärven kylän asutus sai alkunsa 1770-luvulla, kun Ounasjokeen laskevan Marrasjoen vesistön varteen, Marrasjärven rannalle perustettiin Rauhalan ja Kallon tilat. Ollila perustettiin 1790-luvulla. Neljäs talo kylään muodostui 1900-luvun alkuvuosina. Marrasjärven kylä säästyi Lapin sodan tuhoilta 1944 syrjäisen sijaintinsa ansiosta.
Marrasjärven kylä
Koskela
Mistä helsinkiläiset sai juomavetensä, ennen ja nyt? Helsinkiläiset saivat juomavetensä ennen vuotta 1876 kaivoista. Joulukuussa 1876 vettä alettiin pumpata Vantaanjoesta ja vuoden 1982 jälkeen Päijänteestä. Lähde: Helsingin Vesi
"Tupakansavu iski heti pubin ovella vastaan, vaikka kaljabaarin istumapaikoista oli korkeintaan kolmannes täynnä. Joissain pöydissä istui kolmen, neljän hengen porukoita, muutamissa oli vain mies ja tuoppi." (s. 187)
Suhosen kantapaikka, josta hän hankkii tärkeitä tietoja alamaailman ketkuista ja metkuista.
Iisalmen reitin kanavat (Ruokovirta)
Salpalinja (Puuruu)
Saa "Oiva"n portsari lantin, jonka velkaa jäin. Ja maksan kelloni pantin, kymppikäärölläin. Kun löydän Limperin Antin, sille kädestäin mä heitän, kuin luun, femman näin.
Oksanen, Kille
Alppila, ravintola
Kirjallisuus
Helsingin torvisoittokunta
Hassi, Eero
Presidentti Kyösti Kallion kotitilalla on olennaista merkitystä Kallion elämänvaiheiden (maanviljelijä, tilallinen, koko aikuisikä) ja elämäntyön (talonpoikaiston asia, valtiomies) arvioinnissa ja tulkinnassa. Heikkilä on aikanaan presidentti Kyösti Kallion isännöimän suurtilan pihapiiri, johon kuuluu asuinrakennus vuodelta 1897, väentupa ja useita ulkorakennuksia sekä tien toisella puolella sijaitseva Muhjalan asuinrakennus aittoineen. Heikkilä toimii edelleen tilan talouskeskuksena ja sen omistaja on Kallion sukua. Heikkilän lähettyvillä Malisjoen rannassa on Kyösti Kallion pojan kuvanveistäjä Kalervo Kallion 1939-1940 rakennuttama Pajarin talo. Ateljeekodiksi rakennetussa talossa on klassistishenkinen avokuisti ja ikkunaluukut. Sisätilat kalusteineen ja taideteoksineen ovat alkuperäisessä asussa.
Kyösti Kallion kotitila Heikkilä-Mehtälä oli Pohjois-Suomen suurin talonpoikaistalo, jossa oli Kallion luopuessa 1939 isännyydestä noin 250 hehtaaria peltoa, valtaosa hänen suosta raivauttamaansa. Maatalouden ja maaseudun elinehtojen kohentaminen oli Kallion poliitikonurankin kantava ajatus sekä itseis- että välinearvoisena. Kallio oli Suomen presidenttinä vuodet 1937-1940. Kalervo Kallio oli tuottelias kuvanveistäjä, jonka tuotantoa vuodelta 1962 on Kyösti Kallion patsas eduskuntatalon läheisyydessä. Pajarin päärakennuksen, joka on Kalervo Kallion suunnittelema, piti olla myös Kaisa ja Kyösti Kallion eläkeasunto, mutta Kyösti Kallion menehdyttyä vain Kaisa Kallio ehti asua talossa.
Kyösti ja Kalervo Kallion talot (Pajari)
Ympyrätalo
Bryggmanin huvilat (Villa Erstan)
Loviisan alakaupunki on yksi maamme yhtenäisimmistä 1700-luvun kaupunkialueista, jonka asemakaava, kaupunkirakenne sekä rakennuskanta ovat säilyneet hyvin. Pitkille ja suorille katunäkymille antavat leimansa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuolella rakennetut pienikokoiset rakennukset. Alakaupunki muodostuu Loviisan perustamisen jälkeen linnoituksen eteläpuolelle 1700-luvulla vapaasti syntyneestä puukaupunginosasta, jota leimaa edelleen yhtenäinen ja tiivis katutila sekä historiallinen rakennuskanta. Alakaupungin pohjoisosassa sijaitseva Sepänkujan ja Degerbynkadun välinen tiivis, kapea ja korkea katutila muodostaa yhtenäisen kaupunkistruktuurin. Katujen varsilla on muutama kaksikerroksinen 1700-luvulta peräisin oleva asuinrakennus, joka on vuorattu aikakaudelle tyypillisellä pystylaudoituksella. Pohjois-etelä suuntaiset Kuningattarenkatu ja Mariankatu alkavat Karlskronanbulevardilta ja yhtyvät etelässä kiilamaisesti Suolatorin kohdalla. Alakaupunki jatkuu rakennuskannaltaan hyvin säilyneenä Suolatorista etelään Puutarhakatua pitkin Perämiehenkujalle asti. Pitkille ja suorille katunäkymille antavat leimansa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuolella rakennetut pienikokoiset rakennukset. Katunäkymän eheyttä korostavat suhteellisen pienikokoiset tontit. Suolatorin eteläpuoleiset tontit, jotka alun perin ovat olleet merimiesten ja käsityöläisten asuttamia, ovat huomattavan kapeita ja pienikokoisia. Niillä sijaitsevat asuintalot on usein rakennettu tontin pitkälle sivulle pääty kadulle päin. Alueella on myös säilynyt muutama läpiajettavalla porttikäytävällä varustettu asuinrakennus. Loviisan alakaupungin eheä pienimittakaavainen rakenne kapeine katutiloineen ulottuu Puutarhakatua ja Köydenpunojan katua pitkin etelään aina Antinkyläntien yli uimarannalle eli Plagenille saakka. Plagenin eteläreunan muodostaa Tamminiemen alue, jossa sijaitsee vanha muotopuutarha ja kaksi varsin alkuperäisenä säilynyttä empire-tyylistä asuinrakennusta 1800-luvulta. Alakaupungilla on läheinen yhteys Loviisanlahteen. Maankohoamisen ja maantäytön myötä entisestä rannasta on tullut katu (Rantatie) ja rantaan on muodostunut yhtenäinen kävelyreitistö. Suolatorilta on yhteys rannassa sijaitsevaan Laivasiltaan, jossa on entisiä suolamakasiineja. Alue, joka nykyään palvelee pääosin matkailua, toimii myös pienvenesatamana. Alakaupungin länsipuolella kaupungin maisemallisen kehyksen muodostaa metsäinen Myllyharju, jolla on mm. kaksi hautausmaata ja näköalapaikka Kukkukivi, jonne arkkitehti K. Hjelt suunnitteli jugendvaikutteisen valurautatisen näköalatornin 1906. Myllyharjun maamerkkejä ovat tuulimylly ja Arkkitehtitoimisto Kaija ja Heikki Sirénin suunnittelema vesitorni vuodelta 1961.
Degerbyn kaupunki perustettiin 1745, kun linnoituskaupunki Hamina oli luovutettu Venäjälle Turun rauhassa 1743. Kaupungin lopullisen asemakaavan laati Augustin Ehrensvärd 1747. Tavoitteena oli bastionien ympäröimä kivestä rakennettu kaupunki, johon tuli liittyä linnoitusvyöhykkeen ulkopuolinen esikaupunki. Vain osa bastioneista sekä muutama kivirakennus toteutui. Varsinainen asutus ja puukaupunki, nyk. Loviisan alakaupunki syntyi linnoituksen eteläpuolelle. Alakaupunki säästyi vuoden 1855 suuressa kaupunkipalossa. Alakaupungille tehtiin uusi asemakaava 1963, jossa suurin osa historiallisesta rakennuskannasta olisi korvattu 2-5 kerroksisilla rakennuksilla ja kaupunginosan pienimittakaavainen rakenne olisi muuttunut täysin. Vuosien 1977 ja 1980 asemakaavan muutoksissa kehityssuuntaa muutettiin ja kaupunginosan suojelu sekä varovainen täydennysrakentaminen otettiin tavoitteeksi.
Loviisan alakaupunki
Jääkärinkatu
Strömberg Oy:n oppilaskoti
Lindman, Åke
Sjölaxin kartano rakennuksineen, puistoineen ja peltoineen muodostaa merellisessä maisemassa 1800-luvun kartanokulttuuria ja -rakentamista kuvastavan kokonaisuuden. Kartanon paikan ohittavan merireitin historialliseen merkitykseen viittaavat lukuisat pronssi- ja rautakautiset hautaröykkiöt kartanon ympäristössä. Sjölaxin säterikartanon talouskeskus sijaitsee Kemiön saaren itärannalla muinaisen merenlahden, nykyisen peltolaakson pohjoisrinteellä. Sjölaxin rakennuskantaan kuuluu 1800-luvun alussa rakennetun kaksikerroksinen, puisen päärakennuksen lisäksi empiretyylinen talli ja uusgoottilainen viljamakasiini. Kartanon päärakennusta ympäröivä puisto "Vilan" on myös 1800-luvun alusta.
Sjölax on 1500-luvulta peräisin oleva säterikartano. Kartanossa oli keskiajalla kivinen asuinrakennus, josta säilyi 1900-luvulle vain tynnyriholvattu kellariosa. Sjölaxin kartanon nykyisen päärakennuksen kaksikerroksinen keskiosa valmistui 1812. Matalammat yksikerroksiset siipiosat lisättiin 1860-luvulla.
Sjölaxin kartano
Suomalainen ruokaretki on kirja hyvästä ruoasta ja juomasta, suurista persoonallisuuksista ja huikeista gastronomisista miljöistä. Se on epätavallinen ruokakirja, jossa reseptit ovat sivuosissa: tärkeintä ovat ihmiset ja heidän suhteensa ruokaan. Kaverukset Ari Larnemaa ja Pekka Ritvos päättivät kiertää valokuvaaja Kaius Hedenströmin kanssa vuoden aikana parhaat paikat, joissa suomalainen ruokakulttuuri kukoistaa. Sitä kartoitettiin muun muassa Utsjoella, Iisalmessa, Lemillä, Ranskassa, Nakkilassa ja Vesijärvellä. Retkeilijät kolusivat myös Helsingin parhaat ravintolat ja pääsivät samoihin pöytiin niin tunnettujen ja tuntemattomampienkin herkkusuiden kanssa.
Bastioni Horn
Bastioni Horn rakennettiin vuosina 1774-1775 J. M. Sprengtportenin yleissuunnitelman mukaan. Horn yhdisti Ison Mustasaaren itärannan eteläisen ja pohjoisen bastionirintaman. Etelässä se liittyy kurtiinin välityksellä bastioni Ribbingiin ja pohjoispuolellaan Taitetun kurtiinin välityksellä bastioni Bielkeen. Hornin avulla siirrettiin puolustuslinja rantaan päin ja aiemmin puolustuslinjan osana ollut Vinkkelitalo jäi puhtaasti hyötyrakennukseksi. Bastioni Horn rakennettiin korkealle kalliolle. Siinä on vasemmassa olkakulmassa vain yksi kasematti, johon tehtiin 3 tykkiaukkoa, ampumatasanne ja luonnonkivestä muurattu rintavarustus. Vasemman siiven rintamuurit varustettiin tykkiaukoin, mutta siihen ei tehty muita ampuma-aukkoja. Oikea siipi ja kylki muurattiin kokonaan ilman ampuma-aukotusta. Venäläisen linnoitustykistön aikana 1817 kasemattia käytettiin varastona, siellä oli puiset säilytyshyllyt. Viimeistään venäläisenä aikana kasematti holvattiin tiilellä. Lattia uusittiin vuonna 1832. Krimin sodan alla 1850-luvulla linnakkeen puolustuskykyä pyrittiin nostamaan koko linnakkeen kiertävällä hirsirakenteisella tykkialustalla, joka kuitenkin purettiin pian 1860-luvun alussa ja bastionipiha otettiin lämmityskomissionin käyttöön.Kasemattiin tehtiin kolminkertainen hirsiladelma, joka maatäytön päältä turvetettiin. Bastioni oli halkovarastona ainakin koko 1800-luvun loppupuoliskon. Piha oli aidattu puisella aitauksella ja muurien kupeessa oli hirsirakenteinen, pulpettikattoinen halkovaja, jota korjattiin useaan otteeseen. Kasematti kunnostettiin vuonna 1973 ja sinne sijoitettiin muuntaja. Aulis Nieminen Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisenä aikana tunnus "B" (lue vee) ja "bastion Gorn" Lähteet: KrA Ö 5 34 36 SÖS 25 32 35 36 41 44. MV SL VIK C 159 164-176. KA VSA 14555 14905 17044. Kuva: MV SL VIK C 172.
Seurasaari
"Saavuin kaksiooni Punavuoreen yhdeksän aikoihin illalla. Minua odotti jokaiseen poikamiesasuntoon tarttuva yksinäisyyden tuoksu." (s.70)
Romaanin päähenkilö Ariel Kafka asuu kaksiossa Punavuoressa.
Luku 6: Ulkohuussi kantakaupungissa. Opiskelija Sini Saarinen, Helsinki.
"Studio sijaitsee lähellä Hietalahden hallia, jossa myydään 70-luvun muotoilua, vanhoja äänilevyjä, äänentoistolaitteita kaikilta menneiltä vuosikymmenniltä, hirvenpäitä ja vanhoja lintuhäkkejä. Ulkona torilla ihmiset kauppaavat kirpunsyömiä minkkistoolia, hengellisiä levyjä, yksipennisiä ja nukenvaatteita. Studion satavuotiaan rakennuksen julkisivu on kuin maisema, oli Katariinalla tapana ajatella töihin tullessaan, sitä ei väsy katsomaan." (S. 50.)
Katariina käy Hietalahden hallin lähellä sijaitsevassa studiossa tekemässä äänispiikkejä mainoksiin ja dokumentteihin studiolla.
Emanuelin kirkko
Valitaan tästä SAHA-projektista.
tiedon julkaisija
Heiskanen, Kari
Väestönsuoja
Väestönsuoja louhittiin Ison Mustasaaren kallioperään vuonna 1985. Luolastoon on sisäänkäynti sekäTykistölahden rannalta että huoltosatamasta, hoitokunnan isännöintitoimiston C 62 luota. Tykistölahden sisäänkäyntirakennelma on tilapäinen: se on suunniteltu jääväksi rakennus C 74:n, Inventaariokamarin, uudisrakennusosan sisään. Rauhan aikana väestönsuoja on saarilla toimivien virastojen, lähinnä hoitokunnan, varastona. Väestösuojan sisäänkäyntirakennelmat on suunnitellut Arkkitehtuuritoimisto Kirmo Mikkola. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: SLHK Suunnitelma-asiakirjat. Kuvat: Valokuva MV SL
Museosilta (Viherin silta)
Nevalainen, Petri
Santamäen kartano kuuluu pieniin etelähämäläisiin kartanoihin, joiden monipuolinen rakennettu ympäristö edustaa useita historiallisia vaiheita ja tyylipiirteitä. Paloheimo -suvun vaiheiden kautta Santamäen kartano liittyy Riihimäen seudun teolliseen historiaan. Kartanoalue on rakentunut useassa vaiheessa ja käsittää mm. kolme eriaikaista päärakennusta. Santamäen kartanomiljöötä leimaa hoidettu puisto ja sitä ympäröivät pitkät kiviaidat. Länsipuolella Santamäen kartanon maisema yhdistyy Launosten kartanon peltoihin ja rakennettuun ympäristöön. Santatamäen pihapiirissä on kolme päärakennusta 1800- ja 1900-luvun alkupuolelta. Rakennuksiin liittyy puisto ja maisemaa jäsentävät pitkät koivurivit. Aluetta kiertää kiviaita. Talousrakennuksista vanhimpia ovat hirrestä salvotut viljamakasiini ja talli 1870-luvulta. Työväen asuinrakennukset ovat 1890- ja 1910-luvuilta. Kivikartanon pihapiirissä on vesitornirakennus 1890-luvulta. Santamäen kartanoon on liittynyt myös monipuolista tuotantotoimintaa.
Santamäki on muodostunut vähitellen 1800-luvulla. Tila oli vanha herraskartano, jonka kantatilana oli kolmannes Seppälän säteriratsutilaa. Hjalmar G. Paloheimo (Brander) avioitui Santamäen kartanon tyttären Elin Hernbergin kanssa 1889 ja osti samana vuonna kartanon Hernbergin perikunnalta. Paloheimon myöhemmin merkittäväksi kasvanut teollisuustoiminta sai alkunsa Santamäen kartanon yhteyteen 1890 perustetusta pienestä yksiraamisesta sahalaitoksesta. Sahojen lisäksi Paloheimo oli osakkaana Riihimäen lasitehtaassa. Myös Paloheimon tiiliteollisuus käynnistyi pienestä 1890-luvun puolivälissä Santamäen kartanoon rakennetusta tiilitehtaasta. Paloheimon teollisen toiminnan painopiste siirtyi 1900-luvun alkupuolella Lopelta enemmän Riihimäen suunnalle. Santamäen kartanon nykyisin työväen asuinrakennuksena oleva vanhin päärakennus rakennettiin useassa eri vaiheessa 1800-luvulla. Uusi päärakennus valmistui 1894 arkkitehti H.R. Helinin piirustusten mukaan. Rakennuksen koristeellisessa julkisivussa on nähtävissä alkavan kansallisromantiikan piirteitä. Santamäen tiilitehtaan perustamisen jälkeen tiilen käyttö lisääntyi ja kartanon yhteyteen rakennettiin talous- ja tehdasrakennuksia tiilestä. Uusin päärakennus valmistui 1920 arkkitehti Yrjö Sadeniemen piirustusten mukaan. Nykyiseen asuunsa rapattu tiilirakennus korjattiin 1939. Launosten kartanoa edeltänyt Launosten kylä oli 1800-luvun loppupuolelle saakka Kerolanmäellä Pihtojan viljelylaaksossa. Mäellä oli 1539 maakirjan mukaan seitsemän taloa. Ryhmäkylä hajosi 1860-luvulla. Samalla viljelysten ympäröimällä mäellä on edelleen Launosten kartanon talouskeskus. Kartano muodostui 1680-luvulla kolmesta Göran Brünoville lahjoitetusta tilasta. Launosten kartanon myöhäistä uusklassismia edustava päärakennus valmistui 1878.
Santamäen kartanomaisema
Luvian kirkonkylä on maisemaltaan, rakenteeltaan ja rakennuskannaltaan edustava rannikon kirkonkylä. Kuivatetun merenlahden koillisrannan harjanteella kulkevan raitin varrella olevat Hanninkylä, Löytty ja Väipäreenkylä muodostavat nykyisen Luvian kirkonkylän. Keskeisen osan Hanninkylän maisemasta muodostavat Pullin, Vähä-Ruutin, Uusi Lankin ja Mäki-Nissin maatilojen arkkitehtonisesti huomattavat talonpoikaisrakennukset vanhan Porin maantien molemmin puolin. Pullin 1800-luvulta periytyvät rakennukset on rakennettu umpipihan ympärille. Hanninkylässä on yksi Satakunnan komeimmista seurataloista, Antero Pernajan suunnittelema klassistinen Tasala on 1920-luvun lopulta. Hanninkylän eteläpuolella on kirkonkylän keskusta, jossa keskeisen raittinäkymän muodostavat pääosin 1900-luvun alkupuolelta olevat kirkko, siunauskappeli, kirjasto, kansakoulu ja Lehden tilan rakennusryhmä. Josef Stenbäckin suunnittelema ja punertavasta hiekkakivestä rakennettu kirkko valmistui 1910. Tornillisen ristikirkon julkisivujen käsittelyssä ja yksityiskohdissa on nähtävissä kansallisromantiikan piirteitä. Siunauskappeli on rakennettu vanhan kirkon hirsistä. Lahden tilan punamullattu taloryhmä on 1800-luvulta.
Kapean Luvianlahden rantaharjanteelle perustettujen kylien, Hanninkylän, Väipäreen ja Löytyn asutus syntyi keskiajalla. Uuden ajan alussa, 1560-luvulla, kylissä oli yhteensä seitsemän taloa. Suurin kylä oli Hanninkylä, jossa oli neljä taloa. Hanninkylän Pulli on 1600-luvulla ollut Bielke-suvun lahjoitusmaata ja sittemmin kruunulle peruutettuna. Talonpoikaiseen omistukseen se on ostettu 1768. Maankohoamisen seurauksena lahti mataloitui vähitellen purjehduskelvottomaksi. Luvianlahden kuivaamista suunniteltiin jo 1870-luvulla, varsinainen peruskuivatus tehtiin 1917-1923 ja 1948-1954. Luvianlahdesta saatiin kuivauksen avulla uutta peltoa noin 1000 hehtaaria. Luvia mainitaan Eurajoen kappelina 1558. Ensimmäisen kirkon rakennusaikaa ja -paikkaa ei tunneta. Omaksi kirkkoherrankunnaksi Luvia tuli 1900-luvun alkupuolella. Nykyistä edeltänyt kirkko valmistui 1745 Rakennusmestari Tuomas Ravoniuksen johdolla. Uusi, arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko valmistui 1910, jonka yhteydessä vanha kirkko purettiin ja materiaalista rakennettiin siunauskappeli.
Luvian kirkonkylä
Paljonko on Helsingin keskikorkeus (metriä merenpinnasta) ? Helsinki-tiedotuksesta kerrottiin, että Helsingin keskikorkeus merenpinnasta mitattuna on 20 metriä. Tieto on vuodelta 2004.
Minä housujani vain kohensin, ihan malliin Espis-sankarin
A point of interest (POI) is a specific point that someone may find useful or interesting. The purpose of this dataset is to aggregate POI data from different sources.
POI Ontology
Itämerensola
Annantalon Puhallinorkesteri
"Inarintiellä, pitkällä kadulla, oli lihakauppa ja klapikauppa. Sieltä meille haettiin puut isossa pyykkikopassa, jota äiti kantoi kaksin käsin. Lisäksi sieltä ostettiin kivihiiliä, joilla talvella lämmitettiin huonetta. Ne paloi ihan punaisina ja kesti kauan uunissa." (s. 36)
Tervanpolton muistomerkit (Lentuankoski)
"19. päivä lokakuuta menin SKS:n arkistoon, sekin oli Kruununhaassa Mariankadulla. Kävelin sisäpihalle, jossa oli vaatimaton ovi, painoin summeria ja pian nousin portaat ylös toiseen kerrokseen."
SKS:n kirjallisuusarkistossa päähenkilö tutustuu Raija Siekkiseen liittyvään arkistoaineistoon.
Perälä, Seppo
Ala-Kokko, Aki
Vuosaaren pohjoinen ostoskeskus
infectious diseases
tartuntataudit
smittsamma sjukdomar
Cygnaeuksenkadun ja Museokadun risteys
Vääräkosken vuosina 1901-1998 toimineen kartonkitehtaan monipuolinen tehdas-, konttori- ja asuinrakennuksia sisältävä kokonaisuus edustaa hyvin 1900-luvun alun pienimuotoista puunjalostustehdasta. Rakennetun ympäristön lisäksi tehtaan kone- ja laitekannalla on teollisuushistoriallista merkitystä. Vääräkosken kartonkitehdas ja puuhiomo sijaitsee Kokemäen vesistöön kuuluvan Ähtärin reitin varrella. Tehtaan rakennukset sijaitsevat lyhyen Hyvölänjoen Vääräkosken rannalla. Ympäristö on vesistöjen ranta-alueiden osalta maatalousmaisemaa, jota rajaavat metsäiset mäet. Tehdasalueen eteläosa, Hyvölänjoen alajuoksu, on osa valtakunnallisesti merkittävää Ähtärin reitin kulttuurimaisemat maisema-aluetta. Punatiilinen tehdas käsittää kartonkitehtaan, puuhiomon ja voimalaitoksen (1901/1937). Teollisuusrakennuksiin kuuluvat lisäksi korjauspaja (1924), tallirakennus ja pitkät pahvivarastot. Teollisuusrakennusten pohjoispuolella on arkkitehtitoimisto Björklund & Myntin suunnittelema johtajan asunto (1924). Tehdasmiljööseen kuuluu lisäksi vanha konttori (1903) ja uusi konttori (arkkitehti Marius af Schultén 1937). Vääräkosken ja maantien varrella on tehtaan työväenasuntoja ja työntekijöiden rakentamia mökkejä. Tehtaaseen kuuluu lisäksi Hyvölänjoen Perännekosken äärellä sijaitseva voimalaitoksena toimiva entinen hiomo- ja myllyrakennus ns. Alatehdas (1906). Kartonkitehtaan monipuolisesta konekannasta on säilynyt mm. 1800-luvun loppupuolella Saksassa valmistettu kartonkikone ja tehtaan hiomossa kolme Tampellan 1940-luvulla valmistamaa hiomakonetta. Kartonkitehtaan ulkoasuun ovat vaikuttaneet 1980- ja 1990-luvulla tehdyt uudistukset. Koskimaisemaa on ruopattu voimaperäisesti 2000-luvun alkupuolella.
Vääräkosken tehtaan perusti 1897 tamperelainen kauppias ja sahanomistaja, insinööri Gustaf A. Lönnqvist. Vaasan läänin Kuvernöörin virasto myönsi 3.8.1898 Ylä-Vääräkoskeen luvan vesivoimalla käyvälle puuhiomolle. Kartonkitehdas käynnistyi 1901. Toinen hiomo- ja myllyrakennus rakennettiin 1906 Vääräkosken eteläpuolelle Perännekoskeen. Vääräkosken kartonkitehtaaseen liittyy läheisesti Ryötön 1898 perustettu puuhiomo, jonka osake-enemmistö siirtyi Lönnqvistin suvulle 1927. Hiomo lopetettiin 1937, jonka jälkeen koskeen perustettiin voimalaitos, josta saatiin sähköä myös Vääräkosken kartonkitehtaalle. Vääräkoski oli Lönnqvistin suvulla vuoteen 1978 asti, jonka jälkeen toiminta jatkui yhtiömuotoisena. Tehdas teki konkurssin 1986, jonka jälkeen toiminta jatkui Vääräkosken Pahvi Oy:n nimellä vuoteen 1998. Tehdasalue otettiin yritystiloiksi 2001.
Vääräkosken kartonkitehdas
Helsingin satamat ovat olleet vuosikymmenten ajan merkittäviä laivaliikenteen keskuksia, kuten oheinen 1950-luvulla valmistunut filmikin osoittaa.
Mulla oli yks päivävalssi meneillään yhden ballerinan kanssa Porvoonkadulla. Asunto oli helvetin huono - vanhan talon ovihan on semmonen että sä kävelet sisään siitä. Mulla oli pieni huone, missä oli kumminkin helvetin rakkaita esineitä, kaikkia patsaita mitä mä oon löytäny, hyviä maljakoita, kaikkea kamaa.
Linnaluoto, Seppo
residential buildings
bostadshus
asuinrakennukset
'Eeron vatsaa kutitti. Hän ei voinut olla hirnumatta. Huvipuistossa muuttui näköjään ikiliikkujaksi. Ei malttanut enää pysyä paikallaan. Laitteet vatkasivat häntä, hän pyöri ja kieppui ilmassa niin että harja hulmusi. Välillä hän kastui kokonaan.' (s. 118)
Eero, Alma ja Alman äiti viettävät hurjan hauskan illan Linnanmäellä.
Toijolan kylän historialliset kohteet (Astuvansalmi)
Mikonkatu 25
Hankalankosken pellavaloukku, ensimmäinen koneellinen pellavanpuhdistuslaitos, on tehdasrakennuksena lajissaan ainutlaatuinen. Kosken kirkonkylän kaakkoispuolella virtaavan Hankalankosken partaalle 1800-luvun lopussa rakennetun koneellisen pellavanpuhdistamon lisäksi alueen rakennuskanta muodostuu entisestä johtajan asuinrakennuksesta, myllytuvasta ja aitasta.
Hämeenkoski ja Lammi olivat tärkeää pellavanviljelyaluetta. Tampereen pellavatehdas rakensi 1888 Hankalankosken partaalle ensimmäisen koneellisen pellavanpuhdistuslaitoksen. Tehdas lopetti toimintansa 1955.
Hankalankosken pellavaloukku
Niemi, Jarkko
Ystävättäreni asuu Konalassa Kolsarintiellä. Mikä on kolsari? Kolsarintie tulee Kolsarin talosta. Konala-Seuran sivuilla on siteeraus Torbjörn Holmqvistin Konalan seudun historiikista: "Kolsar, joka on osa alkuperäistä Rosaksen tilaa, on kirjoitettu seuraavasti: Kållsar, Kållssar, Kolsar, Kollssar ja Kålsar. Ramsayn suku, joka vuonna 1837 otti tilanosan haltuunsa, on käyttänyt nimeä Kolsar. Viimeksimainittua nimeä on käytetty tässä teoksessa. Mistä nimi on tullut, sitä ei kukaan osaa sanoa. Mutta jos tätä verrataan nimeen Kolsarinkylä (Kolsarby) Kirkkonummella, voidaan olettaa, että joku nimeltään Kol tai Kål on perinyt tilan joskus ennen vuosia 1760-76, jolloin tila jaettiin." Lähde: Holmqvist, Torbjörn: Konalan seudun historiikki: muistiinpanoja Konalasta ja sen ympäristöstä menneinä aikoina (Konala-seura 1981)
Peruskorjaus Korjauksen lähtökohdaksi otettiin Aulis Blomstedtin 1940-luvulla laatiman suunnitelman mukaisesti varus­tusten asu ennen vuotta 1850. Tämä merkitsi ­­tuhotun ja hiekkaan hau­datun kontre­gar­di Hoppen rekonstruoimista. Huonokuntoinen, 30 vuotta kesä­käytössä ollut ravinto­la uusit­tiin ja liitettiin läm­pö-, vesi- ja viemäriverk­koon. Väestönsuoja rakennettiin kallioon louhi­malla ja sisäänkäynti siirret­tiin Del­lwi­gin ja Boijen väliin. Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Kaponieeri Boije sijaitsee bastioni Zanderin vasemman siiven edustalla, kaponieeri Delwigin eteläpuolella. Se rakenettiin vuosina 1755-56 vahvistamaan Kustaanmiekan keskuslinnoituksen edustan vallihautaa ja suojaamaan linnoituksen sisäisiä kulkureittejä. Kaponieeri on yksikerroksinen harmaakivinen varustus, jossa on kaksi kasemattia ja puolustuskäytävä. Sen holvit on sisäpuolella revetoitu tiilellä. Alkuaan kaponieerissa oli sekä mörssäri- että kivääriaukkoja, jopa väliseinät olivat kreneloidut.Holvit oli ulkopuolelta vahvistettu kivi- ja maakerroksella ja turvetettu. Venäläisen kauden alkupuolella, vuonna 1834, kaponieeriin tehtiin peltikatto ja se muutettiin ruutivarastoksi. Tässä yhteydessä mörssäriaukot muurattiin umpeen ja niihin rakennettiin tuuletuskanaalit. Vuonna 1865 kapoieerin taakse ja eteläpäätyyn rakennettiin maavallit ja niiden tueksi tukimuurit ja -holvit. Katto purettiin vasta vuonna 1875 ja koko kaponieeri peitettiin maalla. Ravintola Walhallan rakennustöiden yhteydessä vuosina 1948-50 venäläiset tukimuurit kaponieerin takaa ja kaponieeri Delwigin puoleiselta sivulta purettiin ravintolan uudisrakennusosan tieltä. Osa eteläpäädyn maavallista tukimuureineen säästettiin vielä tämän korjauksen yhteydessä, ja venäläinen tiiliholvi toimi sisäänkäyntinä ravintolan uuteen eteisaulaan, joka yhdisti myös kaponieerit Delwig ja Boije toisiinsa. Kaksi entisistä mörssäriaukoista muutettiin oviksi. Kaponieeri Boijeen sijoitettiin ravintolan kabinettitilat. Se oli kuitenkin useina vuosina käytössä kesäkahvilana. Vuosina 1980-83 toteutetun ravintolan peruskorjaus- ja laajennustyön yhteydessä venäläinen tukimuuri maavalleineen poistettiin lopullisesti, ja kontregardi Hoppen rekonstruoinnin myötä linnoituskokonaisuus Delwig-Boije-Hoppe saatettiin ulkoisilta piirteiltään ruotsin vallan aikaista tilannetta vastaaviksi. Ravintolan uusi sisäänkäynti sijoitettiin kaponieerien Delwig ja Boije väliin. Muutostöiden suunnittelusta vastasi vuosina 1948-50 arkkitehtitoimisto Aulis Blomstedt, ja vuosien 1980-83 töistä edellisen lisäksi arkkitehtitoimisto Severi Blomstedt. Ravintola Walhallaa on käsitelty myös kaponieeri Delwigin (A 10a) ja kontregardi Hoppen (A 10c) yhteydessä. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Analecta Archaeologica Fennica XIII.1955 KA VSA 17044 KrA Ö 1-28a, G 67,68 MV SL VIK A 176-180,218-220 MV SL Valokuvakokoelmat
Arkio, Tuula
huts
majat
stugor
Högforsin ruukin eri-ikäiset tuotantorakennukset, ruukinpatruunan kartano puistoineen ja työväen asuinalueet pihapiireineen muodostavat historiallisen miljöön, jossa yhdistyvät onnistuneella tavalla teollisen yhdyskunnan perinne, 1820-luvulta alkaen toiminut ja yhä toimiva teollisuustuotanto, teollisuustilojen uusi käyttö sekä asuminen. Högforsin ruukin merkkituotteet, kuten padat, liedet, kylpyammeet ja lämpöpatterit, ovat tulleet tutuiksi Suomen kotitalouksissa jo 1800-luvulta alkaen. Alueen läpi virtaavan joen äärellä kosken partaalla on sen vanhin teollisuushistoriallinen kohde, masuuni, ruukin ensimmäinen tuotantolaitos, joka havainnollistaa nykyään nähtävyyskäytössä takki- eli raakaraudan valmistuksen vaiheita 1823-1915. Masuunin lähistöllä on ruukinpatruuna Bremerin 1858 rakennuttama ruukinkartano hoidettuine puistoineen. Valimomuseo toimii tehtaan entisessä konttorirakennuksessa. Eri-ikäiset tuotantorakennukset sijaitsevat joen itä- ja länsirannoilla. Maamerkkeinä ovat tehtaan piiput. Tehdasalueen punatiilisestä rakennuskannasta vanhimmat ovat konepaja ja valimo 1800-luvulta joen länsirannalla. Joen toisella puolella olevaa suurta konepajaa vuodelta 1928 on laajennettu 1930-luvulla kahdesti. Joen mutkassa ns. Alaemalin emalointilaitosta varten rakennetut tilat ovat eri vuosikymmeniltä, vanhin vuodelta 1919. Huomattava osa teollisuusrakennuksista on rakennettu 1930-luvulla arkkitehti Bertel Liljeqvistin suunnitelman mukaan. Osassa tuotantotiloista toimii yhä valimo, osassa muita yrityksiä, Karkkilan kaupungin kaupungintalo ja kirjasto on sijoitettu konepajarakennukseen. Aiemmin sulkeutunut teollisuustyön ympäristö on onnistuneesti liitetty uudiskäytön myötä osaksi ruukkiyhdyskunnan ympärille kasvanutta Karkkilan kaupunkia. Asuinalueet ovat tuotantoalueen ulkopuolella. Högforsin ruukin vanhimpia työväen asuinalueita on joen eteläpuolella sijaitseva Fagerkulla. Alueella toimii työväenasuntomuseo, jossa on yhden tai useamman perheen asuinrakennuksiin sisustettuja työläiskoteja 1870-luvulta 1960-luvulle. Vanhin säilynyt rakennus on Mäntylä, joka on siirretty Fagerkullaan 1870 ruukin tilalta. Pakari on tiilinen 1919 rakennettu leivintupa. Fagerkullassa useimpien pihapiirien talot ovat 1920-luvulla rakennettuja puolitoistakerroksisia, punamullattuja, valkonurkkaisia tyyppitaloja. Vanhan Turun maantien tehtaanpuoleisella laidalla on 1800-luvun lopulla rakennettu tehtaan kansakoulu ja Vanhankylän puoleisessa päässä 1920-luvun virkailijoiden asuinkatu ja 1940-luvun virkailijoiden tyyppitaloalue. Lemmoin asuinalue on Högforsin tehtaan sotien jälkeen rakennuttama. Valmistalojen, 18 neljän perheen rivitalon, asemapiirros on Carolus Lindbergin käsialaa. Rakennukset kuuluvat Högforsin varsinaisten työväen asuinalueiden viimeiseen aktiiviseen rakennusvaiheeseen. Kulonsuonmäellä nähtävillä olevat Rautamäen vaikuttavat kaivoskuilut, joista on louhittu rautamalmia 1817-1888, sijaitsevat Valtatie 2:n varrella, noin kahdeksan kilometriä Karkkilan keskustan ulkopuolella.
Vihdin pitäjän Pyhäjärven kappelin Kulonsuonmäeltä löydettiin rautaa 1800-luvun alussa ja rautakaivos perustettiin 1817. Kaivoksen omistajat Arvid Henrik Bökman ja Johan Jacob Dreilick perustivat rautamalmin jalostusta varten masuunin Karjaanjoen varrella sijaitsevan kosken partaalle 1820, ruukille annettiin nimi Högfors. Masuunissa sulatettiin rautaa 1823 ja samalla alkoi pienimuotoinen valaminen. Kulonsuonmäen rauta sopi hyvin valamiseen. Högforsin perustamisen taustalla oli teollisuuspoliittisiakin tavoitteita, jotka osaltaan loivat edellytyksiä rautatehtaan toiminnalle. Uudessa suuriruhtinaskunnassa malmin ja takkiraudan tuonti Ruotsista vakeutui, mutta koska hallitus piti rautateollisuutta tärkeänä, sai Suomi 1821 oman vuorihallituksen, joka pyrki lisäämään malmintuotantoa ja uusien teknisten menetelmien käyttöönottoa. Kokenut teollisuusmies Joseph Bremer toimi Högforsin ruukinpatruunana 1836-1874. Bremer rakennutti 1843 masuunin viereen ruukinkartanon. Kartano paloi, mutta sen tilalle rakennettiin saman tien uusi. Bremerin kehittämänä Högfors menestyi. Ruukin historian kannalta ratkaisevin uutuus oli valimo, joka on taannut Högforsin ruukin toiminnan jatkuvuuden. Ruukki valmisti valimossa mm. patoja, pannuja, vesipyöriä, silitysrautoja, hautaristejä ja mortteleita. 1842 valmistui konepaja ja 1853 otettiin käyttöön Suomen ensimmäinen putlaus- ja valssilaitos, jossa valmistettiin taottavaa kankirautaa. Putlaus- ja valssilaitos lopetettiin 1898 ja rakennus muutettiin hienotaepajaksi. Patruunana 1885-1906 toimineen Wolter Ramsayn aikana ruukista muodostui merkittävä tuotantolaitos. 1800-luvun lopulla kehitettiin valimon kokovalmisteet kuten liedet ja kamiinat ja jo 1890-luvulla Högfors oli Suomen suurin valimo. 1903 toimintansa aloittaneen lämpöteknillisen osaston tuotteet, radiaattorit ja keskuslämmityskattilat, olivat alallaan ensimmäisiä Suomessa. Högforsin portaita, valurautapylväitä, vesijohtoja ym. vietiin rakennuksille etenkin Helsinkiin. Ruukki oli merkittävin rakennus- ja valutavarain valmistaja Suomessa. Hyvinkää-Högfors -kapearaiteinen rautatie toimi 1911-1967. Masuunin toiminta lopetettiin 1916 ja 1925 masuunin puuosat purettiin. Jäljelle jäänyt masuunin sydän oli pitkään vailla käyttöä. Nykyisin masuunirakennelma on osittain restauroituna ja osittain rekonstruoituna osa ruukin toimintaa esittelevää museota. Tehdas liitettiin 1933 Kymi Oy:n alaisuuteen ja ruukinpatruunoiden aika oli ohi. Rakennustoiminta joen molemmin puolin oli vilkasta 1920-1930–luvulla ja alue tiivistyi entisestään. Uusi konepaja valmistui 1928, maan ensimmäinen mekanisoitu valimo 1938. Ns. Alaemalin alueelle perustettiin 1926 Suomen ensimmäinen emaloimislaitos, jota 1930-luvulla laajennettiin. Högforsin ”monopolituote” Suomessa oli 1927 alkaen emalipintainen kylpyamme, "Högfors amme - ilonamme". Samalla alkoi astioiden emalointi. Toisen maailmansodan jälkeisten sotakorvausten ja kehittyneen teknologian ansiosta tehdas nousi Pohjoismaiden johtavaksi valimoksi, jossa työntekijöitä oli parhaimmillaan noin 1800. Vuoden 1975 energiakriisin seurauksena aravarakennusten kylpyammeita ryhdyttiin korvaamaan suihkuilla ja viimeinen amme valmistettiin 1977. Energiakriisin ja teollisuuden rakennemuutoksen jälkeen keskityttiin valamiseen. Osa isoista tehdashalleista jäi tyhjilleen ja työntekijöiden määrä laski 1980-luvulle tultaessa murto-osaan entisestä. 1980-luvun puolivälissä perustettiin ns. Högfors-projekti, joka kehitti uutta käyttöä vanhoille teollisuustiloille. Yhä toimivan tuotantolaitoksen nimi muuttui 1990-luvun lopulla Componentaksi. Tehtaan suursarjavalimo valmistui vanhoihin teollisuustiloihin 2004 ja uusi karkaisimo sen jälkeen.
Högforsin ruukinalue (Kulosuonmäen kaivos)
Museosilta (Pattijoen silta)
Henrik Forsiuksen tie
Jermo, Aake
Iltaruskontie
Semjonov, Viktor
Porvoon läntisen saariston luotsi-, majakka- ja kalastusyhdyskunnat (Söderskär)
Kirjassa on kuvaus Kumpulan siirtolapuutarhan museomökistä.
Mainos-Television sarjanäytelmän harjoitusten jälkeen tapahtunut kuolemantapaus sysää liikkeelle tapahtumaketjun, johon on sekaantunut näyttelijöitä, ohjaajia ja käsikirjoittajia.
scale models
pienoismallit
miniatyrmodeller
Helsingin yliopistollisen keskussairaalan suurkortteli Meilahdessa on yksi Suomen sairaalarakentamisen avainkohteista. Rakennushistoriallisesti ja -taiteellisesti monipuolinen, vaiheittain rakennettu erityisklinikkojen kokonaisuus kuvastaa sairaalarakentamisen suunnitteluperiaatteita sekä sairaanhoidon ja lääketieteen opetuksen kehitystä 1900-luvun alusta aina 2000-luvulle. Alueen rakennuskanta on selkeälinjaista 1900-luvun modernismia. Myös alueen uusin arkkitehtuuri pohjautuu samaan selkeään muotokieleen ja on sovitettu luontevasti olemassa olevaan rakennettuun ympäristöön. Korttelin rakennuskantaa hallitsee ns. blokkijärjestelmän mukainen Meilahden pääsairaalan yli 10-kerroksinen potilastorni. Pääsairaalaan on sijoitettu mm. sisätautien ja kirurgian klinikoita sekä röntgen- ja laboratoriotiloja. Pääsairaalan ovat suunnittelleet yhteistyössä arkkitehdit Jaakko Paatela ja Reino Koivula. Hallinto- ja huoltorakennus vuodelta 1965 on myös Jaakko Paatelan suunnittelema. Vanhin klinikoista on 1934 rakennettu professori Jussi Paatelan Lääkintöhallituksen rakennusosastolla suunnittelema Naistenklinikka. Korttelin eteläosassa 1946 valmistunut Lastenklinikka, nykyinen Lasten ja nuorten sairaala, on arkkitehtien Uno Ullberg ja Erkki Linnasalmi 1940-luvun viimeisimpien sairaalaihanteiden mukaisesti suunnittelema rakennus, jossa yhdistyvät paviljonki- ja blokkijärjestelmä. Lastenlinnan sairaala on valmistunut arkkitehtien Elsi Borgin, Otto Flodinin ja Olavi Sortan suunnitelmien mukaan 1948. Lastenlinna koostuu korkeasta, pyöreämuotoisesta sairaalarakennuksesta ja siihen liittyvästä matalasta siipirakennuksesta. Julkisivuja on elävöitetty poikkeuksellisen koristeellisilla, rappaukseen reliefinä tehdyillä kuvioilla. Rakennus kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan. Arkkitehtien Jussi ja Veli Paatelan suunnittelema silmä- ja korvatautien klinikka on valmistunut 1951 ja viereinen luentosalirakennus 1968. Syöpätautien klinikan ovat suunnitelleet arkkitehdit Erkki Helamaa ja Veijo Martikainen ja se on valmistunut 1962. Sairaala-alueen klinikoiden laajennusosat ovat peräisin pääasiassa 1970-1980-luvulta. Sairaala-alueella on runsaasti lääketieteen ja sairaanhoidon opetukseen ja tutkimukseen tarkoitettuja rakennuksia. Korttelin luoteiskulman 1940 rakennettu arkkitehti Uno Ullbergin suunnittelema Helsingin sairaanhoitajatarkoulu toimii edelleen oppilaitoksena. Alueen itäpuolella on arkkitehti Olli Pöyryn suunnittelema Ammattilääketieteellinen tutkimuskeskus (nyk. Työterveyslaitos) vuodelta 1950. Samassa korttelissa sijaitseva Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan teoreettisten laitosten rakennus on valmistunut 1966 arkkitehti Einari Teräsvirran suunnitelmin. Meilahden yliopistollisen keskussairaalan lääketieteen kampuksen uudempaan kerrostumaan kuuluvat 2000-luvun vaihteen molemmin puolin valmistuneet terveystieteiden kirjasto Terkko ja biolääketieteen tutkimus- ja opetuskeskus Biomedicum. Tukholmankadun varressa ovat arkkitehti Veli Paatelan suunnittelemat, 1940-1950-luvun taitteessa valmistuneet potilaskodin kerrostalo, entinen asuntola Eevala ja psykiatrian poliklinikka. Lukuisten klinikoiden ja laitosten sekä hallinto-, talous- ja huoltorakennusten lisäksi sairaalalla on oma voimala Paciuksenkadun toisella puolella. Alueella on sisäinen katu- ja liikenneverkostonsa tienviittoineen, helikopterikenttineen, laajoine pysäköintialueineen sekä laaja maanalainen käytävä- ja tilaverkosto.
Yliopisto siirrettiin Helsinkiin Turusta 1828 ja sen vanhimmat lääketieteen ja opetussairaaloiden rakennukset sijaitsivat Helsingin yliopiston ns. keskustakampuksen yhteydessä. Ks. erilliset kohteet Helsingin yliopiston rakennukset (keskustakampus) ja Kirurginen sairaala. Opetussairaala erotettiin hallinnollisesti yliopistosta 1841 ja asetettiin Lääkintöylihallituksen valvontaan Helsingin yleisenä sairaalana, johon yhdistyi 1860 yliopiston uusi kliininen instituutti. Sairaalan uudisrakennuksia valmistui keskustaan vielä 1800-luvun lopulla (synnytyssairaala 1878, Kirurginen sairaala 1888, lastensairaala aloitti toimintansa 1899), mutta 1899 Lääkintöhallituksessa suunniteltiin useassa eri rakennuksessa toimineen sairaalan keskittämistä. Sopiva paikka löytyi, kun Helsingin kaupunki tarjosi Meilahden rälssitilan maita tarkoitukseen 1903. Nykyisen Lastenklinikan viereisellä mäellä oli Meilahden huviloihin kuulunut Villa Fridhäll, jossa myöhemmin toimi Ukkokoti ja Punaisen Ristin sairaala. Perustetun rakennuskomitean arkkitehti Magnus Schjerfbeck laati sairaala-alueelle asemakaavan 1909. Varhaisimmat suunnitelmat perustuivat 1800-luvun lopulla vallitsevaan paviljonkijärjestelmään, jossa eri toiminnot sijoitettiin eri rakennuksiin. Ensimmäinen rakennusvaihe alkoi 1914, mutta ainoastaan talousrakennus sekä lämpökeskus valmistuivat 1918. Iho- ja sukupuolitautien klinikan kivijalkaa käytettiin 1930-luvulla hyväksi Naistenklinikan rakentamisessa. Paviljonkijärjestelmään perustui edelleen toteutumatta jäänyt E.A. Kranckin asemakaava vuodelta 1919. Ns. keskussairaalaneuvottelukunta antoi 1936 arkkitehti Uno Ullbergin tehtäväksi laatia suunnitelma sairaala-alueelle. Suunnittelu perustui ns. blokkijärjestelmään, jossa sairaalatoiminnot on sijoitettu keskitetysti samaan rakennukseen. Naistenklinikka ja Lastenklinikka toteutettiinkin 1930- ja 1940-luvuilla ko. suunnitelman mukaan, mutta 1951 valmistunut Silmä- ja korvatautien klinikka poikkesi Ullbergin kaavasta. Intensiivisin sairaala-alueen rakentamisaika oli 1950- ja 1960-luvuilla, jolloin rakennettiin sekä pääsairaala että suurin osa erityisklinikoista. Laki yliopistollisista keskussairaaloista 1956 vauhditti sairaala-alueen rakentamista, jonka suunnitelmat tehtiin blokkijärjestelmän mukaan 1957-1959. Meilahden kolmiosainen pääsairaala, joka koostui potilastornin lisäksi toimenpide- ja poliklinikkaosasta sekä opetus- ja laboratoriotiloista, valmistui 1965. Sairaanhoidossa tapahtui merkittäviä muutoksia Meilahden sairaala-alueen rakentamisaikana. Sairaanhoito alkoi painottua polikliinisiin toimenpiteisiin 1900-luvun kuluessa ja sairaaloissa tarvittiin yhä enemmän teknisiä, laboratorio- ja huoltotiloja. Meilahden sairaalakortteliin keskittyi monipuolisia toimintoja ja lisääntyvän sisäisen liikenteen sujuva järjestäminen vaati yhä enemmän tiiviiltä alueelta. Rakennuksia laajennettiin toiminnan muuttuessa ja aputilojen tarpeen kasvaessa. Arkkitehti Veli Paatelan suunnittelemat Naistenklinikan ja Korvaklinikan lisärakennukset valmistuivat 1975 ja 1980. Lasten ja nuorten sairaalan lisärakennus valmistui 1987 arkkitehtitoimisto Railo & Steniuksen ja Meilahden pääsairaalan NMR-lisärakennus 1988 arkkitehti Kimmo Karjalaisen suunnittelemana. Silmäklinikan leikkaussali, jonka suunnitteli arkkitehti Mikael Paatela, valmistui 1987. Toisen maailmansodan jälkeen Helsingin yliopiston lääketieteen opetus siirtyi yliopiston keskustakampukselta Meilahden yliopistollisen keskussairaalan yhteyteen, sillä opetuksen vaatimia tiloja ei enää voitu laajentaa keskustassa. Meilahteen keskitettiin 1970-luvulta alkaen keskustasta pois siirtyviä lääketieteen laitoksia ja tiedekuntia. Tutkimuskeskuksista rakennettiin 1945 perustetun Työterveyslaitoksen rakennus 1950 ja yliopiston teoreettisten laitosten rakennus 1966. Tutkimuslaitosten rakentaminen jatkui 2000-luvun vaihteessa; 1998 valmistui Terveystieteiden keskuskirjasto Terkko arkkitehti Olli Pekka Jokelan suunnittelemana sekä Biomedicum 2001 arkkitehtien Timo Vormalan, Matti Lummaan ja Erkki Karosen suunnittelemana. Sairaala-alueen rakentaminen ja kehittäminen jatkuu edelleen.
Meilahden sairaala-alue
Luokkakokous pidetään lauttasaarelaisessa ravintola Blue Peterissä.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Länsimäki)
Uudenmaankatu 31
Hakalantie
Takanen, Juha
Malminkartano
Kokkolan yläkaupungin 1660-luvun ruutukaava-alueella on säilynyt muutamia historiallisia merkkirakennuksia. 1690-luvun pedagogiotalo on tiettävästi kaupunkiemme vanhin koulurakennus ja profaani puurakennus. Sen naapurustossa oleva Roosin talo on kokkolalaisen vauraan laivanvarustajan kivinen porvaristalo 1800-luvun alusta. Pedagogion ja Roosin talot ympäristöineen ovat museokäytössä. Punamullattu pedagogio on karoliinista barokkia edustava säterikattoinen koulutalo, jonka pohjakaava on eteiskamarillinen paritupa. Hirsirakennuksen alkuperäisen asun rekonstruktio 1960-luvulla kuvastaa pedagogista restaurointi-ihannetta. Pedagogion kokonaisuuteen kuuluu entinen rehtorin kivinen asuintalo vuodelta 1818 sekä kaksikerroksinen ns. Lassanderin talo vuodelta 1748, joka on yksi vanhimpia Kokkolassa säilyneitä taloja. Kauppiassukujen käytössä ollut kaksikerroksinen hirsirakennus on siirretty nykyiselle paikalleen Kustaa Aadolfin kadulta. Anders Roos nuoremman rakennuttama Roosin talo on ollut valmistuessaan 1813 Kokkolan kaupungin kolmas kivitalo ja pitkään kaupungin suurin ja komein yksityistalo. Talon yläkerrassa on toiminut kaupungin ensimmäinen, 1861 toimintansa aloittanut yläalkeiskoulu. Kaksikerroksisessa mansardikattoisessa talossa on rokokoon ja uusklassismin piirteitä. Samanaikaisesti Roosin talon päärakennuksen kanssa on tontin pohjoisreunalle rakennettu suolamakasiini, jonka toinen kerros on tehty kivestä 1860 kaupungissa riehuneen palon jälkeen. Suolamakasiinin julkisivut ovat olleet rapatut jo alkuperäisessä asussa. Sisätilat on muutettu pieniksi toimistohuoneiksi ja näyttelytilaksi.
Kokkolassa toimineesta kaupungin ylläpitämästä koulusta on maininta jo vuodelta 1634. Kokkolan pedagogion rakennus rakennettiin porvariston päivätöinä 1695-1696, kun edeltänyt, kaupungin ensimmäinen koulutalo oli todettu huonokuntoiseksi. Uuden rakennuksen piirustukset tilattiin Tukholmasta. Pedagogio antoi alkeisopetusta, jonka jälkeen varakkaimmat saattoivat jatkaa opintojaan Vaasan tai Oulun triviaalikoulussa. Kokkolan komean koulutalon hankinnan taustalla lienee ollut toive triviaalikoulun siirtämisestä Vaasasta Kokkolaan. Pedagogion pohjoistupa toimi koulun käytössä, ja eteläinen synodisalina, jossa pidettiin pappiskokouksia. Eteiskamari lienee toiminut koulun opettajan asuinkäytössä. Pedagogion koulusali oli ala-alkeiskoulun käytössä vuoteen 1867. Rakennus toimi tämän jälkeen mm. köyhien yömajana, palautui hetkeksi koulukäyttöön 1890-luvulla, ja 1900-luvun alussa se muutettiin museoksi ja kirjastoksi. Rakennus rekonstruoitiin alkuperäistä vastaavaan asuun 1960-luvulla. Pedagogion tontilla ollut erillinen opettajan asunto todettiin huonokuntoiseksi 1813, ja uuden tiili- ja kivirakennukset suunnitelmat sai tehtäväkseen kauppias Anders Roos, jonka uusi kaupunkitalo oli juuri valmistunut. Piirustukset vahvistettiin Tukholman Intendentinkonttorissa ja rakennus valmistui 1816-1818. Alkeisopetus uudistettiin keisarillisella asetuksella 1841, jonka jälkeen pedagogio muuttui ala-alkeiskouluksi. Kaupungissa tehtiin esitys triviaalikoulun perustamisesta 1838. Yläalkeiskoulu määrättiin perustettavaksi Kokkolaan 1861, ja koulu aloitti toimintansa Roosin talon yläkerrassa. Yläalkeiskoulu toimi Roosin talossa vuoteen 1866, jolloin sen uudisrakennus valmistui, ja ala-alkeiskoulu muutti yläalkeiskoulun entisiin tiloihin Roosin taloon. Roosin talo rakennettiin todennäköisesti tukholmalaisten piirustusten mukaan. Kokkola oli 1800-luvun puoliväliin tultaessa tervakaupan ja laivaveistämöiden johdosta yksi Suomen vauraimpia kaupunkeja ja kaupunkiin rakennettiin 1700- ja 1800-luvulla lukuisia porvariston asuintaloja ja julkisia rakennuksia. Anders Roos nuoremman rakentamien kivitalojen lisäksi kaupunkiin ei 1800-luvun alkupuolella noussut muita kivitaloja, mutta hirsirakennusten rappaus muistuttamaan kivirakennusta yleistyi. Roosin talon tontin talousrakennusrivi tuhoutui 1860 kaupunkipalossa, ja päärakennuksen eteläpuolella sijainnut tiilinen makasiini purettiin 1950-luvulla. Päärakennuksessa oli pankin tiloja 1960, ja 1963 kaupunki osti talon ja yläkertaan avattiin taidemuseo. Rakennus peruskorjattiin 1980-luvulla arkkitehti Krister Korpelan johdolla, ja tällöin joitakin sisämaalauksia entistettiin ja oviaukkoja palautettiin oletetuille alkuperäisille paikoilleen.
Kokkolan pedagogio ja Roosin talo
latest possible start time
myöhäisin mahdollinen alkuaika
Astikainen, Riitta
Messuhallissa on iskelmäkonsertti, jossa sotilaat soittavat ja Henry Theel laulaa.
Vuorenjuuri, Helena
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Nuoran Juhani)
Mitä mukavaa hiihtolomatekemistä on Helsingissä ja kymmenen kilometrin säteellä lapsiperheelle suhteellisen edulliseen hintaan? Helsinki on todella mukava paikka viettää talvilomaa, erityisesti lasten kanssa. Tästä osoitteesta löytyy kootusti linkkejä talvilomatekemiseen: http://hiihtoloma.fi/hiihtoloma-helsingiss.html
Staden - Kaupunki : runoja ja kuvia Helsingistä
Sprengtporten, Jacob Magnus
Patteri 3 A24
Patteri 3 eli säiliöpatteri on muita Kustaanmiekan pattereita vanhempi. Sen vanhin rakennusvaihe ajoittuu jo ruotsalaiselle kaudelle, jolloin 1760-luvulla rakennetun makeanveden säiliön suojaksi rakennettiin harmaakivimuuri. Venäläisten toimesta suojamuuria alettiin vahvistaa vuodesta 1835 lähtien. Itse vesiallas rakennettiin kokonaan uudestaan vuosina 1837-38, ja samalla suojavarustusta viimeisteltiin. Se oli kolmisivuinen, harmaakivinen puolustusmuuri, johon liittyi puinen ampumataso. Vuonna 1847 rakennettiin patterin oikeaan sivuun katettu tykkiasema kahdelle tykille. Vuoden 1855 aikana patterin rintavarustusta korotettiin ja siihen avattiin tykkiaukot. Saman vuoden lopulla kivisen muurin eteen rakennettiin maavalli. Koko patteri saatiin viimeistellyksi kesällä 1856. 1860-luvun alussa patterin oikean siiven suojaan rakennettiin puinen ammusvarasto, joka korvattiin kivisellä v.1866.(A 23 [6]) 1880-luvulla patterin suojavallia korotettiin ja koko harmaakivinen puolustusmuuri jäi sen peittoon. Patterin sisäpuolista tukimuuria korotettiin ja vahvistettiin. Ruutikellari peitettiin myös maalla ja yhdistettiin suojavalliin. Tässä asussa patteri säilyi suomalaiselle kaudelle saakka. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: MV SL VIK A 195-231,261-289. MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1978. Kustaanmiekan länsirannan patterit. MV SL Hist Rosén, Helena, 1985.Suomenlinnan linnoitusmaisema.
Siikajoen kirkko vuodelta 1701 on Pohjanmaan varhaisimpia ristikirkkoja. Kirkon ympäristö muodostuu kirkkoa hyvin säilyneestä agraarimaisemasta, pappilan alueesta, Pohjanmaan rantatien vanhasta tielinajuksesta sekä Suomen sodan aikana kirkon, joen ja pappilan välisellä kentällä käydyn Siikajoen taistelun paikasta. Siikajoen kirkko on pohjamuodoltaan tasavartinen ristikirkko. Alttaritauluna on Mikael Toppeliuksen Getsemane-aiheinen öljymaalaus vuodelta 1771. Jaakko Suonperän veistämä saarnastuoli on vuodelta 1765 ja sen maalauskoristelu vuodelta 1772 (Mikael Toppelius). Kirkon eteläpuolella oleva pohjalainen renessanssitapuli on rakennettu 1765. Siikajoen kaksikerroksinen mansardikattoinen pappila on välittömästi kirkon maisemassa joen varrella. Pappilassa on rakentamisajalle tyypillinen karoliininen pohjaratkaisu. Joen ja pappilan välisellä kentällä on käyty Suomen sodan Siikajoen taistelu 18.4.1808, ja taistelusta on muistona kaatuneiden sotilaiden hauta-alue muistomerkkeineen. Klingsporin tie on saanut nimensä suomalaisten joukkojen ylipäällikön mukaan.
Saloisten kappeliksi perustettu Siikajoki erotettiin omaksi seurakunnaksi 1691. Siikajoen nykyinen kirkko rakennettiin 1701 ja pappila valmistui 1690-luvulta juontuvalle paikalle kirkkoherra Silfverbergin suunnitelmin 1796. Kirkko uudistettiin 1852 Oulun lääninarkkitehti Johan Oldenburgin tekemän piirustuksen mukaan. Kirkkoon lisättiin leveän attikaosan päältä nouseva, pohjaltaan neliönmuotoinen torni. Ulkoseinät varustettiin empiretyylisellä vuorauksella. Kirkkoa myös laajennettiin rakentamalla uusi sakaristo-osa itäristin jatkeeksi. Kirkkoa kunnostettiin 1984-1985 arkkitehti Jorma Tepon johdolla.
Siikajoen kirkko ympäristöineen
Rakkaussuhteissaan epäonninen Johanna Lind törmää kaupungilla elämänsä mieheen. Psykiatri Samuel Mäntynen on kaikkea sitä, mistä Johanna on aina haaveillut: kypsä, sivistynyt, komea herrasmies, jonka maskuliinisuutta huoleton poninhäntä vain korostaa. Salamarakkaus sokaisee naisen eikä hän näe vaaran merkkejä eikä kuuntele läheisten varoituksia. Johanna ajautuu syvälle intohimoiseen suhteeseen ennen kuin huomaa, ettei kaikki taidakaan olla sitä miltä päältä päin näyttää. Naapuritalon yksinäinen tarkkailija näkee mitä on tapahtumassa ja päättää rientää avuksi, mutta tuleeko pelastus sittenkin liian myöhään? Onko narsisti sotkenut uusimman uhrinsa jo liian syvälle petosten verkkoon? Outi Pakkasen tarkkasilmäinen ja ajankohtainen psykologinen trilleri pureutuu yksinäisten city-ihmisten rakkauden nälkään ja hyväksikäyttöön. Narsismin ja egoismin tappava yhdistelmä piirtää julmalla tavalla kuvaa nyky-yhteiskunnan arvoista. Kirja pohjautuu aikaisemmin ilmestyneeseen jatkokertomukseen. www.crime.fi
Ruutikellari B7
Vuonna 1863 bastioni Cedercreutzin vielä säilyneestä vasemmasta siivestä ja kyljestä muodostettiin nk. väliaikainen maapatteri n:o 4 peittämällä se maalla. Puretun oikean siiven paikalle rakennettiin samaan aikaan puinen ruutikellari, joka peitettiin myös maalla. Tämä purettiin vuonna 1869 ja sen tilalle rakennettiin nykyinen ruutikellari B 7. Se oli aluksi katettu sinkkipellillä, mutta v. 1878 katto purettiin ja holvi sementoitiin ja peitettiin maalla. Bastioni Cedercreutzin jäljelläolevat osat purettiin vuonna 1935, mutta ruutikellari sai jäädä paikoilleen varastokellariksi. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläisen ajan rakennusnumero v.1900 N 8 Vuonna 1929 rakennusnumero B IV 81 Lähteet: KA VSA 17044. MV SL Vlt:n kirjeenvaihto 1930-luvul
POI schema
Twiggy Oliver
Kirjailija Pentti Saarikosken kerrottiin käyneen usein ravintola Hansassa. Missä tämä ravintola mahtoi sijaita, ja onko sitä enää olemassa? Helsingin Yliopiston ylioppilaskunnan talossa Mannerheimintie 5 vuokralaisena toimi vuosina 1924 vuoteen 1968 ”Hotelli Hansa Hotel”. "Ravintolassa vallitsi vanhanaikainen tapakulttuuri: miehiltä vaadittiin pikkutakki, kauluspaita ja solmio ja jos niitä ei ollut niin portieerilta sai vuokrata: naiset eivät päässeet sisään housupuvussa eivätkä mieluusti yksin. Salia valvoi hapan hovimestari, pöydissä oli valkoiset pöytäliinat ja kokonahkaisissa kansioissa viisikieliset ruokalistat: lasimestarin silliä, paistettuja prinssinmakkaroita, jääkellarilohta ja kermaperunoita, nuhruisissa tapeteissa laivankuvia, ikkunaverhojen kellastamassa tyllissä sormen mentäviä reikiä."(teoksesta Pekka Tarkka: Pentti Saarikoski, vuodet 1964-1983) Vuosina 1967-1969 Osakuntatalossa suoritettiin laajoja korjaustöitä joiden yhteydessä oli tarkoitus ottaa talo laajemmalti Ylioppilaskunnan käyttöön, mutta hotelli Hansa ei suostunut lähtemään talosta. Ylioppilaskunta ei uusinut vuokrasopimusta vuodeksi 1968, vaan ilmoitti että ”Hansan maine on loppuun kulunut eikä sen johto pysty pitämään tasoa tarpeeksi korkealla”. Hansan lähtemiseen liittyi hupaisiakin piirteitä, kun lehdistö kiinnostui seuraamaan asiaa ja julkaisemaan hotellin päättäväisen omistajattaren lausuntoja. Hansa sai sivustatukea ravintolaan kiintyneiltä kirjailija-ja lehtimiespiireiltä. Saarikoski oli pitkään toiminut ravintolan korvaamattomana mainosmiehenä ja päässyt omistajan suosikiksi. Hänen lisäkseen toistakymmentä nuorta miestä kuului sisärenkaan” aktivisteihin”. Ryhmään laskettiin myös Saarikosken entiset vaimot. Saarikoski sai siis lehdet mukaansa taisteluun kantakapakkansa puolesta. Pekka Tarkan edellä mainitussa teoksessa kirjoitetaan, että monet Saarikosken julkilausumat ja avoimet kirjeet lähtivät maailmalle hotelli Hansasta. Hansa- ravintolan asiakasväkeä on kuvattu mm. Hannu Salaman romaanissa ”Tapausten kulku”(1969) Sekä Jorma Ojaharjun romaanissa ”Amok” (1970). Lopulta Hansan ja Ylioppilaskunnan välienselvittely siirtyi oikeuteen, jossa asia tuli olemaan vireillä parin vuoden ajan. Hansan häätö maaliskuussa 1968 tapahtui dramaattisin muodoin: irtaimistoa alettiin siirtää kadulle. Tapaus sai siis runsaasti katuyleisön ja iltapäivälehdistön huomiota osakseen, mutta unohtui pian ihmisten mielestä. Lähteet: Klinge, Matti: Ylioppilastalo ( Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan kiinteistöjen vaiheita) Tarkka, Pekka: Pentti Saarikoski, vuodet 1964-1983
Pääkkönen, Jasper
Laine, Matti
Malmsteninkulma
'Tattarisuon kaarihallin piha oli aurattu siististi ja sileä ajoura jatkui rakennuksen taakse. Veljeni oli vuokrannut entisen varastoni ja ehostanut siitä ensimmäisen tavaratalonsa.' (s. 73)
Kaikki Viktor Kärpän teollisuushallilla tapahtuva toiminta ei aivan kestä päivänvaloa.
Sarvilahden kartano ympäristöineen (Ströms)
Kainuun puromyllyt (Komulanköngäs)
Vartiokylä
"Lopullisesti asian oli ratkaissut Inari Lappi, joka oli tarjonnut parin korttelin päässä sijaitsevan vihreän jugendtalon ullakkoasuntoaan suorastaan naurettavan edullisesti." (S. 28-29.)
Anna Laine on muuttanut Lönnrotinkadulta Abrahaminkadun ja Eerikinkadun kulmassa olevaan taloon.
Antikvaarinen kirjakauppias Seppo Hiltunen täytti 60 vuotta 22.5.2000, juhlakirja.
Ravintola Lehtovaara
Synagoga
Richard's Pub
Eräät elokuvan kohtauksista on kuvattu Munkkivuoressa ennenkuin sitä ruvettiin rakentamaan.
Häkkinen, Cisse
Rööperin kuu käy kattojen taa tänä yönä yksinäiset vaeltaa valon viitta harteillaan Rööperin kuu se mua lohduttaa se ottaa suureen syliin meistä jokaisen joka tahtoo unohtaa Rööperin kuu
Kirjan luvussa "Raittiusmies" Pappa Kilpisestä raittiusmiehenä, perhe teki retkiä raittiusseura Koiton Lammassaareen.
Kirja on Asunto-osakeyhtiö Korkeavuorenkatu 15:n historiikki.
Thunberg, Daniel
Duo sjungaa slangiksi vanhoja Stadi-aiheisia biisejä itse duunaamiensa lisäksi.
Perttelin keskiaikaisella harmaakivikirkolla on huomattava merkitys osana Uskelanjoen varren viljelymaisemaa. Joen länsirantaa seurailee Salosta Perttelin kirkon kautta Somerolle johtava Hiidentie. Keskiaikaisperäinen, mahdollisesti jo rautakautinen tie on säilyttänyt pääpiirteissään vanhan linjauksensa. Uskelanjoen länsirannalla sijaitseva Pyhälle Bartolomeukselle nimetty kivikirkko on 1400-luvulta. Kolmilaivaista kirkkosalia kattavat neli-, kuusi- ja kahdeksanjakoiset ruodeholvit. Harmaakivinen asehuone on vuodelta 1750 ja kookas sakaristo suurimmaksi osaksi 1820-luvulta. Erillisen kellotapulin harmaakivinen alaosa on vuodelta 1729 ja arkkitehti Helge Rancken suunnittelema puinen yläosa vuodelta 1889. Kirkkomaata ympäröi harmaakiviaita. Hiidentien varrella on Uskelan vanhan emäkirkon paikka ja Uskelan pappila. Perttelin kirkko ja Hiidentie sijoittuvat Uskelan- ja Halikonjoen laaksojen valtakunnallisesti merkittävälle maisema-alueelle.
Uskelan emäseurakuntaan kuulunut Perttelin kappeli perustettiin jo keskiajalla, ja ensimmäinen asiakirjamaininta siitä tehtiin 1401. Perttelissä lienee ollut puukirkko jo 1300-luvulla. Siihen 1400-luvulla rakennettu kivisakaristo muodosti noin vuonna 1500 valmistuneen kivikirkon vanhimman osan. Asehuone oli ilmeisesti puurakenteinen, kivestä se rakennettiin vasta 1750. Keskiaikainen sakaristo purettiin uuden valmistuessa 1828 muurarimestari Erik Sjöbergin johdolla. Itsenäiseksi kirkkoherrakunnaksi Pertteli muodostettiin 1860. Kirkko sijoittui Kaivolan kylään. Sen kautta kulki Uskelanjoen laaksoa pohjoiseen kulkeva Hiidentie, joka yhdisti jo rautakaudella Vanajan Hämettä ja sen liikennettä ja kauppaa, Uskelanjokilaaksoon. Kaivola oli vanha kauppapaikka ja myöhemmin Uskelanjoen suun vetäytyessä markkinat siirtyivät Saloon.
Perttelin kirkkomaisema ja Hiidentie (Perttelin kirkko)
Ranta, Kaisa
Kasarmitori
"Nyt ystävykset pyyhältävät Toisen linjan yli ja näkevät vasemmalla komean valkoisen rakennuksen. Se on kaupunginteatteri." (S. 27.)
Elina Rantapuska: Olohuone Vaasankadun kodeissa 1970-luvulla
Blue Peter
Vuonna 1976 perustettu ravintola HSK:n pursiseura-alueella Lauttasaaressa.
Nyt Mannerheimintiellä on varikko jossa varastoidaan vanhoja vaunuja, uudet vaunut Italiasta tuodaan niihin minä lähden mukaan.
Karunan kartano 1500-luvun puolivälistä edustaa kartanoarkkitehtuurimme vanhinta kerrostumaa. Karunan kartano on tärkeitä varsinaissuomalaisia 1500-luvun kartanoita ja yksi Sauvon pitäjän monista historiallisista kartanoista. Kartanon 1500-luvun puolivälissä rakennettu päärakennus on Siuntion Sjundbyn ohella vanhimpia asuinkartanoita maassamme. Kartano puistoineen, kirkkoineen ja talousrakennuksineen on monipuolinen ja ajallisesti kerroksinen kartanokulttuurista kertova kokonaisuus. Sauvonlahden läheisyydessä sijaitsevan kartanon päärakennus on kaksikerroksinen ja rakennuksen huoneet on järjestetty paritupapohjakaavan mukaan. Kartanon ulkoasu, jolle keskirisaliitin porrastettu päätykoriste antaa keskiaikaisen leiman, on peräisin 1800-luvun jälkipuoliskolla tehdystä romantisoivasta tyylikorjauksesta. Pääsisäänkäynnin yläpuolella olevassa taulussa oleva vuosiluku 1566 kertoo rakentamisajasta. Kartanoon kuuluu päärakennuksen lisäksi 16 muuta rakennusta, jotka on rakennettu 1700-luvulta 1900-luvun alkupuolelle. Vanhimpia ovat kaksi työväen asuinrakennusta ja sauna 1700-luvulta. Kartanon suuri puisto liittyy etelässä kirkkomaisemaan. Arvid Hornin rakennuttama puukirkko on siirretty Seurasaaren ulkomuseoon, mutta vanha kirkkotarha, laamanni J. Olivencreutzin hautakappeli ja rakennusmestari Anders Wahlbergin johdolla rakennettu kellotapuli vuodelta 1767 ovat muistuttamasta siitä. Vanhan kirkkomaan aitaan liittyy ruumishuone. Karunan uusi kirkko on rakennettu vanhan kirkkomaan viereen merenrantaan arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelemana. Harmaagraniitilla vuoratun kansallisromanttisen pitkäkirkon torni on sijoitettu runkohuoneen ja toisen kylkiäisen kulmaan.
Sauvon Karunan kylässä oli 1540 kaksi taloa. Turun linnan vouti Henrik Simoninpoika sai verovapauden 1550-luvulla tiloista toiseen, johon yhdistettiin toinen tila 1560-luvulla. Samalla vuosikymmenellä Henrik Simoninpoika rakennutti säterioikeudet saaneelle tilalle kivikartanon, jota olivat rakentamassa Turun linnan käsityöläiset, kuten linnan johtava muurarimestari Staffan Mattsinpoika ja kirvesmies Henrik Andersinpoika torninrakentaja. Vaakunataulun veisti kivenhakkaaja Antonius Timmerman. Kartanoa lienee kunnostanut laamanni J. Olivencreutz, joka omisti sen 1752-1804. Kartano sai nykyisen ulkoasunsa 1800-luvun loppupuolella. Karunan kartanolla oli patronaattioikeus 1681 Sauvon emäseurakunnan kappeliksi perustettuun Karunan seurakuntaan. Karunan seurakunta itsenäistyi omaksi kirkkoherrakunnaksi 1908 ja nykyinen kirkko valmistui 1910. Kappeliseurakunnan perustamisen yhteydessä rakennettu ja 1774 korjattu puukirkko siirrettiin uuden kirkon valmistuttua Seurasaaren ulkomuseoon Helsinkiin. Sauvoon Karuna liitettiin 1969.
Karunan kartano ympäristöineen
Lautavarasto
Varvilahden varikkoalueelle rakennettiin vuosina 1992-1995 puutavaravarasto Arkkitehtitoimisto Harris-Kjisikin suunnitelmien mukaan. Varasto palvelee viereistä puusepänverstasta, joka toimii entisessä miinapajassa C 34. Teräsrunkoisessa, vaakalautavuoratussa vajassa on kaksi erillistä varastohallia. Peltikatteinen vesikatto muodostuu kolmesta lahdelle päin suunnatusta päädystä, joiden alla oleva terassi on käytettävissä rantalaitureiden ja läheisen Suomenlinnan Pursiseuran alueelta käsin. Pääty on rakennettu täytemaalle. Lautavajan seinustalla on purjeveneiden mastokatos. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Asiakirja-arkisto. SLHK Suunnitelma- ja asiakirja-arkistot. Kuva: MV SL Valokuva.
Kun töistä kotiin kulkien hän ylitti Mannerheimintien, eräs tarve varsin luonnollinen ilmoitti itsestään.
Munsalan kirkko on parhaiten säilynyt esimerkki kustavilaisen ajan kivikirkoista. Pappila on yksi Pohjanmaan vanhimpia. Kylätien varrella välittömästi kirkon vieressä on ryhmä 1800-luvun rakennusperintöä edustavia pihapiirejä. Munsalan kirkko on mittasuhteiltaan ja täsmälliseltä tekotavaltaan vaikuttava ilmestys pohjalaisessa maisemassa. Henrik Gabriel Porthan mainitsi kirjeessään 1794, että "Munsala capells stenkyrka skulle duga till Domkyrka, både för sin storlek och sin vackra byggnad". Pohjamuodoltaan tasavartisen ristikirkon itäpäässä on matalampi sakaristo-osa ja länsipäässä länsitorni, jonka puusta rakennettu yläosa edustaa täsmällisesti tukholmalaisen barokkiklassismin muotokieltä. Pyörökaariset ikkunat ovat suuret ja ristivarsien päästä aumattu paanukatto loiva. Vaaleaksi kalkitun, valoisan kirkkosalin kiintopisteitä ovat Jakob Rijfin verstaassa 1790-luvun alussa valmistetut ja sinivihreällä draperiamaalauksilla ympäröidyt alttarilaite ja saarnastuoli, jotka kuuluvat aikansa korkeatasoisimpaan puusepäntyöhön. Samaa muotokieltä edustavat virsinumerotaulut vuodelta 1835. Jeesusta Getsemanessa, Ristiinnaulittua ja Pyhää ehtoollista esittävä kolmiosainen alttaritaulu on Johan Erik Lindhin nuoruudentyö vuodelta 1814. Länsilehterin 21-äänikertaiset barokkiurut ovat 1976 tehty rekonstruktio Kokkolan kirkkoon 1696 rakennetuista (Johan ja Christian Bejer), 1738 uusitusita (Erik German) ja 1879 Munsalaan ostetuista ja uusituista uruista (Petter Lybäck). Kirkkotarhaa ympäröi 1830-luvun kiviaita, jossa on eteläpuolella porttirakennelma ja sen vieressä vaivaisukko vuodelta 1851. Kirkonmäen eteläpuolella on 1823 rakennettu viljamakasiini. Kylätie jakaa Munsalan kirkonmäen kahteen osaan erottaen kirkon ja hautausmaan. Kirkon länsipuolella sijaitsevalla hautausmaalla on Munsalan edellisen kirkon paikka ja Matti Hakolan johdolla 1741 rakennettu pohjalaistyyppinen kellotapuli. Pappila, Hagas, on puutarhan ympäröimä yksikerroksinen rakennus. Sen pihapiiriin kuuluu entinen renkitupa ja varastona käytetty pitkä yhtenäinen vaunu- ja makasiinirakennus.
Munsala mainittiin Uudenkaarlepyyn kappelina jo 1600-luvun lopulla. Sen ensimmäinen kirkko rakennettiin 1687. Seurakunta itsenäistyi 1857. Kirkko rakennettiin Yli-intendentinviraston 1775 laatiman piirustuksen mukaan 1772-1792. Pitkäaikaisen rakennustyön mestareina toimivat muurarimestarit David Olander ja Thomas Rijf. Seurakunnan edellinen kirkko oli sijainnut tapulin läheisyydessä. Vielä 1900-luvun alussa kirkon vierellä oli kirkkotallien rivistö. Pappilan päärakennus valmistui 1779. Oravaisten taistelun aikana 1808 se toimi Klingsborgin päämajana. Rakennusta laajennettiin 1878.
Munsalan kirkko ja pappila
Ranin, Matti
Missä määritellään vastuu katujen puhtaanapidosta niin kesällä kuin talvella? Miten sen saa esiin netistä? Myös mahdolliset eri määräykset eri kaupunginosissa? Vastuu katujen puhtaanapidosta määritellään Suomen laissa. Lakiin voi tutustua Finlexissä, Valtion säädöstietopankissa, jonka osoite on http://www.finlex.fi. Kohdasta Lainsäädäntö ja edelleen Ajantasainen lainsäädäntö pääsee pikahakuun. Hakuruutuun kirjoitetaan lain nimi: Laki kadun ja eräiden yleisten alueiden kunnossa- ja puhtaanapidosta. Laissa (2. luku, 3 §) sanotaan muun muassa seuraavaa: Kadun kunnossapito käsittää ne toimenpiteet, joiden tarkoituksena on pitää katu liikenteen tarpeiden edellyttämässä tyydyttävässä kunnossa. Kunnossapidon tason määräytymisessä otetaan huomioon kadun liikenteellinen merkitys, liikenteen määrä, säätila ja sen ennakoitavissa olevat muutokset, vuorokaudenaika sekä eri liikennemuotojen, kuten moottoriajoneuvoliikenteen, jalankulun ja polkupyöräilyn, tarpeet sekä terveellisyys, liikenneturvallisuus ja liikenteen esteettömyys. Kadun kunnossapito käsittää myös ne toimenpiteet, jotka talvella ovat tarpeellisia kadun pysyttämiseksi 1 momentin mukaisessa kunnossa, kuten lumen ja jään poistamisen, kadun pinnan pitämisen tasaisena, liukkauden torjumisen, liukkauden torjumiseen käytetyn kiviaineksen poistamisen sekä katuojien, sadevesikourujen ja -kaivojen avoinna pitämisen. Kunta voi päättää, jos liikenteelle ei aiheudu huomattavaa haittaa, että määrätty katu tai kadun osa pidetään talvella kunnossa vain osittain taikka että määrätyllä kadulla tai kadun osalla ei torjuta liukkautta, jotta sitä voidaan käyttää kelkalla kulkemiseen. Liukkauden torjumatta jättämisestä on ilmoitettava. Helsingissä katujen hoidosta vastaa Rakennusviraston Katu- ja puisto-osasto, jonka nettiosoite on http://www.hel.fi/wps/portal/Rakennusvirasto.
Rantatalo
Talo rakennettiin vuonna 1912 armeijan varusvarastoksi. Sisäänkäynti sijaitsi alunperin pitkän länsijulkisivun pohjoispäässä. Pitkittäinen väliseinä jakoi rakennuksen kahdeksi huoneeksi. Betonilattia oli asfaltoitu ja rakennuksessa oli uunilämmitys. Julkisivut olivat rappaamattomat. Vuonna 1920 viereisessä vajassa tapahtui ammuksen purkamisen yhteydessä räjähdys, josta seuranneessa tulipalossa tuhoutui kaksi suurta venevajaa, ja rakennusten C 58 ja C 57 sisäosat täysin. Rantatalon korjauskelpoisiksi jääneet ulkoseinät suojattiin katolla, mutta perusteellisempi korjaus tehtiin vasta 1940-luvulla, jolloin rakennukseen kunnostettiin kuusi asuntoa. Samassa yhteydessä puhkaistiin uusia ikkunoita ja sisäänkäynnit muutettiin nykyisille paikoilleen. Vuonna 1948 rakennukseen asennettiin vesijohto ja viemäri.
Kunnostustyöt Ennen kunnostusta asunnoista puuttuivat kylpyhuoneet ja lämmin käyttövesiverkosto. Peruskorjaukseen sisältyi lämminvesiverkoston rakentaminen ja muun putkiston kunnostaminen. Asuntoihin rakennettiin kylpyhuoneet, ja keittiökalusteet kunnostettiin ja osittain uusittiin. Kaksi pienintä asuntoa yhdistettiin kaksikerroksiseksi asunnoksi rakennuksen pohjoispäädyssä. Lahonneita ja tulipalon vaurioittamia kattorakenteita vahvistettiin ja ullakosta lämpöeristettiin lisätilaa yhdelle asuinhuoneelle, johon tehtiin uusi kattoikkuna. Julkisivu maalattiin kalkkimaalilla. Kuva: Keittiö. Toteutusaika: 1992-93 Huoneistoala: 426m² Kerrosala: 538m² Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Ark-Viapori Oy Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto P&T Jauhiainen LVI-suunnittelu: Insinöörikeskus Oy Sähkösuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunnan peruskorjausryhmä Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Nykyinen asuinrakennus C 57 rakennettiin vuonna 1912 Intendentinviraston tarvikevarastoksi, ts. armeijan varusvarastoksi. Rakennuksen sisäänkäynti sijaitsi alkuaan sen pohjoispäässä, läntisellä pitkällä julkisivulla. Pitkittäinen väliseinä jakoi rakennuksen kahteen osaan, jolloin muodostui kaksi pitkän suorakaiteen muotoista avointa tilaa. Eteinen oli erotettu väliseinin varastohuoneiden yhteydestä. Rakennuksessa oli avoullakko ja satulakatto. Betonilattia oli asfaltoitu ja rakennuksessa oli uunilämmitys. Tiilijulkisivut olivat alkuaan rappaamattomat. Suomalaisen kauden alussa vuonna 1918 laaditussa sotasaaliskeskusosaston inventointiluettelossa rakennus C 57:stä todetaan, että se on ollut työpaja ja on hyvässä kunnossa. Vankileirin aikana sitä käytettiin elintarvikevarastona. 27.7.1920 tapahtui Ison Mustasaaren rantavajassa ammuksen varomattomasta purkamisesta johtunut räjähdys, ja sitä seuranneessa tulipalossa tuhoutuivat myös rakennusten C 57 ja C 58 sisäosat. Rannan venevajoista tuhoutui samassa yhteydessä kaksi, ainoastaan nykyiset vajat C 60 ja C 61 saatiin pelastetuiksi. Tulipalossa paloi rakennusten lisäksi koko rannikkotykistörykmentin varus- ja elintarvikevarasto. C 57:ssä mainitaan olleen mm. useita rykmentin talvivaatekertoja ja saappaita. Rakennuksen ulkoseinät jäivät kuitenkin korjauskelpoisiksi, mutta suojakaton rakentamista lukuunottamatta rakennuksessa ei ilmeisesti tehty peruskorjausta ennen 1940-lukua. Jo 1920-luvun lopussa PLM:n rakennuskonttorissa laadittiin suunnitelmat rakennuksen kunnostamiseksi puusepänverstaaksi ja pajaksi ja sen ullakkotilaan ehdotettiin sijoitettavaksi rakennuskonttorin piirustussali. Muutosehdotus ei kuitenkaan ilmeisesti toteutunut tässä muodossaan, koska 1940-luvulla mainittiin rakennuksen olleen käyttämätön. 40-luvun puolivälissä rakennus kuitenkin kunnostettiin ja siihen muodostettiin kuusi asuntoa, joista kaksi ullakkotilaan. Rakennuksen julkisivuille puhkaistiin useita uusia ikkuna-aukkoja ja molempiin päätyihin sekä länsijulkisivun keskelle uudet ulko-ovet. Ullakkohuoneisiin puhkaistiin neljä pientä ikkunaa. Vuonna 1948 rakennukseen asennettiin vesijohto ja viemäri. Rakennus on ollut jatkuvasti puolustuslaitoksen käytössä asuinrakennuksena. Rakennus peruskorjattiin v.1992-93. Korjauksen yhteydessä pohjoispäädyn ullakkohuoneisto yhdistettiin alakerroksen asuntoon ja eteläpäädyn ullakkoasuntoa laajennettiin yhdellä huoneella. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1918 rakennusnumero 63 Vuonna 1927 rakennusnumero C II 63 Lähteet: Helsingin Sanomat 28.7.1920. Uusi Suomi 28.7.1920. MV SL Piirustuskopiot PLM 647 708. MV SL Piirustuskopiot 2714:1-4 MV SL SSKO Inventointiluettelo 1918, kopio MV SL Valokuva-arkisto. MV SL VIK C 1617 PLM Suomenlinnan yleiskartat 1920-1927. SLHK Suunnitelma-asiakirja 901019. SLHK PLM 26668-26671. Kuvat: MV SL VIK 1617 Valokuva Perttu Paulasto MV SL
Käpylän pelastusasema
Koivujuuri, Lippo
Sääksjärven parantolat ja Kiljavan opisto (Kiljava)
Kirjastorakennuksessa on monia taideteoksia. Niistä tunnetuimpia ovat ensimmäisen kerroksen lastenosastolta löytyvät Juho Rissasen freskot Töistä paluu (1904) ja Sepät (1909) sekä kirjaston lainausosaston 4. parven tasanteelle sijoitettu Wäinö Aaltosen marmoriveistos Kahlaaja (1923). Se kahlaili monia vuosia Tähtitorninvuoren rinteelle louhitussa lammikossa, josta se siirrettiin vuonna 1994 kirjastoon suojaan ilmansaasteilta ja kivityksiltä. Kahlaaja on taidekauppias Gösta Stenmanin lahjoitus Helsingin kaupungille.
Kaukopään tehtaan asuinalueet (Insinööriniemi)
Eerikinkatu 15-17
Kalland, Ben
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Westend)
Villingin Viherlahden pohjukassa on arkkitehti Oiva Kallion saaristohuvila, jota on ylistetty arkkitehtuurimme helmeksi.
Otaniemen kampusalue on Suomen vanhimmalle tekniikan ja arkkitehtuurin yliopistolle rakennettu, aikansa laajin yhtenäinen korkeakoulu-, tutkimus- ja asuinalue. Teknillisen korkeakoulun ja Valtion Teknillisen Tutkimuslaitoksen laitos- ja asuntoalueiden asemakaavaa pidetään yhtenä arkkitehti Alvar Aallon parhaista. Kaavalle on leimallista maaston muotojen hyväksikäyttö, avoimet ja laajat viheralueet sekä punatiilisten laitosrakennusten väljä ja monipuolinen ryhmittely. Korkeakoulun päärakennus kuuluu kansainvälisen DOCOMOMO-järjestön hyväksymään suomalaisen modernin arkkitehtuurin merkkiteosvalikoimaan, kuten Otaniemen kappeli ja osakuntatalo Dipolikin. Päärakennus ja sen amfiteatterimainen luentosaliosa sekä kirjasto keskusviheriöineen muodostavat kampuksen kokoavan ja hallitsevan ydinalueen, jota ympäröivät "kampussolut" laitos- ja laboratoriotiloineen. Nämä on ryhmitelty joko puikkomaisiksi rakennusrungoiksi yhdyskäytävineen tai viuhkamaisiksi taloryhmiksi. Kaksi laajinta laboratoriovyöhykettä - Puumies ja Kivimies - levittäytyvät ruutukaavamaisiksi alueiksi. Autoliikenne kiertää puistoaukeiden jäsentämän kampusalueen ulkopuolella. Itäpuoliset alueet on varattu kampuksen sosiaalisille toiminnoille, asuinalue sijoittuu väljästi rantametsän maastoon. Monet alueen keskeisistä rakennuksista ovat Alvar Aallon suunnittelemia, kuten päärakennus ja kirjasto, monet laitos- ja laboratoriorakennukset, urheiluhalli, lämpövoimala, ostoskeskus ja oppilasasuntola. Teekkarien osakuntatalo Dipoli, joka poikkeuksellisen vapaamuotoisena rakennuksena luonnonkivimuureineen liittyy ympäröivään metsäluontoon, on Reima ja Raili Pietilän suunnittelema. Arkkitehtitoimisto Heikki ja Kaija Sirenin ovat puolestaan opiskelija-asuntolat ja kappeli. Pienikokoinen kappeli sijaitsee teekkarikylän asuinrakennusten läheisyydessä kalliolohkareiden ja puuston keskellä. Kirkkosalin alttariseinä on lasia ja alttaritauluna toimii luonnonmaisema sekä ulos sijoitettu risti. Otaniemen rakennuskantaan kuuluu lisäksi mm. asuinrakennuksia ja yritysten rakennuksia.
Tekniikan opetus alkoi Suomessa 1800-luvun alkupuolella. Opetus käynnistyi Helsingin teknillisessä reaalikoulussa 1849 Litoniuksen talossa Helsingin keskustassa. Varsinainen teknillinen ammattiopetus alkoi 1858 sääntöuudistuksen jälkeen, jolloin muodostettiin insinööri-, koneinsinööri-, arkkitehti-, kemian teknologian ja maanmittausosasto. Oppilaitos muutettiin 1872 Polyteknilliseksi kouluksi ja 1879 Polyteknilliseksi Opistoksi, josta tuli maan korkeinta teknillistä opetusta antava oppilaitos. Polyteknillinen koulurakennus valmistui 1877 Hietalahden torin laidalle. Useaan otteeseen laajentunut oppilaitos sai rinnalleen Valtion Teknillisen Tutkimuslaitoksen (VTT) rakennuksen 1942. Polyteknillinen Opisto muutettiin yliopistotasoiseksi Suomen Teknilliseksi Korkeakouluksi 1908. Teknillisen korkeakoulun siirtämistä Helsingin keskustasta suunniteltiin pitkään. Teknillisten tieteiden nopea kehitys toisen maailmansodan jälkeen edellytti suuria laboratoriotiloja ja päätös oppilaitoksen muutosta tehtiin 1948. Valtio osti Espoon maalaiskunnan itäosassa sijaitsevan Otaniemen kartanon alueen korkeakoulun ja VTT:n uudeksi kampusalueeksi 1949. Arkkitehti Alvar Aalto voitti samana vuonna järjestetyn asemakaavakilpailun. Otaniemeen rakennettiin ensin opiskelijoiden asuintaloja 1952 olympialaisten kisakyläksi. Ensimmäiset korkeakoulutoiminnat siirtyivät Espooseen 1955. Korkeakoulun päärakennuksen ydinosa valmistui 1960-luvun alussa. Muutto Hietalahdesta päättyi noin kymmenen vuotta myöhemmin. Teknillisen korkeakoulun päärakennusta laajennettiin 1976-78. Lämpöasema rakennettiin 1960-62 ja 1962-64. Opiskelija-asuntola Jämeräntaival 1 valmistui 1966 ja urheilukentän huoltorakennus 1971. Otaniemen kampusalueen rakentaminen ja kehittäminen on ollut jatkuvaa. Raili ja Reima Pietilän suunnittelema teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnan osakuntatalo Dipoli valmistui 1966. Rakennus oli arkkitehtipariskunnan pitkällisen kehittelyn tulos, talon arkkitehtuurikilpailu päättyi jo 1961, mutta piirustuksia jatkettiin seuraavana vuonna pidemmälle. Arkkitehtien Heikki ja Kaija Sirenin suunnitteleman opiskelijakylän asuinrakennuksista ensimmäisinä valmistuneet toimivat 1952 olympialaisissa Neuvostoliiton ja muiden ns. itäblokin maiden urheilijoiden majoitusrakennuksina. Sirenien suunnittelema Otaniemen kappeli valmistui 1956. Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta ja Teekkarikylän kappelirahasto myivät kappelin 1972 Espoon seurakunnalle. Kesällä 1976 tapahtuneen tuhopolton jälkeen kappeli rakennettiin uudelleen entisen kaltaiseksi 1978.
Otaniemen kampusalue
Ratakatu 12
Puisto laajeni äänettömänä ja syveni paitsi toisella puolella jossa kukkula puiden monimutkaisine rakenteineen muodosti terävän rajan ratapihan räikeää valaistusta vasten. Jokainen puu oli kokonainen ja suljettu hahmo. Vaikka oksat ojentuivat ja tähtäsivät eri suuntiin hahmo oli ehjä ja pysyi oman kokonaisuutensa rajoissa.
Romaanin lopulla Henrik kulkee läpi pimeän ja pelottavankin Kaisaniemen puiston.
Meriläinen, Minna
Neljäs linja 16
"Karhunkaataja Martti Citynen/ ikävissään snakkarilla.../ 'Turha pyytääkään karhua, Citynen,/ on onnesi ähäpitinen.../ Murilaisen saat sinapilla.'/---/ Ja miten mielessä sentään murahtelee/ niitten saaliitten väkevä muisto -/ keväthankien loisto ja suksien luisto/ ja... siinä penkillä Citynen urahtelee/ erämetsänään Karhupuisto." (runosta Vanha karhunkaataja, s. 29)
Hirvilammi, Teemu
'Parooni viittoi minua kävelemään vierelleen. Lähdimme astelemaan pitkin Puu-Käpylää halkovaa Pohjolankatua. Kesällä kun lehdet olivat vihreimmillään ja talvella kun lumi oli kertynyt kinoksiksi puihin, tämä oli Helsingin kaunein katu. -- Astuin Paroonin perässä Päättömään Kanaan. Parooni tilasi jääveden. Minä otin Pepsin ja hoidin laskun.' (s. 64 - 65)
Ari kohtaa salaperäisen Paroonin Käpylässä.
Helsinki. Sumuinen, savuinen kaupunki. Ihmiset ei tunne edes naapuriaan. Kaikilla on kiire, harva täällä hymyilee. Näkymättömät langat nykivät ja repivät sätkynukkeja, jotka poukkoilevat kuin saaliskalat sumpussa. Kaikilla on kiire ei minnekään. Helsingissä ei asu enää helsinkiläisiä. On vain joukko yksinäisiä, Ja heitä on monta, liian monta. En tahtoisi olla yksi heistä. Tahdon olla vapaa ja hengittää havun tuoksua. Täällä olen kuin vanki, lähden Kuusamoon.
Teos kertoo vuonna 1912 valmistuneen kirjastorakennuksen historiallisista taustoista ja arkkitehtuurista.
Lähellä merenrantaa, pienen Trolssinjoen varrelle perustetun Trolssin kylän erityispiirteenä ovat laajat kiviaidat, kivikasat sekä kaksi haltijakiveä. Trolssin kylän talot sijaitsevat vanhan, mutkittelevan kylätien molemmin puolin harvana nauhana. Perinteistä rakennuskantaa edustavat Erkkilän ja Viertolan rakennusryhmät. Pellot ovat pieniniä kappaleina eri puolilla kylää. Kyläpellot on raivattu pieniksi, erillisiksi peltotilkuiksi kylätien varrelle. Uudisraivaajat ovat keränneet pelloilta valtavan määrän kiviä ja latoneet osan niistä peltojen ympärille leveiksi aidoiksi ja osan pelloille suuriksi kasoiksi hallaa torjumaan. Vastaavanlaisia leveitä kiviaitoja on muissakin Merikarvian kylissä, esimerkiksi Riispyyssä ja Lankoskella, ja niitä on myös ruotsinkielisellä Pohjanmaalla kuten Koivulahdella, Siipyyssä ja Teerijärvellä. Trolssin pelloilla on säilynyt kaksi maassamme harvinaista pellon haltijakiveä eli kivitonttua. Trolssin kylän tonttukivet ovat jäänne myöhäiskeskiaikaisista uskomuksista. Ne ovat pienten peltojen kiintokiville tai kallioille pystytettyjä patsaita, joissa alinna on korkeahko pystykivi ja sen varassa leveämpi pyöreähkö pää. Samanlaisia kahdesta kivestä koottuja haltijakiviä tunnetaan Ruotsista ja Virosta.
Trolssin kylä asutettiin 1750-luvulla, joten se on pitäjässä suhteellisen nuori kylä. Merikarvian Ylikylän yhteydessä mainitaan Trollsojan uudistalo 1761. Tonttukivet ovat pellon raivauksen ajalta 1700-luvulta, mutta niiden perinne jo 1300-luvulta.
Trolssin kylä ja kiviaidat
Missä sijaitsee Helsingin korkein kohta meren pinnasta, ja kuinka korkealla kyseinen paikka on meren pinnasta? Korkeimmalla Helsingissä asutaan Jakomäenkalliolla, jonka korkeus on 59,5 metriä meren pinnasta. Jakomäenkalliolla on kerrostaloja. Helsingin korkein maastokohta on Malminkartanon huippu eli Malminkartanon täyttömäki, joka tehtiin rakentamisen ylijäämämassoista vuosina 1976-96. Se nousee merenpinnasta 90 metrin korkeuteen. Huipulla on Hanna Vainion suunnittelema ympäristötaideteos "Tuulet ja suunnat". Helsingin korkein luonnollinen kukkula puolestaan sijaitsee Kivikon ulkoilupuiston pohjoisosassa, Porvoonväylän eteläpuolella, luontopolun varrella. Kukkulan korkeus on 62 metriä merenpinnasta.
Helsingin muuttuvat kasvot. 3 : Katajanokka
"Kysyin äidiltäni asuuko pylvästalossa kuningas vai sahanomistaja. Äiti selitti, ettei talossa varsinaisesti asu kukaan, siellä valitsemamme kansanedustajat edustavat kansaa. Selitys oli tökerö, kyllä sen kokoinen linna olisi kuninkaan tai vähintään vakituisen asukin vaatinut." (Takala, s. 6)
Mannerheimintie 27
Halkosalmi, Seppo
Eila Hiltusen Sibeliusmonumentti, Passio Musicae
"... miehet kävelivät Lauttasaaren sillan korvassa sijaitsevaan kioskin näköiseen Mutteribaariin. Nimensä kahvila on saanut muodostaan. Nummisella oli 60-luvulla tapana pistäytyä siellä kahvilla, mutta nykyisin hän nauttii tätä ruoansulatuselimistölle vaarallista nestettä vain keskioluella laimennettuna. Mutteribaari on hellän silmälläpidon alaisena. Oy Alkoholiliike Ab:n pääjohtaja H. Koski, joka asuu Lauttasaaressa, juoksee näet aamuisin töihin Mutteribaarin ohi." (s. 117)
Norrgård, Rainer Johan
Kaukaan teollisuusympäristö sekä Kanavansuun ja Mälkiän asuntoalueet (Mälkiän asuntoalue)
Putikon sahayhdyskunta on edustavimpia maassamme. Erityisesti kyläraitin varrella olevat rakennukset muodostavat yhtenäisen kokonaisuuden. Putikon sahayhdyskunta on kasvanut Saimaaseen kuuluvan Utrasselän rannalle. Sahan ympäristöön 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella kasvaneessa taajamassa on höyrysahan ja vanhemman vesisahan paikan lisäksi säilynyt asuinrakennuksia, rautatieasema, koulu ja seuraintaloja. Alueen halki kulkee vanha 1600-luvulla rakennettu Viipuri-Savonlinna -maantie, Taipaleen tie. Putikon 1908 valmistunut rautatieasema on sahan naapurina Utrasselän rannalla. Asemalta sahalle on noin 300 metriä pitkä sivuraide. Asemalla on asemarakennuksen lisäksi hyvin säilynyt tavaramakasiini, talousrakennuksia ja harvinainen kunnostettu puinen yleisökäymälä. Asuinalue jatkuu idempänä kyläkaupan lähellä. Aseman puinen sadekatos on valmistunut 1987 arkkitehtiopiskelijoiden kansainvälisenä yhteistyönä.
Putikon kylä muodostui 1700-luvun lopulla perustetun, nykyiselle paikalleen 1897 siirretyn sahan ympärille. Putikon sahahistoria alkoi 1774, jolloin kylään valmistui kollegioasessori Henrik Wilhelm Ladon ja hänen sukulaistensa rakentama vesisaha. Putikon alue oli kuulunut Turun rauhan 1743 jälkeen Venäjään ja kasvava Pietarin kaupunki lisäsi taloudellista toimintaa Venäjän puoleisella Saimaan alueella. Hyvän alun jälkeen sahausrajoitukset ja pelko metsien loppumisesta katkaisivat kuitenkin toiminnan 1800-luvun alkupuolella. Saha vaihtoi omistajaa useaan otteeseen 1800-luvulla. Savonlinnalainen tukkukauppias And. Auvinen laajensi 1887 liikkeensä toimintaa sahateollisuuden pariin ostamalla Putikon yli 700 hehtaarin tilan ja siihen kuuluneen vesisahan. Auvisen höyrysaha ja -mylly valmistui 1897 Putikonjoen suulle, noin kilometrin päähän vesisahasta. Keskisuuresta sahalaitoksesta kehittyi kunnan suurin teollisuustyönantaja ja huomattava yhdyskunta. Putikkoon valmistui Savonlinna-Elisenvaara -radan V luokan asema 1908. Aseman tavaraliikenne oli vilkasta, sillä Putikon sahan tuotteet kuljetettiin markkinoille rautateitse. And. Auvinen lopetti toimintansa Putikossa 1984. Sahan toiminta on sen jälkeen jatkunut Punkaharjun Saha Oy -nimisenä.
Putikon sahayhdyskunta
Liisankatu 27
Peltoaukean keskeltä kohoava 1800-luvun alkuvuosina rakennettu Lehtimäen kirkko on säilyttänyt asemansa vaikuttavana maisemallisena maamerkkinä. Mäellä seisova puukirkko on muodoltaan tasavartinen, sisäviisteinen ristikirkko, jonka ristikeskuksesta kohoaa kahdeksankulmainen, torniin päättyvä attikaosa. Kirkkosalin nykyasu on 1988-1989 korjauksesta. Erillinen kolmikerroksinen kellotapuli on rakennettu Abraham Hernesmaan toimesta 1835 ja yhdistetty kirkkoon solarakennuksella 1895. Vanha hautausmaa sijaitsee kirkon pohjoispuolella. Kirkkomaisema sijoittuu valtakunnallisesti merkittävälle Lehtimäen vaara-asutus -maisema-alueelle.
Lehtimäelle asutus levittäytyi muusta Järviseudusta poiketen Ähtärinjärven kautta sisämaasta päin. Harvaanasuttu alue oli pohjalaisten ja satakuntalaisten vanhaa nautintarajaa, joka vakiintui 1700-luvulle tultaessa maakuntarajaksi. Tervanpoltto laajensi asutusta yhä syrjäisimmille alueille 1700-luvulla, ja vuosisadan loppuun mennessä Lehtimäen kylän asutus oli muodostunut kiinteäksi kyläyhteisöksi. Tervanpoltto oli 1800-luvulla lähes pääelinkeino. Lehtimäen kirkko valmistui 1800 pietarsaarelaisen kirkonrakentaja ja rakennusmestari Jacob Rijfin johdolla, joka oli valittu 1784 Länsipohjan viralliseksi lääninrakennusmestariksi. Suurin osa Lehtimäkeä kuului 1630-luvulla perustettuun Lappajärven emäseurakuntaan. Lehtimäestä muodostettiin Alajärven kappeliseurakunta 1859. Kirkko rakennettiin 1800-1808. Lehtimäen kunnantalo, koulut ja kauppaliikkeet sijaitsevat Keskikylässä noin 4 kilometrin päähän kirkonkylästä, joka on näin säästynyt taajaman rakennuspaineilta.
Lehtimäen kirkkomaisema
"Sasa ei ollut eläessään nähnyt niin paljon kirjoja samassa paikassa. Ja toisessa huoneessa oli samanlaista. Sen täytyi olla maailman suurin kirjasto, hän ajatteli, vaikka se oli kahden huoneen huoneisto. Kirjapinoja oli ikkunalaudoilla, tuoleilla, pitkin lattiaa, nurkissa. Suuri kirjoituspöytä keskellä lattiaa oli niin kukkuroillaan kirjoja, että Sasa ei ensin nähnyt pöydän takana istuvaa tätiä ennen kuin tämä nousi seisomaan. sisään tullessaan hän ei ollut edes huomannut, että joku oli siellä. Täti oli pitkä ja hänellä oli niskassa nuttura." (s. 107)
Oikeuslääketieteen laitos
Erottajan paloasema
"Alaskulkua ei ollut estetty, sillä Hakaniemessä ensimmäinen tunnelitaso oli kauppakäytävä, se oli täynnä pieniä putiikkeja ja palvelupisteitä, ja jo portaissa Harjunpäätä vastaan tuli ikääntymässä oleva, selvästikin jostain syystä voimakkaasti kiihtynyt nainen. Hänellä oli vapaasti leuhottavat, liki hopeanväriset hiukset ja miltei silmille vedetty baskeri, ja hän piti rintaansa vasten painettuna jonkinlaista lentolehtispinkkaa. Yhtä lappua hän ojensi Harjunpäätä kohti, mutta tämä tähysi koko ajan vain alaspäin. Putiikkitasolla oli lähemmäs sadan ihmisen liikehtivä massa, ja ilmassa kävi epätietoisen ja ehkä tyytymättömänkin sävyinen sorina." (s. 69-70)
Tarjanne, Onni
Säännölliseen ruutukaavaan perustuvan, 1649 perustetun Raahen puutalokorttelit lukeutuvat maamme parhaiten säilyneisiin. Umpikulmainen Pekkatori on Raahen merkittävin asemakaavallinen aukio ja Suomen puukaupungeissa poikkeuksellinen. Suurin osa kaupungin puisesta rakennuskannasta periytyy 1810 kaupunkipalon jälkeiseltä ajalta 1800-luvun alkupuolelta. Uudisrakentamista on pyritty sopeuttamaan mittakaavaltaan ja materiaaleiltaan vanhaan ympäristöön. Pekkatorilla risteävät Brahenkatu ja Kirkkokatu. Pekkatoria reunustavat kaupungin merkittävät 1800-luvun alussa rakennetut porvaristalot. Raahelaista empireä edustavat vinkkelitalot muodostavat kaupunkirakenteellisesti tiiviin kokonaisuuden. Torin varren porvaristaloista mainittakoon Kivi-Sovio (1849), Friemanin talo (1812), Hedmansonin talo (1811), Reinin talo (1870), Langin talo (1812), Langin alakartano (1815), Fontellin talo (1813) ja Montinin talo (1811). Torin keskellä on Walter Runebergin muovaama Pietari Brahen patsas vuodelta 1888. Raahen Rantakadun varressa on raatihuone ja kaupungin edustavimmat, mm. Soveliuksen ja Sovion, porvaristalot. Raatihuone on Anders Fredrik Granstedtin suunnittelema, rapattu hirsinen asuinrakennus (1839), joka valmistui raatihuoneeksi 1866. Rantakadun merenpuoleisella sivulla on kaupunginmuseo, joka on sijoitettu 1845 rakennettuun pakkahuoneeseen. Vuonna 1862 perustettu museo on maamme vanhin paikallismuseo. Koulukadun päätteenä idässä on kivirakenteinen Keskuskoulu (1912). Keskuskoulu ja sen viereinen, alkujaan asuinrakennukseksi tehty puurakennus ovat arkkitehti Jac. Ahrenbergin suunnittelemia.
Saloisten Satamalahti oli varhainen tärkeä kauppapaikka, jonka muuttamisesta kaupungiksi päätettiin 1649. Pietari Brahen perustama Raahen kaupunki sai ensimmäisen asemakaavansa, säännöllisen ruutukaavan 1650 (C. Claesson). Porvaristalojen rakentamistavassa näkyvä Raahen vauraus perustui laivanvarustukseen, merenkulkuun ja tervakauppaan. Raahe sai tapulikaupunkioikeudet 1791 ja siitä tuli merkittävä merenkulkukaupunki. Kaupungin rahtilaivostoon kuului 1869 peräti 58 laivaa. Purjelaivakauden päättyminen ja rautatien rakentaminen Ouluun vähensivät Raahen merkitystä kauppakaupunkina. Ainoa 1810 kaupunkipalosta säilynyt kaksikerroksinen asuinrakennus oli 1780-luvulla rakennettu Soveliuksen talo. Kaupunkipalon jälkeen asemakaavaa uusittiin (G. Odenwall) laajentamalla kaupunkirakennetta itään ja etelään. Tällöin syntyi myös Raahen Pekkatori, umpikulmainen keskustori.
Raahen Pekkatori ja ruutukaava-alueen puutalokorttelit
Elokuva perustuu Väinö Linnan samannimiseen romaaniin vuodelta 1959. Elokuvan käsikirjoituksen hän kirjoitti vuonna 1968.
Salmisaari
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Törmä)
Elokuvateatteri Maxim
Missä on kuvattu ulkokohtaukset kerrostalojen liepeillä Uuno Turhapuro-elokuvissa "...Menettää muistinsa" sekä "...Muisti palailee pätkittäin"? Elokuvassa "Uuno Turhapuro menettää muistinsa" on toki kuvauksia Helsingissä useammankin kerrostalon liepeillä. Tässä kuvauspaikkoja: - Oksasenkatu 7 (psykiatrin vastaanotto) - porttikäytävä Tunturikadulla (ennen parturiin menoa) - Oksasenkatu-Temppelikatu (matka psykiatrille) - Munkkiniemen puistotie (poistuminen viinakaupasta). "...Palailee pätkittäin" on suurimmaksi osaksi samoilla tapahtumapaikoilla, lisänä esimerkiksi sisäpiha Pihlajatiellä (hammaslääkäri ryntää ulos). Lähde: Suomen kansallisfilmografia 9
Eteläranta 16
"Arkipäivisin tehtiin kaikki ostokset Kauppatorilta, halleja ei ollut, ja äidilläni oli tietysti erityiset myyjänsä, jotka hänet tunsivat ja huolehtivat siitä, että hän sai hyvää tavaraa. Äiti teki itse kaikki ruokaostokset, ja tinkiminen kuului silloin hyvään tapaan, jonka myyjätkin aina olivat ottaneet huomioon hintoja määrätessään. Kaikissa puodeissa puhuttiin melkein yksinomaan ruotsia, ja se tuotti minullekin monta kertaa paljon vaikeutta." (s. 22)
Pitäjänsaari on vanhimpia säilyneitä esikaupunkialueita nykyisen Suomen alueella. Pitäjänsaaren luotsivartiotupa on harvinainen esimerkki kaupunkiluotsien päivystyspaikasta ja osa Haminan vanhan sataman historiallista rakennuskantaa. Pitäjänsaari sijaitsee Haminasta länteen johtavan maantien varrella. Savilahdessa sijaitsevan, kapeiden salmien mantereesta erottaman saaren rakennuskanta on sijoitettu säännöllisiin korttelistoihin. Vanhimmilta osiltaan rakennuskanta on 1700-luvulta, mutta pääosin myöhempää. Pitäjänsaaren rakennetun ympäristön mittakaava on sangen yhtenäinen. Historialliseen miljööseen liittyy moni-ilmeisen rakennuskannan lisäksi runsas puusto. Pitäjänsaaren eteläosassa on sen itäpuolella sijaitsevaan Tervasaaren vanhaan satama-alueeseen liittyvä luotsivartiotupa. Korkealla tornilla varustetulle pienelle hirsirakennukselle, jonka ulkoasu viittaa 1800-luvun jälkipuoliskolle, ei tunneta vastineita. Pitäjänsaaren eteläkärjessä on lisäksi Krimin sodan aikaisia linnoituslaitteita.
Pitäjänsaaren esikaupunki syntyi 1700-luvulla Haminan linnoituksen linnoitusesplanadin ja kaupunginsalmen länsipuolelle suomalaisten käsityöläisten asuma-alueeksi. Vähäväkinen väestö, joka ei pystynyt rakentamaan linnoituskaupungin vaatimusten mukaisesti, sai tontit kaupungin ulkopuolelta. Venäisten käsityöläisten esikaupunki sijaitsi Haminan Viipurin puoleisella alueella.
Pitäjänsaaren esikaupunkialue
Mikä on uimahallien ruuhkaisinta aikaa päivästä? Entä hiljaisinta? Tuntuu, ettei hiljaisia aikoja olekaan esimerkiksi Mäkelänrinteen uintikeskuksessa, sillä siellä on aina väkeä. IGS-toimitus kysäisi tätä muutamasta Helsingin uimahallista ja näyttää siltä että arki-illat, työpäivän päätyttyä kello neljän jälkeen, ja viikonloput puolestapäivästä eteenpäin ovat suosituinta uinti-aikaa. Malmin uimahallissa arvioitiin hiljaisimmiksi uintiajoiksi arki-iltapäivät kello 14-16 välillä, sekä lauantai-illat kello 19-20 välillä. Mäkelänrinteen uintikeskuksessa todettiin myös jo itsekin tekemäsi havainto, että uimahalli on aika vilkas melkein aina, suosituinta aikaa ovat arki-illat ja viikonloput. IGS-toimituksen innokas uimari on myös huomannut, että toisinaan arki-iltaisinkin, juuri ennen sulkemisaikaa on sielläkin hyvin tilaa uida.
Huopalahden asemalta viidessä minuutissa, elämääsi kävelin.
Edelmann, Toni
"Me asuttiin Piikissä. Sota-ajan 25-pennistä sanottiin piikiksi, ja meidän talo oli Kolmas linja 25. B-rappuun mentiin porttikongista. Kadun puolella oli neljä hellahuonetta ja vastapäätä puuliiterit: ei tarvinnut mennä ulkoa asti puita hakemaan. Porraskäytävän seiniä peitti lian ja ruuankäryn tummaama keltainen tapetti - tai ehkä se oli alun perin valkoinen. Katossa retkotti hämähäkin seitin verhoama sähköjohto ja sen päässä alaston, himmeä lamppu. Ulko-oven viereen oli ruostunein nastoin kiinnitetty pahvitaulu: VAROKAA! ROTANMYRKKYÄ!" (s. 6)
Romaani on nuoren pojan, Topin, kasvutarina sodanjälkeisen Kallion slummeista, 1940-1950-luvulta. Topin perhe asuu tarinan alussa osoitteessa Kolmas linja 25.
Uudistetun Rakennushallituksen pääjohtaja 1936-1943.
"Vanha kirkko: /Vanha kirkko, lapsuuteni kirkko,/ karun kaunis, yksinkertainen/ niinkuin suomalainen maalaiskirkko,/ kodikas ja sydämellinen./ Doomia näin monta maailmalla/ muodoin jaloin, vuosisataisin./ Sentään sinua, sa puinen kirkko,/ siellä kaukana ma kaipasin,/ vanhaa patinaa sun seinilläsi/ isäin virtten, rukouksien,/ lapsenmielen herkkää hartautta,/ jota enää omista ma en."
Tenojokilaakson saamelaisasutus (Dalvadas)
on ajallisesti yhtäläinen
is equal in time to
Mustikkamaa
'Satunnainen into ja ilo vaihtuivat mietteliääksi rauhaksi Pasilasta lähteneessä paikallisjunassa, ja kun he sitten kävelivät Helsingin ydinkeskustan poikki Uudenmaankadulle, Heillä ei ollut enää juuri mitään sanottavaa toisilleen. - Mennäänkö tästä? Saara kysyi ja osoitti Makkarataloa. Agneta nyökkäsi, ja kun he tulivat Citykäytävästä Aleksille, heidän ei tarvinnut enää keskustella reitistä, vaan heidän askeleensa veivät heidät Kolmen sepän ja Stockmannin ohi Lönnrotinkadulle ja Vanhan kirkon puiston poikki. Suorinta tietä Cityaccountiin, eivätkä he poikenneet edes juomaan lattea matkan varrella.' (s. 133)
Uudenmaankadulla sijaitsevassa Tilitoimisto Cityaccountissa tapahtuu pelottavia onnettumuuksia eikä henkilösuhteetkaan ole kaikilla kunnossa.
Björklund, Irina
Pois pahasta liemestä, pois Herttoniemestä, Jollakseen
Kilpeläinen, Tuure
Enkeli menee patsaalle lukemaan Aleksis Kiven runoja.
Salminen, Eppu
"Kun minä olen runollisella mielellä, niin minun pitää aina nähdä laivoja."
Jack ja Anni viettävät romanttisen hetken Eteläsataman tuntumassa.
Suomisen nahkatehdas on teollisuushaaran tärkeä edustaja ja Koskilinna esimerkki monumentaalisista teollisuuden johtajistolle suunnittelluista asuinrakennuksista. Kokemäenjoen sivuhaaran, Tattaranjoen, varrella on J.W. Suomisen 1898 perustama nahkurinverstas, josta vuosien varrella on kasvanut yksi maamme merkittävimmistä nahkatehtaista. Tehdasrakennusten lisäksi punatiiliseen kokonaisuuteen kuuluu J.W. Suomisen rakennuttama ja arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnittelema kartanomainen asuinrakennus puistoineen. Tehdasaluetta on laajennettu 1900-luvun alkupuolelta lähtien. Tattaranjoen varrella sijaitsevalla teollisuusalueella vanhimman tehdasrakennuksen ensimmäistä, 1908 valmistunutta osaa on laajennettu 1916, 1920 ja 1929. Kivimuurina tunnettu kolmikerroksinen entinen työväen asuntola on valmistunut 1920 ja puinen konttorirakennus 1913. Tehtailija Suomisen yksityiskodikseen tehtaan eteläpuolelle jokimaisemaan 1926-28 rakennuttama Koskilinna on klassistinen tiilirakennus, joka rakentuu muurimaisista pinnoista. Päärakennusosa on kolmikerroksinen, torniosa nelikerroksinen ja siipi kaksikerroksinen. Julkisivua hallitsee neljän pylvään kannattama sisäänkäyntiportiikki. Rakennukseen kuuluu lisäksi terasseja ja pergoloita. Rakennus on ulko- ja sisätiloiltaan säilynyt suurelta osin alkuperäisenä. Rakennus liittyy kiinteästi läheiseen tehdasalueeseen ja sen ympärillä levittäytyy laajahko puisto. Joen toisella puolella on tenniskenttä. J.W. Suomisen testamentin lahjoitusvaroilla on rakennettu läheinen Nakkilan kirkko (ks. erillinen Nakkilan kirkko ympäristöineen -kohde).
Juho Wiktor Suominen perusti nahkurinverstaan 1898 Nakkilan pitäjään Tattaranjoen ja Vähäjoen yhtymäkohtaan. Sijainti oli hyvä: Lähellä oli Porin kaupunki, Tampereen ja Porin välinen rautatie oli valmistunut 1895 ja nahanjalostuksen tarvittavaa vettä saatiin joesta. Alueen rakennukset omisti suutari Kalle Koskinen, jonka tyttären kanssa Juho Suominen avioitui. Varsinainen teollisuustoiminta alkoi 1908, jolloin rakennettiin ensimmäinen tehdasrakennus ja hankittiin höyrykone. Tehdasta laajennettiin, kun nahan kysyntä kasvoi mm. ensimmäisen maailmansodan takia. 1913 valmistui uusi asuinrakennus (konttori) ja 1916 uusi tehdasrakennus. 1920-luvulla tehdasta laajennettiin vielä kahdesti ja tuolloin rakennettiin myös Kivimuuri-niminen rapattu työväen asuinrakennus. Kivimuurin naapuriin rakennettiin 1929 Kansallis-Osake-Pankin Nakkilan konttorirakennus. Pankki oli toiminut aikaisemmin nahkatehtaan tiloissa. Myöhemmin rakennuksessa toimi tehtaanmyymälä. Rakennus purettiin 2000-luvun vaihteessa. Uuden Suomisen perheen asuinrakennuksen, Koskilinnan, suunnitteli arkkitehti Väinö Vähäkallio 1920-luvulla. Kartanomainen asuinrakennus oli ylellisesti sisustettu: koristemaalaukset valmisti Hongell & Forström, valaisimet Taito Oy, huonekalut Birger Hahl. Kenkäteollisuuden kannattavuuden heikkeneminen ja uusien kenkämateriaalien tulo vaikutti nahkatehtaiden kannattavuuteen 1960-luvulla. Uudeksi tuotantoalaksi J.W. Suomisen tehtaassa otettiin nonwoven tekstiilikuitukangas ja siitä valmistettavat tuotteet matot, huovat ja vanut. Yhtiön nimestä poistui nahkatehdas-sana. Uudet teollisuustilat valmistuivat vanhan tehtaan pohjoispuolelle 1970-luvulla. Tiloissa toimii 2000-luvun alussa Suominen Yhtymä Oyj:n kuitukangastehdas.
J.W. Suomisen nahkatehdas ja Koskilinna
"Säde alkoi rakastaa kesää heti kun koulu oli ohi ja oman vuokrayksiön ikkunasta näki palasen Porthaninkatua. Asunto oli pieni ja kallis, mutta se sijaitsi kaukana Mirkasta ja hyypiöstä, eikä Säde äitiäkään silloin kaivannut." (s. 133-134)
Ateljeebaari
Viides linja
Ilaskivet asuivat Pohjois-Haagassa, Adolf Lindforsintie 3:ssa.
Salpalinja (Purasjoki)
Limingantie
Huopalahti
Oulun SOK:n konttori- ja varastorakennus
Muksut
'Kotimatkalla Riina hengittää Helsinkiä huuruiseksi, tahraa teräviä viivoja sumuisiksi. Koulu pysyy täällä vaikka Riina lähtee: koulu täynnä rappusia ja suljettuja ovia, täynnä oppilaita, luokkien sisällä sydämet läpättävät keskenään eri tahtia ja luokasta luokkaan täydet sydänparvet, lintuparvet, lepattavat omaa rytmiään.' (s. 15)
Riina ja Juulia käyvät ilmaisutaidon lukiota.
Rouva Blomqvistin kertoman mukaan Lenin oli hiljainen ja vaatimaton, kohtelias ja ystävällinen. Ruokatilanteen ollessa vaikea oli usein täytynyt syödä etupäässä kalaa, jota Kauppatorilta olikin riittävästi saatavissa, mutta esimerkiksi voi oli tiukalla. Vain kerran oli Lenin pyytänyt voita korpulleen teetä juotaessa. Sekin johtui aivan erikoisesta tapauksesta. Nadesda Krupskaja oli saapunut odottamatta vieraaksi Töölönkadun asuntoon. Voi ja korput olivat silloin kuitenkin jääneet syömättä pariskunnan keskustellessa hyvin vilkkaasti ja sen jälkeen lähtiessä yllättävästi ulos. Leninin osoittama ilo vaimonsa tulon johdosta oli ollut liikuttava.
Syksyllä 1917 Lenin asui lopuksi Artur ja Emilia Blomqvistin luona Töölönkadulla.
Mitä tarkoittaa Aleksanterinkadun lähistöllä olevien kortteleiden seinissä olevat kirahvin, norsun ym. kuvat? Vuonna 1812 uudelleenrakentamiskomitea sääti, että joka kadun kulmaan oli naulattava valkoinen metallilevy, jossa oli kadun ja korttelin nimi. Nimet valittiin eläin- ja kasvikunnasta, ja nimenantajana oli useimmiten Helsingin kaupungin kaupunkimittausosasto. Korttelinnimet käsittivät silloiset viisi järjestettyä kaupunginosaa: Kruunuhaka, Kluuvi, Kaartinkaupunki, Kamppi ja Punavuori. Myöhemmin ristittiin Ullanlinnan, Katajanokan ja Kaivopuiston korttelit. Vuosisadan loppupuolella korttelinnimet alkoivat jäädä pois käytöstä, ja kun Töölön ja Eiran asemakaavat 1900-luvun alussa vahvistettiin, tyydyttiin pelkkään numerointiin. Korttelien nimeäminen on lainattu Tukholman Vanhastakaupungista, missä kortteleiden nimet edelleen tunnetaan hyvin. Lähde: Ollila Kaija: Puhvelista Punatulkkuun. Helsingin vanhoja kortteleita. Sanoma 1981
Östersundomin kartano, kappeli ja Björkuddenin huvila (Östersundom)
Vienon runot ovat syntyneet useiden vuosien aikana, kypsyneet hitaalla liekillä. Vieno tarkastelee runoissaan ihmisen elämän suuria ja pieniä hetkiä, outouksia ja arkea, luonnon ihmeitä ja rujoutta. Stockan kulmalta on yllättävän lyhyt matka hotelli Himalajalle tai Tammisaaren kuolevien yliopistoon. WSOY
Sörnäisten Kansankoti
Rintakuva on Viktor Janssonin veistos Stigellin haudalla Hietaniemessä.
Piikkiön kirkko kuuluu harvojen 1700-luvulla rakennettujen kivikirkkojen joukkoon ja on sisustukseltaan kauniisti säilynyt. Samalla vuosisadalla rakennettuun Piikkiön pappilaan kuuluu kirkkoherra Pietari Kalmin perustama puutarha, joka kuvastaa 1700-luvun hyödyn ajan kiinnostusta puutarhanhoitoon ja viljelyksen kehittämiseen. Korkean kallion kupeessa oleva kirkko on muurattu harmaakivestä 1700-luvun puolessa välissä. Kirkon itäpää on kolmitaitteinen ja pohjoissivulla on sakaristo ja eteläseinustalla perinteisen asehuoneen paikalla eteishuone. Länsipäädyssä on pieni kattoratsastaja. Kirkkosalia kattaa laudoista tehty tynnyriholvi ja seinät ovat sileäksi rapatut ja vaaleaksi maalatut. Pylväin varustetun alttarilaitteen taustalla on kookas draperiasommitelma. Kirkon kiinteä sisustus on pääosiltaan 1700-luvulta ja säilynyt poikkeuksellisen hyvin. Mm. eteläseinustalla on harvinainen, pitkä ja kapea sivulehteri, jonne käynti on eteishuoneen puolelta. Penkit ovat ovelliset. Kirkon pohjoispuoleisella kalliolla sijaitseva kellotapuli on rakennettu 1810. Se on pääpiirteissään rakennettu Tukholman yli-intendentinvirastossa laaditun ehdotuksen mukaan. Useaan otteeseen laajennetussa kirkkotarhassa on Pussilan kartanon omistajan 1819 tiilestä rakennuttama, keltaiseksi kalkittu hautakappeli. Eteläseinustan vieressä sijainneesta kauppias Jakob Bremerin rakennuttamasta ja Turun kaupunginarkkitehti C.Fr. Schröderin suunnittelemasta hautakappelista on säilynyt vain sen lattiassa olleet hautalaatat. Piikkiön 1700-luvun loppupuolella rakennettu kirkkoherranpappila sijaitsee kirkon pohjoispuolella. Pappilaan liittyy Pietari Kalmin 1750-luvulla perustama puutarha.
Piikkiön kirkko valmistui perimätiedon mukaan osittain Kuusiston piispanlinnan raunioista noudetuista kivistä. Rakennusmestari Samuel Elmgrenin suunnittelema kirkko valmistui 1752-1755. Samalla paikalla sijaitsi kirkko jo keskiajalla, ja nykyisen kivikirkon valmistumisen jälkeen edeltänyt puukirkko purettiin. Suuri sisäkorjaus kirkossa tehtiin 1908 arkkitehti Alex Nyströmin johdolla, jolloin mm. sisäholvi paneloitiin ponttilaudalla ja keskikäytävälle tehtiin mustavalkoinen klinkkeritiililattia. Kirkon vesikatto uusittiin 1949 sementtitiiliseksi. Alttarilaitteen ja saarnastuolin alkuperäinen väritys otettiin esille samoin kuin vanha holvilaudoitus arkkitehti Heikki Havaksen suunnittelemassa restauroinnissa 1964. Pappilaan, joka sijaitsi kirkon pohjoispuolella luultavasti jo keskiajalla, rakennettiin uusi päärakennus 1779. Rakennusta korjattiin 1868 ja 1918. Suomen puutarhanhoidon uranuurtaja, tiedemies ja pappi Pietari Kalm perusti pappilan puutarhan kirkkoherrakaudellaan 1750-luvulla.
Piikkiön kirkko ja pappila
Virolahden graniittilouhokset (Tuuholm)
Kirjassa on luku "Presidentinlinnassa julkisivun takana".
Vallila
"Vasta Ritarihuoneen kohdalla havahduin ja kosketin varoen kädelläni raskaita rautaketjuja. Kuinka kauan siitä olikaan, kun olin yrittänyt keinua niiden varassa? Ja turhaan: raskaat ketjut eivät olleet liikahtaneetkaan paikaltaan. Olin lasketellut potkulaudalla alas asfalttimäkeä ja pysähtynyt Ritarihuoneen puistoon." (s. 55-56)
"Muistaako kukaan, muistaako kukaan sitä veristä miestä silloin Marjaniemessä."
Poliisi Hannelen (Matleena Kuusniemi) ja hänen opettajamiehensä Antin (Petteri Summanen) koti.
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Montta)
Minä vuonna Rautatientori kivettiin? Vielä Helsingin rautatieaseman valmistumisen aikoihin vuonna 1861 alue oli varsin vetistä. 1873 laaditussa asemakaavassa kortteli kaavoitettiin suureksi toriksi. Maaperää ryhdyttiin kuivattamaan ja vahvistamaan paalutuksin. Vuonna 1875 tori oli jo nykyisissä mitoissaan ja siellä kaupattiin mm. halkoja ja seurattiin teltoissa vierailevia sirkusesityksiä. Ensimmäinen kivipäällyste Rautatientorille saatiin 1885. Valokuvista päätellen se oli pienehköistä kivistä tehty mukulakiveys. Viimeiset myyntikojut katosivat linja-autojen tieltä 1928 ja vuonna 1930 torin kiveys uudistettiin. Lähteet: Ollila, Kaija & Toppari, Kirsti: Puhvelista Punatulkkuun: Helsingin vanhoja kortteleita (Helsingin Sanomat, 1981) Neljä fasadia torille. Toim. Veikko Pakkanen (Valtion taidemuseo, 2000)
Ulkokrunnin merenkulkuun liittyvä rakennuskanta ovat hyvä esimerkki eristyneissä oloissa toimineesta merenkulun virkamiesyhdykunnasta. Hyvin säilynyt ja monipuolinen rakennuskanta sijaitsee ympäristössä, jossa ei ole tapahtunut mainittavia muutoksia luotsiaseman lakkauttamisen jälkeen. Ulkokrunnin ja Ykspihlaja 1874 valmistuneet tunnusmajakat liittyvät Pohjanlahden purjehduskelpoisuuden parannustöihin 1870-luvulla. Molemmat merimerkit on suunnitellut Oulun lääninarkkitehti F.W. Lüchou. TUlkokrunnin tunnusmajakalla ei ole säilyneitä vastineita, mutta sen esikuvana on käytetty Hailuodon Hiidenniemen tunnusmajakkaa. Ulkokrunnin tunnusmajakka on selkeäpiirteinen ja pelkistetty merimerkki. Muodoltaan ja sijainniltaan se on tyypillinen 1800-luvun tunnusmajakka. Rakennus on hallitseva maisemaelementti. Ulkokrunnin metsäinen saari sijaitsee Oulun ja Kemin välisen väylän varrella. Vaarallisten matalikkojen ympäröimä saari on noin 20 kilometrin päässä mantereelta. Sen eteläkärjessä on pieni kalastajakylä ja pohjoiskärjessä tunnusmajakka ja luotsiasema ulkorakennuksineen. Saaren länsirannalla on jatulintarhoja ja kivikummeli. Vuonna 1874 rakennettu Ulkokrunnin tunnusmajakka on 29,6 metriä korkea, teräväpiirteinen puutorni. Sen runko-osan seinät on maalattu punaisiksi ja suippo vesikatto mustaksi. Vesikaton alla on luotsien käyttämä tähystystila ja tornin pohjalla on hirsikehikon varaan nostettu, luonnon kivistä koottu tuuliankkuri. Saaren luotsiasema on rakennettu 1872. Sen ulkoasu periytyy 1930-luvulta. Valkoiseksi maalatussa rakennuksessa on kaksi kerrosta ja muutaman metrin korkuinen tähystystorni. Luotsiaseman ulkorakennuksia ovat vaja, käymälä ja maakellari. Luotsiasemasta noin 300 metriä länteen sijaitsee 1936 valmistunut, korkealle rautaristikkojalustalle sijoitettu loisto.
Olhavan lasiruukin patruuna rakennutti Ulkokrunnille merimerkin jo 1700-luvun lopulla. Merkin ylläpidosta lasiruukki sai oikeuden kantaa majakkamaksua. Vuosien 1830-1851 aikana suoritettiin laaja venäläis-skandinaavinen astemittaus, jonka yksi havainnointipiste rakennettiin Ulkokrunnille. Vuonna 1841 rakennettua havainnointitornia ruvettiin käyttämään myös navigoinnin kiintopisteenä. Rakennelma lunastettiin 1849 luotsilaitokselle, joka pystytti sen paikalle tunnusmajakan 1874. Ulkokrunnin luotsit käyttivät tunnusmajakkaa tähystykseen ja laivoille suunnattuun merkinantoon. Ruotsin puolella nuotan vedossa käyneet kalastajat käyttivät pookia myös tilapäisenä hevostallina. Ulkokrunnin luotsipaikka perustettiin 1872. Sitä ennen luotsaamista olivat hoitaneet saarella asuneet kalastajat. Uuden aseman henkilökuntaan kuului luotsivanhin, 4-5 luotsia ja kaksi luotsioppilasta. Asema oli miehitettynä toukokuun lopusta lokakuun alkuun. Luotsiasema lakkautettiin jo 1934. Nykyisin luotseille kuuluneet rakennukset ovat Oulun yliopiston käytössä.
Ulkokrunnin majakka- ja luotsiyhdyskunta
Vanha kelkkamäki 9
Salpalinja (Ruohosaari)
Sagalund on yksi maamme vanhimmista kotiseutumuseoista, joka esittelee Suomen ruotsinkielisen rannikkoseudun talonpoikaista rakennusperinnettä ja asumiskulttuuria. Sagalundin kotiseutumuseon alueella on yli kaksikymmentä erilaista saariston ja rannikon vanhaa rakennusta. Ulkomuseon rakennukset on ryhmitelty Sagalundgårdenin, entisen Vrethallan emäntäkoulun, Vretan kansakoulun ja nuorisoseurantalon ympäristöön. Museo sijaitsee Kemiön taajaman länsiosassa, joka muodostuu Kemiön kirkonkylästä sekä Engelsbyn ja Vretan kylistä. Museoalueella on mm. Tjudan pedagogiorakennus 1700-luvun lopulta, Brinkkullan torppa 1700-luvun puolivälistä, Linnarnäsin talonpoikaistalo, tuulimylly, Engelsbyn vanha käräjätalo, Vretan vanha kansakoulu, Villa Sagalund sekä joukko maanviljelykseen liittyneitä talousrakennuksia. Ulkomuseossa on Carl von Linnén esimerkkiä noudattava puutarha 1880-luvulta.
1800-luvun lopun sivistyneistön uusiin aatteisiin kuului kiinnostus omaan kulttuuriperintöön ja sen vaalimiseen. Tukholman Skansen (1891) maailman ensimmäinen ulkoilmamuseo. Suomeen perustettiin Seurasaaren ulkomuseo 1909 ja laajemmin vasta itsenäistymisen jälkeen. Opettaja Nils Oskar Jansson perusti Vretan kansakoulun yhteyteen puutarhan 1886 ja Sagalundin kotiseutumuseon 1900. Jansson oli perustamassa myös Kemiön nuorisoseuraa, jonka Wrethalla -niminen rakennus nousi koulun viereen 1890-luvulla. Opettajantyön ohella Johansson keräsi ja dokumentoi oman kotisaarensa menneisyyttä. Museopuistoon siirrettiin ensimmäiset rakennukset 1900-luvun alkupuolella. Sagalundin huvila rakennettiin 1911 museopuistoon Nils Oskar Janssonin ja hänen työtoverinsa Adèle Wemanin eläkeläisasunnoksi.
Sagalundin kotiseutumuseo
Särkänlinna
Katarina Eskolan (o.s. Haavio) koti vuosina 1940-54.
Kontula
Karvonen, Reijo
Helsinki - Dakar (Taakse tuhansien kilometrien-)
Sannanrannan huvila-alue on varhainen ja laaja esimerkki Pohjanmaan rannikkokaupunkien liepeille 1800-luvun loppupuolella syntyneistä kesänviettopaikoista. Kokkolalaisten huvila-alueen rakenne ja rakennuskanta kuvastavat rakentamisaikansa kesänviettokulttuuria. Sannanrannan huvila-alue on syntynyt 1860-luvulta alkaen luoteeseen Kokkolan kaupungista Vanhansataman lahden länsirannalle mäntyvaltaiselle hiekkakankaalle. Huvila-alueella on nykyään noin 60 huvilaa. Suurimmat huvilat ovat rannalla, pienempien huviloiden rivistö on metsän puolella, rannan suuntaisen tien toisella puolella. Suurimmat huviloista ovat kaksikerroksisia, runsain leikkauksin ja listoin koristeltuja. Kesäasuntoihin, joista osa on rakennettu useassa vaiheessa, kuuluu veranta. Osa pienemmistä huviloista on vaatimattomia mökkejä. Huviloiden pihapiireissä on erilaisia piharakennuksia. Palvelusväen mökit ovat tien varressa. Sannanrannan huvila-alueen pohjoisosassa on Villa Elba, entinen maatalo, joka on siirretty nykyiselle paikalleen maannousun myötä mantereeseen yhtyneelle saarelle 1890-luvulla ja korotettu kaksikerroksiseksi 1930-luvulla. Villa Elban alue toimii leirikeskuksena. Sannanrannassa ainoastaan Elbassa on säilynyt alueelle aiemmin tyypillinen pitkä laituri, jonka päässä on ns. laiturisauna. Maannousun vuoksi aiemmin rantaviivan läheisyydessä sijainneet huvilat Vanhansatamanlahden pohjukassa ovat jääneet loitommas rantaviivasta. Sannanrannan edustalla on ollut Kokkolan vanha satama ja yksi huviloista on entinen tullihuone.
Kokkolan varakkaiden porvareiden ja virkamiesten kesähuvila-asutusta alkoi syntyä kaupungin liepeille 1800-luvun puolivälissä. Vanhin huvila-asutus keskittyi Sannanrannalle 1860-luvulla, joka oli tuolloin pääasiassa avointa, hiekkapintaista ja metsätöntä merenrantaa. Ensimmäisen, kolme huonetta käsittävän kesäasunnon alueelle rakennutti raatimies Otto Nyström 1865. Huvila-alue oli lähes täyteen rakennettu 1870-luvulla. Myöhemmin tontteja annettiin vuokralle myös alueen läpi kulkevan tien länsipuolelta ja huviloiden lukumäärä nousi noin 50:een.
Sannanrannan huvila-alue
Luoston matkailukeskus
Petersen, Jörgen
Familje Byggnads Ab - Asunto Oy Huvilakatu 17
Lehtikioski
Taalintehtaan tiivis ja monipuolinen historiallinen teollisuusalue on rakentunut yli kolmensadan vuoden aikana vaatimattomasta masuunista laajaksi rautateollisuusyhdyskunnaksi. Taalintehdas kuuluu 1600-luvun suurvalta-ajan varhaisiin rautaruukkeihin ja se on liittynyt Länsi-Uudenmaan teollisuushistoriallisesti merkittävän ruukkiketjuun. Eriaikaisten teollisuus-, tuotanto- ja varastorakennusten lisäksi Taalintehtaalla on joukko työväenasuinrakennuksia ja -asuinalueita 1700-luvulta nykypäiviin sekä muita yhdyskunnan julkisia rakennuksia. Teollisuuden kasvusta huolimatta vanha ruukinmiljöö slagitiilisine rakennuksineen muodostaa edelleen alueen hyvin säilyneen historiallisen ja taajamakuvallisen ytimen. Taalintehtaan poikkeuksellisen pitkästä historiallisesta jatkuvuudesta kertoo se, että se on vanhoista ruukeistamme viimeinen, jossa toimii edelleen rautatehdas. Taalintehtaan ruukki Kemiön saaren etelärannalla on perustettu kuljetusyhteyksien kannalta erinomaiselle paikalle. Teollisuusrakennukset muodostavat kaksi erillistä ryhmää. Vanha ruukinpaikka on Pienestä Masuunilammesta mereen laskevan puron varrella. Vanhan, kivestä rakennetun, mutta osittain uusitun ja vahvistetun kivipadon alapuolella on harmaakivestä ja tiilestä rakennetun masuunin raunio ja sen ympärillä raastuvan, pasutusuunin ja hiilihuoneen perustuksia. Etelään masuunista on slagitiilestä ja punatiilestä rakennettu valimo sekä tiilinen konepaja sekä ruuvi- ja mutteritehdas. Uudempi tehdasalue, jonka vanhimmat osat ovat 1920-luvulta ja jota on rakennettu etenkin 1930-luvulla ja 1970-luvulla, on perustettu Skeppsholmenin saarelle. Skeppsholmen on liitetty penkereellä mantereeseen. Työntekijöiden ja virkailijoiden asuinrakennukset muodostavat poikkeuksellisen hyvin säilyneen, historiallisesti kerrostuneen kokonaisuuden 1700-luvulta nykypäiviin. Vanhimmat Taalintehtaan hirsiset 1700-luvun työväenasunnot sijaitsevat ns. Norrbackenin etelärinteellä. Kaksikerroksinen työväenkasarmi on 1830-luvulta ja kaksi osittain slagitiilestä muurattua kasarmia 1800-luvun lopulta. Omaa erikoista rakennustyyppiään ovat Taalintehtaan kaksikerroksiset luhtikäytävätalot 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta. 1930-luvulla Taalintehtaalla on rakennettu runsaasti työväenasuinrakennuksia. 1900-luvun alkupuolen työväen asuinrakentamista edustaa Nedre Sabbelsin yhtenäinen asuinrakennusten ketju. Merenrannassa on kaksitoista slagitiilestä 1880-luvulla rakennettua hiiliuunia ja vanhassa laivarannassa empiretyyliset talli, viljamakasiini ja varastorakennus. Myös 1921 alunperin metodistikirkoksi rakennettu Taalintehtaan kirkko ja koulurakennus ovat slagitiilestä. Ruukinkartanoita Taalintehtaalla on kaksi. Vanhempi vuodelta 1762 sijaitsee puistoineen rantaan viettävässä rinteessä. Toista, 1874 valmistunutta kartanoa on uusittu 1936. Konttorirakennus, jossa on ollut virkailijoiden asuntoja, periytyy ilmeisesti 1700-luvulta tai 1800-luvun alusta. Empiretyylinen virkailijarakennus on 1800-luvun puolivälistä.
Taalintehtaan masuunin privilegio myönnettiin 1686. Ruukin sijoitukseen vaikuttivat suojainen satama, hyvät yhteydet Ruotsiin ja laajat metsävarat. Paikalle rakennettiin aluksi vain masuuni ja taonta suoritettiin Kosken ruukissa Perniössä. Kun tukholmalainen tukkukauppias Mikael Hising osti Taalintehtaan 1724 se tuli osaksi ruukkiketjua, johon kuuluivat Billnäsin, Fagervikin ja Skogbyn ruukit. Ruukkien päämalmi tuli Utöstä, ja niiden tuotteet myytiin Ruotsiin. Taalintehtaan omistajaksi tuli 1834 Carl August Ramsay ja hänen jälkeensä Wolter Ramsay, joka 1860 sai luvan putlaus- ja valssilaitoksen perustamiseen. Itsenäiseksi yhtiöksi Taalintehdas oli muodostettu 1856. Sveitsiläisen Jakob Stüntzin omistuskaudella Taalintehtaalle rakennettiin teräksen valua varten Suomen ensimmäinen martin-laitos. Osakeyhtiö Taalintehtaasta tuli 1885, jonka jälkeen tehdasta laajennettiin merkittävästi ja siitä tuli Suomen suurin raudanvalmistuslaitos. Masuuni uusittiin 1890-luvulla. Masuunien ohella Taalintehtaalla toimi valssilaitos, valimo, kettinkitehdas, naulatehdas ja höyrysaha. Uusi tehdas rakennettiin Skeppsholmenin saarelle, josta kehittyi vähitellen Taalintehtaan edelleen toimiva teollisuuskeskus. Taalintehdas muodosti itsenäisen yhteisön entisen Dragsfjärdin kunnan sisällä. Taalintehtaalle toivottii pitkään omaa kirkkoa. Tehdas rakennutti 1897 kaksi kirkkovenettä, joilla väkeä kuljetettiin Dragsfjärdin kirkolle. Rautatehdas osti 1934 metodistiseurakunnan 1921-1922 rakentaman kirkon ja luovutti sen seurakunnalle ehdolla, että tämä huolehtisi papin palkkaamisesta. Tehdas omisti yhdyskunnan maapohjan, huolehti kaavoituksesta ja rakentamisesta. Toisen maailmansodan jälkeen tehtaan vaikutus yhdyskunnan rakentamiseen alkoi heiketä. 1970-luvulla kunnan keskus siirtyi Taalintehtaalle ja kunnasta tuli keskeinen kaavoittaja ja rakentaja. Uusi virastotalo valmistui 1975. Dragsfjärd liittyi uuteen Kemiönsaaren suurkuntaan kuntaliitoksella 2009.
Taalintehtaan historiallinen teollisuusalue
Ensikoti - taistelu häpeää vastaan (1948)
Yksin odottavien äitien avuksi perustettiin vuonna 1945 Naisten suojakotien liitto. Nimi muutettiin myöhemmin Ensi- ja turvakotien liitoksi. Liiton tarkoituksena oli auttaa "ahdinkoon ajautuneita" naisia. Ensimmäinen ensikoti perustettiin Helsinkiin. Hankkeen takana oli talousneuvos Miina Sillanpää. 2000-luvulla ensikoti oli jo seitsemällä paikkakunnalla.
Päivää ennen omaa 11-vuotispäivääni, lokakuussa, isä pani mut kiipeämään Vaasiksella kuusikerroksisen talon katolle tikkaita pitkin, vaikka ullakon luukku oli olemassa. ... Isä: Kun mä kävin sun äitis kanssa katolla tammikuussa (vuonna 78 eKr), tässä talossa oli vielä kymmeniä nuohottavia kakluuneja, helloja ja hormeja. Asell ei pitänyt heilojen tuomisesta katolle, mutta katot oli ainoita paikkoja, joissa sai olla hetken rauhassa. Kämpät ja kadut, verstaat ja porttikongit ja puistonpenkit tungeksi uteliasta väkeä, katoilla on aina tilaa, rauha keskellä ruuhkaa. Kaupunki kaupungin yllä.
Röörin isä vei tyttärensä paikkaan, jossa tämä oli saanut alkunsa.
Hakaniemssä useaan kertaan sattuu taskuun lompakko vajaa.
"Hän nyt kuitenkin oli ainoa kirjallinen tuttavani. Ja vaikutuksen se mies osasi tehdä. Pikkuäijä - vuokraisäntäni - ei saanut koko iltana tajuntaansa kun tuonnäköinen mies tulee ovelle ja kysyy minua kuin Mannerheim, tulee sisään, kättelee, tiedustelee vointia, kysyy: miten on terveyden laita, vakavana kuin Buster Keaton, ja kun vastaan että eipähän tässä hurraamista, hänen naamansa venähtää kuin oma äiti olisi potkaissut tyhjää." (s.36)
Ristonen asuu alivuokralla Kruununhaassa, jonne Sutinenkin välillä ilmaantuu vierailulle.
Heikel, Axel O.
Tommila, Jorma
Muistaakseni 1950-luvulla puhuttiin Helsingin raitiovaunuliikenteessä "rengaslinjasta". Muistanko oikein? Itselläni on muistikuva, että kyse oli linjoista 3B ja 3T. Linjojen 3B ja 3T reittiä on ainakin matkustajien keskuudessa nimitetty rengaslinjaksi, vaikka se on lähinnä kahdeksikko. Tämä muistikuva on 1980-luvun alkupuolelta. Helsingin kaupungin liikennelaitoksen julkaisema kirja Hevosomnibusseista metroon kertoo, että 1950-luvulla rengaslinja oli numero 7. Linja avattiin vuonna 1951. Linjalla kokeiltiin keskeytymätöntä ajoa, mikä tarkoitti, että henkilökunta sai lepohetkensä silloin, kun se siirtyi tietyn kierrosmäärän jälkeen vaunusta toiseen. Koska myöhästymistä tasoittavat tauot puuttuivat, seitsikko joutui kuromaan aikataulua kiinni ajamalla oikoreittejä. Matkustajat olivat tyytymättömiä moiseen, ja jokaisen vuoron kiertoaikaan päätettiin lisätä kolmen minuutin tauko Harjutorilla. Rengaslinjan reitti kulki Helsinginkatua Messuhallille, sieltä Töölön kautta Lasipalatsin tykö ja edelleen Kaisaniemeen, Hakaniemeen ja Hämeentielle. Lähde: Herranen, Timo: Hevosomnibusseista metroon : vuosisata Helsingin joukkoliikennettä (Helsingin kaupungin liikennelaitos 1988)
Puistolan ala-aste
Castrén, Matti J.
Kokemäenkartanon historiallisessa maisemassa on poikkeuksellista ajallista syvyyttä. Alue on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla, ja keskiajalla siellä on sijainnut Satakunnan hallinnollinen keskus, johon ovat kuuluneet sekä Kokemäenkartano että Kokemäenjoen Isoluodon ja Forsbyn Linnaluodon saarissa sijainneet linnat. Kartanoalueella, jonka rakennuskanta on uusiutunut, sijaitsee edeltäjiään pienimuotoisempi päärakennus 1880-luvulta. Kartanolle johtaa pitkä puukujanne halki peltoaukean. Puolustusvarustuksista ei ole juurikaan säilynyt näkyviä rakenteita. Pohjoisrannalla Villiö-Orjapaaden alue muodostaa laajan peltomaiseman, jonka laidalla kohoaa pitkänomainen Orjapaaden kalliomuodostelma. Kallion laidassa, pitkän peltoja halkovan puukujanteen päässä, sijaitsevat Simulan ja Väylän maatilat kookkaine rakennuksineen. Kallion kuvetta seuraavan kylätien varrella ja kallion rinteessä on tiheänä nauhana entisiä maattoman väen mökkejä ja mäkitupa-asutusta. Orjapaadenkalliot on asuttu jo esihistoriallisella ajalla, mistä on kalliolla muistona uhrilähde sekä pronssikautinen hautaröykkiö. Simulan päärakennuksen runko on 1830-luvulta, ikkunat ja lasiveranta 1800-luvun loppupuolelta. Pihapiirin keskeiset talousrakennukset ovat 1800-luvulta. Tilalle johtaa maantieltä koivukuja.
Esihistoriallisen ja historiallisen ajan asutus levisi Satakunnassa Kokemäenjokilaaksoa pitkin. Viimeistään 1300-luvun alkupuolella muodostetun Satakunnan läänin hallinnollisena keskuksena toimi vuoteen 1367 saakka Kokemäen Forsbyn Linnaluodolla sijainnut linna. Sen seuraajana oli viimeistään 1370-luvun alusta lähtien Kokemäenkartano. Kokemäenkartanon kohdalla joessa oleva Isoluoto on ilmeisesti 1395 mainittu Åborg-niminen linna. Forsbyn keskiaikainen linnan paikka on ollut Kokemäenjoen keskellä olevalla saarella. Linnaluodon laella on ollut pohjakaavaltaan suorakulmainen, noin 40 x 40 metriä laaja linna. Linnaluoto on lounais-, luoteis- ja kaakkoispuolelta varsin jyrkkäreunainen ja ainoastaan koillisessa joen pääuoman puolella on ollut matalamman sivun suojaksi rakennettu vallihauta. Kaivannosta nostettu maa on koottu linnanpihan laidalle. Hjalmar Appelgren-Kivalon Linnaluodolla 1886 suorittamien pienimuotoisten kaivausten lisäksi linnan jäänteitä on tutkittu 1970-luvun lopulla. Talteen otetut löydöt ovat linnan kronologian määrittämisen kannalta ongelmallisia. Ainoastaan keramiikka voidaan ajoittaa jonkinlaisella tarkkuudella. Viiden palan joukossa on kuitenkin rautakautistyyppistä keramiikkaa, ajanjaksoon 1250–1350 sijoittuvaa punasavikeramiikkaa ja aikaisintaan 1300-luvulta peräisin olevaa kivisavikeramiikkaa. Kokemäenkartano oli läänitettynä suurmiehille, mm. Turun piispoille, ja myöhemmin se oli kuninkaankartanona ja ratsutilana. Kokemäenkartanon rannan pienellä kallioluodolla oli vankihuoneena pidetty kivitorni eli kistu, jonka rauniot purettiin 1834. Keskiaikainen huovintie kulki Turun seudulta Kokemäen kautta Kokemäenjoen suulle. Kokemäenkartanon lähellä oli myös Teljän merkittävä varhaiskeskiaikainen kauppapaikka ja useita kyliä. Maankohoamisen seurauksena Kokemäenjoen purjehduskelpoisuus heikkeni ja taloudellinen painopiste siirtyi lähemmäksi Kokemäenjoen suuta. Kokemäenkartanon linnalääni jaettiin 1545 Ylä-Satakunnan ja Ala-Satakunnan voutikuntiin. Simulan tila sijaitsi alkuaan aivan Kokemäenjoen varrella, mutta siirrettiin Orjapaaden kallioiden kupeeseen 1800-luvun alkuvuosina.
Kokemäenkartanon historiallinen maisema
"Soitan aamulla Kurjenlennosta/ kun putki/ ja psykoosi alkaa:/ en syytä sinua mistään,/ mutta ei tämä/ helppoa ole." (s. 115)
Rehbinderintie 1-3
Engelinaukio 8
Järvelä-Hynynen, Raija
"Keskustasta pohjoiseen Pitkänsillan takana sijaitseva Kallio oli aikoinaan kaavoitetunkaupungin "ylimääräistä" aluetta, jossa oli paljon työläisten asumuksia ja hyväntekeväisyyslaitoksia." (s.122)
- Työläisten asuntoja, monumentaalisia julkisia rakennuksia.
Tobias, Charles
Mörne, Arvid
Olemme muuttaneet kesämökillemme Laajasaloon, joka vielä toistaiseksi on jokseenkin puhdasta maaseutua. Kuinka kaipaankaan maata ja multaa ja korpien synkkyyttä! Ja kuitenkin - minun kaipuuni on kovin lapsellista! Voisinko muka koskaan unohtaa märän asfaltin huumaavan tuoksun? (8.6.1955)
Saarikosken perheellä oli kesämökki Laajasalossa.
Sotatarviketeollisuuden alueet (Vihtavuori)
Liisa Byckling: Helsingin venäläisen Aleksanterin teatterin rakennusvaiheet
Aleksanterinkatu 46
Kallion kirjasto ja kaupunginarkkitehti Karl Hård af Segerstad
Kokkolan ruutukaava-alueen puutalokorttelit (Suntinsuun venevajat)
Malinen, Ossi
Pohjoismainen antikvaarinen kirjakauppa
Nyberg, G.W.
Venäjältä Suomeen 1700-luvun lopulla muuttanut Sinebrychoffin sukuhaara on jättänyt merkittävät jäljet Suomen talous- ja kulttuurihistoriaan. Kruununtalonpoika Peter Ivanovits Sinebrjukovin poika Nikolai Sinebrychoff aloitti panimotoiminnan Helsingin Hietalahdessa 190 vuotta sitten. Hän rakennutti myöhemmin tontilleen komean päärakennuksen, joka toimii nykyään maan ainoana vanhaan ulkomaiseen taiteeseen erikoistuneena taidemuseona. Nikolai Sinebrychoffin kuoltua hänen veljenpoikansa Paul Sinebrychoff nuorempi jatkoi panimotoimintaa ja keräsi vaimonsa Fannin kanssa merkittävän kansainvälisen taidekokoelman, joka lahjoitettiin Suomen valtiolle vuonna 1921. Teos esittelee Sinebrychoffin suvun vaiheita Suomeen muutosta suvun hiipumiseen saakka, Pohjoismaiden vanhimman panimon historiaa sekä suvun omistuksessa olleiden rakennusten ja taidekokoelman vaiheita. Kirja kuvaa monipuolisesti Sinebrychoffien elämää aikansa poliittisessa ja kulttuuri-ilmapiirissä yli sadan vuoden ajalta. Teoksessa on runsas, osittain ennen julkaisematon kuvitus. (www.finlit.fi)
Alamaailman Vasarat
Hedman, Lars
Backlén, Marianne
Aloitin työt Korkeavuorenkadun Kasvisravintolan teehuoneella syyskuussa 1974. Asunnon sain nuorten asuntolasta Punavuoresta. Työskentelin puolitoista vuotta erilaisten ohraleipien, ruisvuokien, kauraleipien ja hunajakakkujen parissa. Päätehtäväni oli leipien myynti ja teen tarjoilu. Tässä työpaikassa saamani kokemuksen ansiosta minusta tuli vähitellen ravintolatyön ammattilainen. Toisin sanoen pääsy Kasvikseen suoraan vankilasta oli minulle onnenpotku.
Tuula vapautui vankilasta elokuussa 1974. Teemu Kassilan avustuksella löytyi työpaikka: "Kasvis on hieno paikka, tulet sinne töihin."
Kaivokatu 8
"Olen asunut melkein koko ikäni Mannerheimintiellä maailman toiseksi vanhimmassa aravatalossa. Vanhin on Simolan Roopen pyöräkorjaamosta kuulu naapuritalo. Kävin silti ensimmäistä kertaa kaljalla meilahtelaisessa ravintola Kuusihokissa vasta joskus 90-luvulla. ... Meilahtelainen Kuusi- eli Käpy- eli Risuhokki ei ole mikään vauhtipaikka. Aina silti jotain pientä sattuu. Yli sadan kotimaisen elokuvan tekoon osallistunut apulaisohjaaja tuli talvella taksilla Krunikasta Risuhokkiin yllään pelkät pikkuhousut ja rintaliivit. Mikä ettei? Nadja nimenomaan käskettiin paikalle sellaisena kuin oli." (s. 176-177)
Erottajankatu 9
Tornion seurakunnan pääkirkon, Alatornion kirkon paikka on Pohjoiskalotin varhaisimpia. Keskiaikaisesta harmaakivikirkosta laajennettu kirkko on yksi näyttävimpiä 1700-luvun lopun kivikirkkoja Suomessa. Kirkko ja pappilat hallitsevat maisemaa Tornionjokisuussa Pirkkiön saaren pohjoisosassa. Keltaiseksi kalkittu Alatornion kivikirkko on kaavaltaan tasavartinen ristikirkko. Ristikeskuksessa on kahdeksankulmaiselta keskiyön auringon näköalatasanteeksi tarkoitetulta altaanilta kohoava lanterniiniin päättyvä kellotorni. Selkeäpiirteistä kirkkosalia kattaa lautaholvi. Alttari on sijoitettu ristikeskukseen itäisen ja eteläisen ristivarren kulmaukseen. Saarnastuoli on sitä vastapäätä ja käynti sinne on suoraan itä- ja pohjoisristin välissä sijaitsevasta sakaristosta. Länsilehterillä olevat tukholmalaisen urkurakentamo Gren & Stråhlen tekemät 9-äänikertaiset urut vuodelta 1761 kuuluvat Suomen vanhimpiin. Urkuja on uudistettu vuonna 1899, jolloin osa äänikerroista uusittiin. Kirkkotarhassa on useita sotiin liittyviä muistomerkkejä. Vuoden 1918 kansalaissodan kuolevaa sotilasta esittävä sankaripatsas on vuodelta 1921. Viime sotien sankarihauta-alue on toteutettu arkkitehtien Yrjö Lindegrenin ja Aulis Blomstedtin suunnitelman mukaan. Sankaripatsas on vuodelta 1959 (Kauko Räike). Suomen sodassa 1808-1809 Alatornion alueella menehtynyttä noin 2 000 sotilasta on kunnioitettu vuonna 1962 pystytetyllä muistomerkillä. Kirkkotarhan etelälaitaan 1850-luvulla siirretty viljamakasiini on muutettu 1960-luvun alussa pitäjänmuseoksi. Parasniemessä kirkon pohjoispuolella on kirkkoherranpappila, johon kuuluu kaksi asuinrakennusta (1786 ja 1842). Pihapiirissä on pappilan maatalouteen liittyviä rakennuksia. 1976 rakennettu seurakuntakeskus on arkkitehtien Kaija ja Heikki Sirén suunnittelema. Lisäksi kirkkomaisemaan liittyy Tornionjoen suiston ylittävä Alatorniolta Haaparantaan johtava teräsristikkorakenteinen rautatiesilta, joka on rakennettu vuonna 1919 Suomen ja Ruotsin yhteishankkeena. Maailmanperintölistalla olevan Struven ketjun piste TORNEA (Tornio) on Alatornion kirkon huipussa, joka nousee noin 40 metrin korkeuteen merenpinnasta. Unescon maailmanperintökomitea on hyväksynyt 15.7.2005 Struven kolmiomittausketjun maailmanperintöluetteloon.
Alkuaan Luulajan kappeliksi 1300-luvulla perustettu Alatornion seurakunta itsenäistyi 1400-luvun lopulla ja kuului Ruotsin kirkollisen hallinnon alaisuuteen vuoteen 1809 asti. 1973 tapahtuneen kuntaliitoksen jälkeen Alatornion seurakunta siirtyi 1974 Tornion seurakuntakuntayhtymän osaksi. Alatornion kirkko rakennettiin myöhäiskeskiaikaista itäistä ristivartta lukuun ottamatta 1794-1797 pietarsaarelaisen kirkonrakentaja ja rakennusmestari Jacob Rijfin johdolla. Rijf oli valittu 1784 Länsipohjan viralliseksi lääninrakennusmestariksi. Kirkko on tekijälleen tyypillinen ristikirkko, jonka keskitornin jäsentely on saanut vaikutteita Tukholman Adolf Fredrikin kirkosta. Kirkossa tehtiin perusteellinen korjaus ja entisöinti Suomen Muinaismuistoyhdistyksen toimesta 1958-59. Kirkko kunnostettiin 1982 arkkitehti Matti Porkan johdolla. Kirkon pohjoispuolelle Parasniemen kärkeen rakennettiin kirkkoherranpappila 1786 ja pappilan uusi päärakennus 1842. Kirkolta pappilaan johtavan tien länsipuolelle valmistui arkkitehti Eino Tuompon suunnittelema kappalaisenpappila ja kanttorila 1965. Arkkitehtien Kaija ja Heikki Sirénin suunnittelema seurakuntatalo rakennettiin 1976.
Alatornion kirkko ympäristöineen
Jakokunnantie
Yliskylän tila
Vaja B34
Vaja rakennettiin vuonna 1876 ensimmäisen ja toisen linnoituspataljoonan varikoksi reservissä säilytettäviä varusteita varten. Insinöörihallinnon päällikkönä oli tuolloin ins.eversti Benard. Vajassa oli kaksi huonetta ja talon läpi ulottuva aula. Ulko-ovi oli sulkapaneloitu. Sekä ovessa että ikkunoissa oli profiloidut vuorilistat. Vaja on siirretty joskus myöhemmin nykyiselle paikalleen, koska alun perin se oli Hårlemanin portin ja vajan B 33 välissä. Vuonna 1910 vajassa säilytettiin linnoitustykistön taloustarvikkeita. Suomalaisena aikana vajaa käytettiin hevosten rehusuojana, josta syystä sitä kutsuttiin kauravarastoksi. Vaja peruskorjattiin vuonna 1967, mutta kunnostettiin uudelleen 1970-luvun lopulla arkkitehti Severi Blomstedtin suunnitelmien mukaan Suomenlinnan hoitokunnan ulkotyöntekijöille sosiaalitiloiksi ja taukotuvaksi, "kahvikämpäksi". (Seija Linnanmäki 1994) 1990-luvun lopulla vajaan kunnostettiin Viaporin käsityöläiset ry:n kesäkauppa. Ehrensvärd-seura ry:n museokauppa aloitti toimintansa vuonna 2005 vajan toisessa huoneessa. (Reetta Amper 2007) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 29 Vuonna 1929 rakennusnumero B II 39 Lähteet: MV SL VIK B 1136-1143. Kuva: MV SL VIK B 1137, 24.6.1876.
Sadeniemi, Yrjö
Leppälahden ja Kuivaniemen kylät ovat edustavia esimerkkejä savolaisesta hajakyläasutuksesta. Leppälahden agraarimaisema Maaningan ja Lapinlahden rajalla muodostuu Onkiveden länsirannalla sijaitsevasta Leppälahden kylästä ja Onkiveteen, kohti pohjoista työntyvästä harjumaisesta Kuivaniemestä. Selkeisiin pihapiireihin rakennetut talouskeskukset sijaitsevat harvakseltaan avoimessa peltomaisemassa, näkymäyhteyksien päässä toisistaan omilla kumpareillaan. Leppälahti ja Kuivaniemi kuuluvat samaan maisemakokonaisuuteen kuin Väisälänmäen kansallismaisema.
Pohjois-Savon erämaiden pysyvämpi asutus alkoi keskiajan lopulla. Maaningan Tavinsalmelle perustettiin hallinnon ja veronkannon tarpeisiin kuninkaankartano 1543, jonka ympärille muodostettiin 1547 oma Tavisalmen hallintopitäjä ja kirkkopitäjä 1549, jotka kattoivat lähes koko nykyisen Pohjois-Savon. Hallintopitäjään kuuluneessa Leppälahden kylässä oli 1560-luvulla yksi talo, joka sijaitsi Leppäsaaren länsipuolella lahteen laskevan laskuojan suulla.
Leppälahden ja Kuivaniemen kylät
Mikä on Helsingin Toukolan vanhin rakennus? Todennäköisesti se on Otto Waseniuksen 1830 rakentama huvila, Annalan "Kartano". Kansallisbiografia kertoo: Gustaf Otto Waseniuksen jälkimaine perustuu paljolti hänen nimeään kantaneeseen, Helsingin Esplanadilla vuoteen 1969 asti toimineeseen kirjakauppaan. Omana aikanaan hänet tunnettiin myös kustantajana, jonka julkaisema Helsingfors Tidning -lehti sai suuren suosion. Vanhemmilla päivillään hän luopui niin kirjakaupasta kuin kirjapainostakin, osti tupakka- sekä paperitehtaan ja keskittyi maanviljelyyn. Huvilasta löytyy oma teos: Helena Mattila: Annalan huvilan orangeria: rakennushistoria ja rakennustyyppi (2003) Seutu kuuluu 1550 perustettuun Vanhaan kaupunkiin. Arkeologisista kaivauksista seuraavassa: http://www.nba.fi/helsinginarkeologiaa/vk_kohteet.htm
Tampereen tuomiokirkko
Freesenkatu
Polhemin kasematti
(Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Polhemin harmaakiviset puolustusmuurit rakennettiin pääosin vuosina 1753-55, minkä jälkeen rakennustyöt keskeytyivät ja jatkuivat vasta 1763. Bastionin vanhimpaan rakennusvaiheeseen kuuluvat myös vasemman kyljen kaksi holvattua kasemattia, joista mainitaan 1766 inventaariossa, että ne ovat pihalle avoimia ja kummassakin on yksi tykkiaukko. Lisäksi mainitaan, että ne on peitetty väliaikaisella puukatolla ts. ampumatasanne on ollut edelleen keskeneräinen, vaikkakin rintavarustus tykkiaukkoineen on ollut valmis. Samassa inventaariossa mainitaan lisäksi, että bastionin vasemmassa olkakulmassa on kaksi keskeneräistä kasemattia. Viimeksimainitut kasematit esiintyvät piirustuksissa aina vuosisadan lopulle saakka, mutta nykyään niistä ei ole jälkeäkään havaittavissa bastionin julkisivuissa tai vieressä sijaitsevan kasematin tiilellä reveteeratussa sisäseinässä. Vuonna 1763 bastioni Polhemin vasemman siiven päälle alettiin rakentaa kaksikerroksista, tiilistä varuskuntapaviljonkia. Vasemman kyljen kaksi kasemattia viimeisteltiin vuosina 1767-73. Ne revetoitiin tiilellä, varustettiin uuneilla ja pihalle avoimet oviaukot suljettiin seinällä, joihin tehtiin sekä ovi että ikkuna. Uunien savupiiput rakennettiin sisäpihan ulkoseinään. Molemmat kasematit jaettiin väliseinällä kahteen osaan eikä kasemattien välillä ollut keskinäistä yhteyttä. Bastionipihalle kasemattien eteen rakennettiin hiekkakivinen vesikanava, joka tuli esiin kasemattien korjaustyön yhteydessä 1982. Vuosien 1767-73 rakennustöissä viimeisteltiin myös kyljen ampumataso maapeitteineen. Rakennustöitä jatkettiin ilmeisesti myös olkakulman kasemateissa, mutta tiedot näistä loppuvat kyseisen ajankohdan jälkeen. Vuonna 1804 muurattiin ampumatasanteen rintavarustuksen tykkiaukot umpeen. Venäläisen kauden alussa 1809 uusittiin kasemattien lattiat rakentamalla ne tiilestä kalanruotokuvioon. Samassa yhteydessä purettiin kasematteihin rakennetut väliseinät. Molempiin kasematteihin tehtiin suuret leivinuunit ja tiloja käytettiin leipomona aina 1830-luvun loppuun. Tämän jälkeen toisessa kasematissa oli verstas ja toista käytettiin varastona. Bastioni Polhemin vasemman kyljen päädyssä tapahtui sortuma 1850-luvulla. Se korjattiin aluksi vain tilapäisesti tukemalla, mutta 1880-luvun alussa se muurattiin uudelleen, jolloin aikaisemmin pystysuora seinämä rakennettiin viistoksi. 1860-luvulla kyljen kasematteihin rakennettiin uudet suuret leivinuunit ja leipomotoimintaa jatkettiin. Vuonna 1864 Polhemin paviljonki purettiin pohjakerrosta lukuunottamatta, ja raunion päälle alettiin rakentaa vallipatteria. Bastionin vasen kylki säilyi kuitenkin ennallaan. Vuoden 1918 vankileirin aikana kasematteja käytettiin pesulana ilmeisesti viereisen vankikasarmin, nyk. B 28 tarpeisiin. Suomalaisen kauden aikana tilat ovat olleet pääasiassa varastokäytössä. Ilmeisesti toisen maailmansodan jälkeen päätykasematin tykkiaukko muutettiin oveksi ja sisäpihan ovi ikkunaksi. Kasemateissa toimi tuolloin pelastusrenkaita valmistanut verstas. Vuonna 1959 sortui osa vasemman kyljen ulkomuurista. Muurin korjaustyön yhteydessä muutettiin oveksi muutettu tykkiaukko jälleen entiseen muotoonsa. Tämän jälkeen vasemman kyljen kaksi kasemattia jäivät rappeutumaan ja ne kunnostettiin vasta Pohjoismaisen taidekeskuksen rakennustyön yhteydessä 1980-luvun alussa. Kasematit ovat nyt varasto- ja työhuoneina. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1918 rakennusnumero B 35 Lähteet: KA VSA 17044 MV SL Rakhist Heiskanen, Seppo, 1983. Bastioni Polhem. MV SL kopio Sveaborgsinventariet 1766 MV SL Valokuvakokoelmat MV SL VIK B 565-613 1042-1052.
Poroerotuspaikat ja -aidat (Badusoaivi)
Virtanen, Arno
Kai Laitisen artikkelissa "Helsingin rapsodia" kuvataan myös Tammisaloa, jonne Laitinen muutti 1966.
Hilding Ekelundin arkkitehtuuri Karjaalla (Karis-Billnäs samskolan)
Levyhalli
Rauta, Riku
Yhdistetyn olo- ja makuuhuoneen kirkkomaisen kapeat ikkunat antoivat kadulle, mutta keittiön suurista terassin ikkunoista näki Sinebrychoffin savupiipun ja vanhan panimokorttelin päädyn uudet talot ja mustien peltikattojen ja entisen Teknillisen Korkeakoulun massiivisen rakennuksen yli Bulevardin alkupäähän.
Sakari Mäkilä asuu Kalevankadun ja Hietalahdenkadun vaaleanpunaisessa kulmatalossa.
Kulosaari on yksi maan vanhimmista puutarhakaupungeista, joka on suunniteltu 1900-luvun alun huvilakaupunkiperiaatteiden mukaisesti. Alueen rakennuskanta koostuu puu- ja kivihuviloista sekä alueen ytimessä sijaitsevasta puistoalueesta, jossa kohoavat näyttävinä Kulosaaren kasino ja rantahotelli. Ylempänä rinteessä ovat rivitalot ja saaren korkeimmalla kohdalla kirkko ja kellotorni. Useimmiten yhdenperheen asunnoiksi suunnitellut huvilat ovat saaneet rinnalleen nuorempia huviloita. Katuverkko noudattelee saaren maaston muotoja ja ympäristölle antaa leiman tienvarsien ja puistojen monipuolinen puusto ja rehevät istutukset. Vanha huvilakaupunki on keskittynyt saaren eteläisille ja itäisille ranta-alueille. Kulosaaren kirkko on vuodelta 1935 (B. Jung) ja Kulosaaren keskeiseen puistotilaan kasinopuistoon liittyy Kulosaaren Casino, alkuaan Brändö Pavillon, 1915 (A. Lindgren) ja Wihuri-yhtymän pääkonttori, alunperin Kulosaaren rantahotelli 1917 (L. Sonck). Kulosaaren tunnetuimpia asuinrakennuksia ovat Ribbinghofin rivitalot (1916-1917 A. Lindgren ja B. Liljeqvist), jotka ovat lajinsa varhaisimpia Suomessa.
Eurooppalaiset esi- ja puutarhakaupungit syntyivät kaupunkien kasvun seurauksena. Halu luoda hyvää asuinympäristöä luonnon lähelle nähtiin ratkaisuna kaupungistumisen ongelmiin. Ihanne levisi nopeasti. Suomessa ja Helsingissä uudesta asumis- ja ympäristöihanteesta innostuivat 1900-luvun alussa nuoret arkkitehdit, insinöörit ja taitelijat. Ensimmäiset eurooppalaishenkiset huvilaesikaupungit syntyivät yksityisten aloitteesta. Kulosaaresta tuli uusi asuinaluekokeilu. Kulosaaren puutarhakaupungin ensimmäisen asemakaavan laati arkkitehti Lars Sonck 1907. Merellisen huvilakaupungin suunnitteluperiaatteisiin kuului maastonmuotoja seuraileva tiestö ja väljä, avoin rakennustapa. Julkiset rakennukset oli sijoitettu niin, että ne muodostivat maisemallisia kiintopisteitä. Suunnitelmiin liittyi jo alun perin korkeatasoisten julkisten palvelujen rakentaminen alueelle. Palveluihin kuuluivat kunnalliset vesi-, sähkö-, puhelin- ja raitiovaunulinjat. Arkkitehti Bertel Jung laati uuden koko saaren kattavan asemakaavan 1917, kun Kulosaaresta oli muodostettu taajaväkinen yhdyskunta. Kaava toteutui vain osittain, asutuksen keskittyessä saaren etelä- ja itärannalle. Pääpiirteissään Kulosaari oli muotoutunut huvilakaupungiksi jo 1920-luvulla. Kulosaaren seurakunta perustettiin 1921. Arkkitehti Bertel Jungin suunnittelema kirkko rakennettiin saaren keskelle 1935, arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema kellotapuli valmistui 1931. Kulosaaren huvilakaupunki irrottautui 1922 Helsingin maalaiskunnasta itsenäiseksi kunnaksi. Nopeasti kasvavan ja laajenevan Helsingin osaksi Kulosaari liitettiin 1946. Liitos toi mukanaan uuden sillan ja kaavoitussuunnitelmat, jonka seurauksena Kulosaaren luonne muuttui nopeasti itsenäisestä huvilakaupungista valtaväylän varrella olevaksi esikaupungiksi. Saaren pääosin rakentamattomana säilyneiden keskiosien ja pohjoisrannan rakentaminen alkoi 1950- ja 1960-luvulla, jolloin alueelle rakennettiin enimmäkseen kerrostaloja. Samalle aikakaudelle sijoittuu Itäväylänä tunnetun itäisen moottoritien rakentaminen. Metrorata asemineen valmistui 1982. Täydennysrakentaminen jatkui 1950-luvun jälkeen myös huvila-alueilla.
Kulosaaren huvilakaupunki
Työväen Osakeyhtiö Alku
Putkivaaran on tiiviisti rakentunut, hyvin sekä kylärakenteensa että rakennuskantansa osalta säilynyt vaarakylä. Kylä rakennukset jaukautuvat kahteen ryhmään, joiden välissä on rakentamattomana säilynyt viljelyaukea Putkivaaran laella. Vaaran alarinteessä on Simojärven rannassa kylän kansakoulu. Kylästä avautuvat metsäiset vaaramaisemat järven yli.
Putkivaaran asuttaminen liittyy Ranuan asuttamisen toiseen vaiheeseen, joka alkoi 1700-luvun puolivälissä ja jatkui 1800-luvun alkuun. Putkivaaraan perustettiin kaksi kantataloa ennen 1850-luvun puoliväliä, Putkivaara 1800 ja Nurmela 1848.
Putkivaaran kylä
Kivelän rakennusryhmä Sallan Paloperässä kuvastaa Koillis-Suomen pohjoisosiin 1700-luvulla syntyneen erämaa-asutuksen rakennuspaikka ja rakentamistapaa. Paloperän Kivelän, Uusikujalan ja Kujalan rakennusryhmä on Sallan laajin yhtenäinen vanhaa talonpoikaisrakentamista edustava kokonaisuus. Kivelän neliömäiseen pihapiiriin kuuluu kaksi asuinrakennusta, kaksi navettaa, aittoja, sauna ja kesäpuolen sisältävä puoji, joista vanhin rakennus on 1688 rakennettu kala-aitta.
Koillis-Suomen pohjoisosat, kuten nykyisen Sallan kunnan alue saivat pysyvän asutuksen 1700-luvun lopulla. Muusta Koillis-Suomesta poiketen kaskiviljely ei ollut Sallassa yhtä merkittävä elinkeino kuin Koillis-Suomen eteläisemmissä osissa. Sallassa suomalaiset uudisasukkaat omaksuivat poronhoidon saamelaisilta. Saamelaisporonhoidosta poiketen porot koottiin talveksi ja päästettiin kesäksi laitumelle.
Kivelän rakennusryhmä
'Kiersin Merihaan rantaa pitkin ja kävelin Suvilahden kautta Aleksin Kiven kadulle. Harjun nuorisotalolla parveili ihmisiä. Vastapäisen pienen polkupyöräkorjaamon tuulikaapissa ruskettunut, ohimoilta harmaantunut herra soitti saksofonia. Nousin mäkeä ylös Vaasankadulle ja pistäydyin muutamalla oluella Heinähatun terassilla. Juttuseuraa olisi ollut yllin kyllin, mutta en ollut sillä tuulella. Pistäydyin vielä Bullmanissa ennen kuin kipaisin Hesarin Alkoon, ostin kolme pulloa valkoviiniä ja jatkoin kotiini Torkkelinmäelle.' (s. 196)
Ari on hakeutunut Pitkänsillan yli tutuille kulmille.
Elokuvaa on kuvattu silloisessa osoitteessa Lassinkuja 4. Nykyisin Kärkikallionkuja 4.
Laivanvarustajankatu 7
Haukiputaan puukirkko on merkittävä erityisesti 1700-luvun tunnetuimman kirkkomaalarin Mikael Toppeliuksen tekemän poikkeuksellisen laajan kuvakoristelun vuoksi. Kiviaidan ympäröimän kirkkotarhan keskellä lähellä Kiiminkijoen suuta oleva kirkko on pohjakaavaltaan ulkoviisteinen ristikirkko. Sen ulkoarkkitehtuuria leimaa 1900-luvun alussa jugend-tyyliin tehty korjaus, jossa ristivarsien päihin on lisätty eteistilat ja uuden tiilikaton lappeet ulotettu myös niiden yli. Kirkon interiööriä, seiniä ja holveja, koristavat Mikael Toppeliuksen runollisen lempeät maalaukset. Uuteen ja Vanhaan testamenttiin perustuvia kuva-aiheita on kaikkialla kirkon valkeiksi maalatuissa hirsiseinissä ja holvissa. Kuvat on varustettu raamatuntekstein ja kuvia lahjoittaneiden varakkaiden talollisten nimin. Kirkkotarhan aitaan liittyy kolmikerroksinen pohjalainen, rakennusmestari Heikki Väänäsen johdolla rakennettu renessanssitapuli vuodelta 1751. Lähiympäristön arvokkaat kohteet ovat toisella puolen oleva vanha hautausmaa, kotiseutumuseona toimiva viljamakasiini, talonpoikaiseen rakennustraditioon rakennettu Haukiputaan ensimmäinen kansakoulu vuodelta 1879 sekä modernia arkkitehtuuria edustavat uusi ja vanha seurakuntakeskus.
Matti Hongan suunnittelema ja Jaakko Suonperän johdolla 1762 aloitettu Haukiputaan kirkon rakennustyö valmistui 1764, jolloin kirkon vihkiminen toimitettiin. Kirkko oli Kälviältä kotoisin olleen Suonperän ensimmäinen. Mikael Toppelius aloitti kirkon maalausten tekemisen 1774 ja niistä viimeinen, pohjoisseinän suuri Viimeinen tuomio valmistui viisi vuotta myöhemmin. Kirkon 1902 tehdyn uudistuksen suunnitteli arkkitehti Viktor Sucksdorff. Iin laajaan, jo keskiajalla syntyneeseen emäseurakuntaan 1630-luvulla perustettu Haukiputaan kappeli itsenäistyi 1873.
Haukiputaan kirkko ympäristöineen
Alko, Helsinginkatu
Johan Österberg
kanoner
tykit
guns, artillery
Mistä Helsingin entinen sotilassairaala sai nimekseen Tilkka? Tilkka-nimen synnystä on ainakin kaksi teoriaa. Toisen mukaan nimi olisi tullut ruotsinkielen paikallismurteen sanasta ’tilk’, peltotilkku. Toisen mukaan taustalla olisi vanha hämäläinen paikannimi kuten Vantaalla Veromiehenkylässä vanha tilusnimi Tilcko ja Klaukkalassa Tilkka-niminen talo. Tilkka-nimeä käytettiin jo samalla paikalla aikaisemmin sijainneesta Tilkan lepokodista. Lähde: http://www.rakentaja.fi/index.asp?s=/suorakanava/artikkeli2.asp?sivuid=698
Lagus, Vilhelm
Bastioni Carpelan
Peruskorjaus Bastioni Carpelanin kuusi 41,5–171m2 kokoista huoneistoa on suunniteltu kotona työskenteleville taiteilijoille ja käsityöläisille. Huoneistojen sisäänkäynti on etelään aukeavan, tuulensuojaisen pihan puolella. Bastionirakentamiseen olennaisesti kuuluvat terävät kulmat antavat sisätiloille niiden erikoislaatuisen luonteen. Rakennuksen salimaisia tiloja ei ole haluttu pilkkoa väliseinillä pieniksi huoneiksi. Tilanjakajina käytetään siirrettäviä kaluste-elementtejä. Yläkerrassa huonekorkeus on lähes neljä metriä, alakerran huoneet ovat matalampia. Ensimmäisessä kerroksessa on vanhat, osittain paikatut betonilattiat, jotka on hiottu ja vahattu. Toisen kerroksen asunnoissa E6 ja F9 on Armfelt-museon aikainen parketti, ja huoneistoissa F10 ja G12 on säilytetty vanha, ajan patinoima lankkulattia rakoineen ja epätasaisuuksineen. Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Bastionin rakennustyöt alkoivat kallion louhinnalla jo kesällä 1748 ja jatkuivat vuoteen 1750. Valmistuessaan bastioni oli rakenteeltaan hyvin yksinkertainen puolustusrakennus. Sen rakentamisessa oli hyvin suuressa määrin käytetty hyväksi luontaisia kallioseinämiä, jotka muodostivat osan puolustusmuureista. Bastionin oikeassa kyljessä oli kolme kasemattia, joista kahdessa oli yksi tykkiaukko ja kolmannesta käynti bastioni Lantingshauseniin. Olkakulmasta johti portaikko ampumatasanteelle. Oikeassa siivessä oli viisi kasemattia, joissa ei ollut tykkiaukkoja lainkaan. Bastionikulmassa oli yksi kasematti, ja sen vieressä, vasemmassa siivessä, ampumatasanteelle johtava porras. Vasemmassa siivessä oli lisäksi neljä kasemattia ja kyljessä kolme. Nämä kaikki olivat kivääriaukkoja lukuunottamatta umpinaisia ulkomuurin suuntaan. Bastionin oikean siiven ja kyljen ampumatasanteiden rintavarustukset olivat kreneloidut, vasemman siiven ja kyljen rintavarustukset sen sijaan umpinaiset. Bastionin siipien kasematteja käytettiin miehistön majoitukseen, joten niissä oli lämmitysuunit. Ilmeisesti ampumatasojen heikon vesieristyksen vuoksi kasematit olivat niin kosteita, että ne oli pian valmistumisensa jälkeen pakko kattaa lyijypellillä, minkä lisäksi niiden päälle rakennettiin tilapäinen puukatto. Bastionin Carpelanin yhdisti samanaikaisesti rakennettuun bastioni Gyllenborgiin kurttiinimuuri, jonka länsiosassa oli kaksi kasemattia, joista toisessa kapea käyntiportti. Kurttiinin ja bastioni Carpelanin väliin jäi louhimaton kallionharjanne, jonka ylitse rakennettiin hiekkakiviporras. Puolustusmuuri oli kreneloimaton, ainoastaan kasemateista oli kapeat kivääriaukot Susisaaren suuntaan. Bastioni Carpelanin pihalla sijaitsi hirsinen komendantintalo, jossa oli viisi huonetta ja keittiö. 1760-luvun lopussa bastioni oli niin huonossa kunnossa, että alettiin suunnitella sen korjaamista. Kurttiini Carpelan-Gyllenborgin ampumatasanteelle rakennettiin tiilinen upseerirakennus vuosina 1769-1771. Kurttiinin alakerroksen entisestä puolustuskasematista tehtiin vartiotupa ja toisessa kerroksessa sijaitsi neljä asuinhuonetta ja näiden välinen käytävä. Bastionipihalle avautui neljä ikkunaa, mutta Susisaaren suuntaan puolustusmuurissa oli ainoastaan kivääriaukkoja. Vuosina 1776-77 tehtiin bastioniosassa laajoja korjauksia. Harmaakiviset puolustusmuurit jäivät pääosin ennalleen, mutta sisäpuoliset kasematit uusittiin täysin. Suurin osa väliseinistä sekä kattorakenteet purettiin ja rakennettiin uudelleen. Pienistä kasemateista tehtiin suurempia huonetiloja yhdistelemällä. Kaikki lattiat, tulisijat, ovet ja ikkunat uusittiin. Huonetilojen päälle rakennettiin pystyhirsin tuettu puukatto, joka sai entiseen tapaan maapeitteen. Vuosikymmenen lopussa bastionin ampumatasanteen suojaksi rakennettiin väliaikainen puukatto. Bastionin vasen kylki ja siipi sekä oikea siipi korotettiin kaksikerroksisiksi vuosina 1803-04. Tiiliset lisärakennukset oli tarkoitettu majoitustiloiksi. Kerrosten välille rakennettiin portaikot sekä vasempaan että oikeaan siipeen. Oikean siiven huoneisiin tehtiin ikkunat myös puolustusmuurin puolelle, vasemmassa siivessä puolustusmuuri jäi edelleen umpinaiseksi. Venäläisen kauden aikana rakennus säilyi edelleen pääosin asuinkäytössä. Pääportin vieressä sijainneen vartioston huoneen viereen sijoitettiin karsseri. Kurttiiniportti levennettiin nykyiseen leveyteensä v.1846. Krimin-sodan pommituksessa v.1855 rakennuksen katot paloivat ja useat ikkunat pielineen rikkoutuivat. Rakennus korjattiin rakentamalla kolmen hirsikerran vahvuinen ja maatäytteinen suojakatto. V.1856 tämä peitettiin peltikatolla. Vuosina 1875-76 rakennuksessa tehtiin laaja peruskorjaus, jolloin portaikot uusittiin ja muutamiin poikittaisiin väliseiniin avattiin laajat kaariaukot. Aikaisemmin umpinaiseen Susisaaren puoleiseen julkisivuun puhkaistiin useampia ikkunoita toisessa kerroksessa. 1880-luvun lopulla uusittiin kurttiiniportilta ylös johtavat portaat ja rakennettiin kurttiinirakennuksen edestä alas bastionipihalle johtaneen puisen portaan tilalle nykyiset kiviportaat. Bastionipiha kivettiin 1890-luvulla, ja vuosisadan vaihteessa purettiin yksi oikean kyljen kasemateista uuden kulkutien avaamiseksi bastionipihalta linnakkeen itäpuolelle. Rakennuksessa oli asuntojen lisäksi eri aikoina mm. suutarin- ja räätälinverstas, leipä- ja muonavarastoja, kasarmitiloja, komendantinviraston arkisto ym. Vuonna 1918 bastioni Carpelanin tiloissa oli mm. sotilaskasarmi, leipomo ja keittiö sekä varastotiloja. Tämän jälkeen se oli käytössä sekä asuntoina että sekalaisen arkistomateriaalin varastona, mutta 1920-luvun lopussa tilat luovutettiin puolustusministeriön käyttöön sillä ehdolla, että niitä ei käytettäisi asuntoina, vaan lähinnä varastotiloina. Bastioniin sijoitettiin sotamuseon kokoelmat, joita säilytettiin Suomenlinnassa aina vuoteen 1947. Vuodesta 1947 lähtien bastioni Carpelanin tilat siirtyivät Muinaistieteellisen toimikunnan hallintaan, minkä jälkeen rakennuksessa tehtiin sekä sisä- että ulkopuolisia kunnostustöitä.Vuonna 1953 rakennukseen sijoitettiin Armfelt-museo, jonka kokoelmat ovat peräisin Halikon Åminnen kartanosta. Museoksi sisustamisen yhteydessä tehtiin näyttelytilojen katto-, ovi- ja seinälistat Åminnen kartanon vastaavien huoneiden mallin mukaan. Museosiiven länsipäätyyn sijoitettiin vahtimestarin asunto. Rakennuksen asunto-osassa tehtiin osakorjaus vuonna 1976. Viimeinen julkisivukorjaus tehtiin vuonna 1981. Rakennus liitettiin kaukolämpö-, vesi- ja viemäriverkkoon vuonna 1993. (Helena Rosén 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla 14 Rakennusnumero vuonna 1927 20 Lähteet: KA VSA 17044,14555,14905 MV SL Rakhist Brännback, Ebba, 1978. Kustaanmiekan kulkuväylät. MV SL Rakhist Immonen, Olli, 1987. Bastioni Carpelan ruotsalaisella kaudella. MV SL MTT:n vuosikertomukset 1918-1954. MV SL VIK A 31-83. MV SL Valokuvakokoelmat
Kirurgian klinikka sijaitsi Tähtitornin mäen laidassa Kasarmikadun varrella isolla puistomaisella tontilla. Tsaarinaikaista rakennuskompleksia kaunistivat yhdellä sivulla hienot pitsileikkauksin koristellut puiset parvekkeet. Sairaalaa vastapäätä oli kortteli, jonka toisella puolella sijaitsi Kotitalo.
Ninni Luotolaa hoidettiin Kirurgilla hänen jouduttuaan auton töytäisemäksi.
'Istuin täpötäydessä Johanneksen kirkossa joulukonsertissa. Ulkona oli pakkasta ja lumisade, sisällä kirkossa oli kuumaa ja kosteaa. Ihmiset olivat riisuneet lumisia toppatakkejaan, joista suli hiljalleen pisaroita.' (s. 383)
Pasilan poliisin väkivaltarikostutkintayksikkö virittäytyy joulutunnelmaan Johanneksen kirkossa.
Huopalahden rautatieasema
Joroisten kartanot (Korhola)
Rothman, Hanna
Minulle tuli todeksi jokaisen pikkupojan toiveuni, eli kun Aleksis Kiven koulua pommitettiin, niin koulu loppui siihen. Nytpä kysyisin koska tämä koulun pommitus tapahtui (muistan vuoden 1943, mutta tarkempi aika) ja suljettiinko kaikki Helsingin koulut sen jälkeen? Helsinkiä pommitettiin helmikuussa 1944 kolme kertaa niin pahasti , että puhutaan suurpommituksista. Aleksis Kiven kansakouluun pommit osuivat 26.-27.2.1944 pommituksessa. Kouluun ja sen pihalle osui kaikkiaan kaksitoista pommia, mutta ainoastaan ylimmät kerrokset rakennuksen eteläpäässä vaurioituivat pahoin. Kouluja ei sitten suurpommitusten jälkeen sinä keväänä käyty. Muutenkin monet koulut olivat jo olleet sotilaskäytössä ja opetus annettiin muissa tiloissa. Lähteet: Mäkelä, Jukka L.: Helsinki liekeissä : suurpommitukset helmikuussa 1944 (WSOY, 1967) Helminen, Martti & Lukander, Aslak: Helsingin suurpommitukset helmikuussa 1944 (WSOY, 2004) Helsingin kaupunginmuseo, Koulumuseo
Huovinrinteen ns. korpivaruskunta on karun modernin 1960-luvun kasarmiarkkitehtuurin korkeatasoinen edustaja. Se on yksi etäälle asutuskeskuksista rakennetuista, arkkitehti Osmo Lapon suunnittelemista varuskunnista, muut ovat Vekaranjärvi Valkealassa ja Hoikankangas Kajaanissa. Säkylän varuskunta sijaitsee eteläisessä Satakunnassa, Huovinrinteellä, noin viiden kilometrin päässä Säkylän keskustasta. Varuskunta-alue käsittää varsinaisen kasarmialueen lisäksi asuntoalueen, lähiharjoitusalueen ja taisteluampuma-alueen. Maastoltaan alue on mäntyvaltaista kuivaa kangasmetsää ja hiekkaharjua. Huovinrinteellä keskusrakennukset asettuvat urheilukenttää kohti viettävään rinteeseen. Ruokala, urheilutalo ja sotilaskoti on sijoitettu keskeisen pihan ympärille. Kaikissa rakennuksissa miehistötilojen sisäänkäynnit avautuvat keskuspihalle ja rakennusten huoltoliikenne tapahtuu rakennusryhmän ulkoreunoilta. Keskusrakennusten julkisivut ovat kalkkihiekkatiiltä sekä paikalla valettua betonia. Samoja materiaaleja on sovellettu myös rakennusten sisätiloissa. Katot ovat yleensä maalaamatonta, puhtaaksi valettua betonia, seinät sahapintaista rimoitusta, lattiat etupäässä graniittimosaiikki- tai laattalattioita ja ovet ja ikkunat tummaksi kuullotettuja. Keskusaukion rakennukset luovat vahvan horisontaalisen, askeettisen, mutta silti arvokkaan vaikutelman ja siten muodostavat merkittävän arkkitehtonisen kokonaisuuden. Keskusaukio sijaitsee aivan varuskunnan pääportin tuntumassa ja toimii puolijulkisena, yhdistävänä tilana varuskunnan ja siviilimaailman välillä.
Jo 1950-luvun alussa oli esillä kysymys uuden varuskunta-alueen rakentamisesta Turussa toimivalle prikaatille. Kilpailun varuskunnan sijoituksesta voitti Säkylän kunta, jossa maaston ja alueen soveltuvuus maavoimien koulutuskeskuksen tarkoituksiin oli hyvä. Lähettyvillä olivat edulliset kunnalliset palvelut, lisäksi Säkylän kunta osallistui myös maa-alueiden hankintaan. Rakennustyöt Säkylän Huovinrinteellä aloitettiin työllisyystöinä marraskuussa 1959. Elokuussa 1963 Porin Prikaatin II pataljoona siirtyi uuteen kasarmiin. Kolme vuotta myöhemmin Porin Prikaati oli kokonaisuudessaan muuttanut Huovinrinteelle. Varusmiesvahvuus on enimmillään noin 2500 henkeä. Varuskunta on Säkylän kunnan suurin työnantaja. Kasarmialueen keskustan suunnittelu- ja rakennustyö kesti yhteensä kahdeksan vuotta. Käytännössä pitkä rakennusaika johtui siitä, että rakennustyöt tehtiin valtion työllisyystöinä vain talvikausina. Alueen asemakaavan on laatinut puolustusministeriön arkkitehti Pentti Viljanen. Suunnittelutyötä valvoi ja koordinoi puolustusministeriön rakennusosaston päällikkö Vilho Noko. Arkkitehti Osmo Lappo vastasi varuskunnan keskustan suunnittelusta. Samanaikaisesti Huovinrinteen varuskunnan keskustan kanssa Lapolla oli työn alla Kajaanin Hoikankankaan varuskunnan keskusta-alue, jossa hän käytti samoja rakenne- ja pohjaratkaisuja.
Huovinrinteen varuskunta
Suomenlinnan pelastusasema
Kallion ilmaisutaidon lukio
"Ja illalla Kaarlenkadun saunaan. Äiti maksaa Marjasta puoli maksua, Anneli ja Seppo pääsevät ilmaiseksi. Ja äiti ostaa litteän ja kuivan vihdan, joka pannaan ämpäriin turpoamaan." (s. 59)
club house
kerhotalo
Peipohja rautatieasema-alue on risteysasemana rakennuskannaltaan poikkeuksellisen laaja ja edustava. Kokonaisuuteen kuuluu asemarakennuksen ja tavaramakasiinin lisäksi useita eri ikäisiä asuinrakennuksia, mm. asemapäällikön talo, ja lukuisia talousrakennuksia. Peipohjassa risteävät Tampere-Pori-rata sekä haararata Raumalle. Aseman alkuperäinen, radan valmistumisen yhteydessä rakennettu rakennuskanta edustaa tyylillisesti uusrenessanssia. Yksikerroksinen, ulkoasultaan jugend-sävyinen asemarakennus on aluperin ollut kaksikerroksinen. Veturitalli vesitorneineen sijaitsee asema-alueen länsipäässä. Asema-alueeseen kuuluu puisto.
Päätös rautatien linjauksesta Tampereelta rannikolle Poriin tehtiin 1889. Rata avattiin liikenteelle 1895, jolloin myös Kokemäen Peipohjan ensimmäinen asemarakennus valmistui. Haararata Raumalle rakennettiin erkanevaksi Peipohjasta, mikä vaikutti suuresti kylän kehitykseen radan valmistuttua 1897. Kansalaissodan aikana 1918 Peipohjan asemarakennus tuhoutui. Myös Putajan rautatiesilta ja Pahankosken silta tuhottiin, ja ne rakennettiin uudestaan seuraavan vuoden alkupuolella. Peipohjan uusi asemarakennus valmistui 1919, mutta sen nykyasu syntyi 1929 tulipalon jälkeen. Veturitalli ja vesitorni valmistuivat 1895, tallin uudempi osa 1928.
Peipohjan rautatieasema-alue
Ravintola Rivoli
Kirjassa on luku "Kianto Mariankadulla".
Hugo Simbergin koti ja ateljee oli Luotsikatu 4 B 18 vuosina 1906-1914.
Kirjan luvussa "Säästöpankki" kerrotaan Kajsa Wahllundin ravintolatoiminnasta Helsingissä 1800-luvulla.
"Asunto sijaitsi Nervanderinkadun ja Temppelikadun risteyksessä vaaleanpunaisen kivitalon neljännessä kerroksessa. Ikkunasta näkyi ylöspäin nousevan Temppelikadun ja alas kaartuvan Nervanderinkadun väliin jäänyt pieni kallioinen puistosaareke." (s. 257)
Talousrikososaston poliisi Rainer Paju on ostanut hämäristä toimistaan ansaitsemillaan rahoilla mukavasti sisustetun kolmion Etu-Töölöstä.
Immilän, Kumian ja Seestan myllyt (Kumian mylly)
Margue, Ten
Lindahl, Karl
Mistä Helsinkiin syksyllä muuttavan opiskelijan kannattaa aloittaa asunnonhakeminen? HOAS on tietysti selvä valinta, mutta sieltäkin saa hakea asuntoa vasta neljä kuukautta ennen opintojen aloittamista. Opiskelija-asuntoja HOAS:lla on liian vähän kysyntään nähden, joten kannatta kysellä myös yliopiston osakunnista. Hämäläis-osakunnalla on aika mukavasti asuntoja eikä tarvitse olla Hämeestä kotoisin, tosin osakunnan jäseneksi on liityttävä. Kannattaa myös rekisteröityä opiskelijoiden vuokravälitykseen, ja lisäksi Yliopisto-lehteen kannatta jättää asunnon hakuilmoitus. http://www.hamalais-osakunta.fi/jasenyys/asunnot http://www.osakuntienvaalirengas.fi/osakunnat https://www.ovv.com/cgi-bin/web_city.cgi?tpk=hki
Näsijärven reitin kanava (Murole)
Helsingin designpääkaupunkivuoden 2012 kunniaksi julkaistu kuvakirja, joka esittelee laajasti suomalaista muotoilua mehukannuista, leikkipuistojen laitteista ja matalalattiaraitiovaunuista arkkitehtuuriin, huonekaluihin ja leivoksiin.
Hurraa Helsinki! Ikioma kaupunki on värikäs ja runsas kuvakirja Helsingin designpääkaupunkivuoden 2012 kunniaksi. Samana vuonna tulee täyteen 200 vuotta Suomen pääkaupunkina. Nyt juhlii Helsinki! Suomalainen muotoilu tunnetaan Aalto-maljakosta ja Marimekon kankaista, mutta se on paljon muutakin. Arkemme on täynnä esineitä ja palveluja, joiden alkuperää emme tule ajatelleeksi. Hurraa Helsinki! Ikioma kaupunki sisältää sekä tietoa designista että hauskan tarinan lapsiperheen kesäpäivästä. Kohderyhmä on 5–10-vuotiaat. Kirja vie lukijansa iloiselle tutkimusretkelle Helsinkiin, jokaisen suomalaisen ikiomaan pääkaupunkiin, ja paljastaa samalla muotoilun taustoja ja yksityiskohtia. Hurraa Helsinki! Ikioma kaupunki julkaistaan yhtä aikaa suomeksi ja englanniksi. Samasta kuvamateriaalista on koottu MiniHelsinki, hauska tekstitön katselukirja kaikenikäisille. Lasten ohella pahvikirjan kaupunkikuvista nauttivat taatusti myös aikuiset Helsingin ystävät kansallisuudesta riippumatta. Osa World Design Capital Helsinki 2012 -ohjelmaa. (Kustannusosakeyhtiö Tammi)
Paasikivi, Juho Kusti
Se siellä johtaa koplaa 200 päistä niin, ja kopla punoo juoniaan työttömien tuhoksi.
Hyvin leveät, pienistä luonnonkivistä ladotut aidat muodostavat harvinaisen ja omaleimaisen tienäkymän Moippeen johtavan tien varressa Överbyssä Koivulahden kirkonkylän eteläpuolisen peltoaukean laidalla. Kiviaidat on koottu 1700-luvun pellonraivaustyössä. Ne rajaavat kapean, hiekkapintaisen kylätien varressa jokaista pihapiiriä ja laiduntilkkua.
Mustasaaren pitäjässä raivattiin runsaasti uudisviljelyksiä 1700-luvun puolivälin jälkeen, mihin rohkaisi Pohjanmaalla 1762 tehty päätös maksaa kruunulle kiinteää kymmenysveroa. 1740-luvulla kruunu myönsi raivatut suot verottomiksi, ja verotilojen alaiset torpat vapautettiin maaverosta 1743. Isojako, joka suoritettiin Mustasaaren pitäjässä 1760-1770-luvulla, merkitsi tilusten keskittämistä yhteen ja tehosti viljelyä. Koivulahden kylässä isojako oli suoritettu 1765. Tilukset aidattiin lähipelloista kerätyin kivin.
Moippevägenin kiviaidat
'Illalla Jappe istuskeli Salakan ja Yskään kanssa Marjaniemen sillan alla Dry Martinia juoden. Yskä heitti kiven pajukkoon. - Tohon pitäis tulla joku itäkeskus. Ja meroasema.' (s. 100)
Pojat ovat löytäneet suojaisen paikan, jossa kokeilla alkoholijuomia katseilta piilossa.
Pätkä tuuraa pikkuserkkujensa kesälomaa apinahäkissä.
Kaupunkialueen ulkopuolelle 1881 perustetun suurhautausmaan tunnetuin muistomerkki on Juseliuksen mausoleumi. Hautausmaan vanha siunauskappeli on yksi Suomen ensimmäisiä. Juseliuksen kahdeksankulmaisen harmaakiviverhoillun hautakappelin keskellä on marmorikaiteen reunustama krypta. Arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema hautakappeli valmistui 1902. Kappelin seinissä on Akseli Gallen-Kallelan luonnosten mukaan tehdyt freskot Tuonelaan lähtijöitä. Hautausmaan siunauskappeleista vanhempi valmistui 1891 ja sen on piirtänyt arkkitehti Brynolf Blomqvist. 1960 valmistuneen uuden siunauskappelin on suunnitellut arkkitehti Keijo Valli. Kappelin seinässä on Jussi Vikaisen reliefi Enkeli ja purjeenlaskija.
1902 valmistuneen hautakappelin rakennutti vuorineuvos F.A. Juselius 11-vuotiaana kuolleen Sigrid tyttärensä muistoksi. Kryptassa oleva Sigrid Juseliuksen marmorisarkofagin on veistänyt kuvanveistäjä Gunnar Finne 1933 järjestetyn suunnittelukilpailun voittaneen arkkitehti Jarl Eklundin ehdotuksen mukaan. Sisätilojen maalauskoristelun tekivät Akseli Gallen-Kallela ja Pekka Halonen. Kosteuden ja tulipalon turmelemat maalaukset jouduttiin maalaamaan uudelleen 1933-1939. Työn teki Jorma Gallen-Kallela isänsä luonnosten pohjalta.
Juseliuksen mausoleumi ja Käppärän hautausmaa
Arvelo, Ritva
Milloin linja 14 aloitti liikennöinnin? Aluksi se kulki vain reitillä Naistenklinikka-Viiskulma. Bussilinja 14 aloitti vuonna 1938 reitillä Töölöntori-Pietarinkatu. Johdinauto 14 aloitti 5.2.1949 linjalla Eira-Naistenklinikka. Reitti oli Laivurinkatu/Tehtaankatu-Laivurinkatu-Fredrikinkatu-Arkadiankatu-Runeberginkatu-Topeliuksenkatu-Topeliuksenkatu/Huopalahdenkatu (nykyinen Haartmaninkatu). Sitä ennen oli ollut jo koeajoja: 11.9.1948 linjalla Naistenklinikka-Töölöntori, 23.11.1948 linjalla Töölöntori-Runeberginkatu/Arkadiankatu ja tammikuussa 1949 linjalla Runeberginkatu/Arkadiankatu-Laivurinkatu/Tehtaankatu Lähde: Herranen, Timo: Hevosomnibusseista metroon: vuosisata Helsingin joukkoliikennettä (Helsingin kaupunki, 1988)
Parakki E16
Parakki rakennettiin vuonna 1962 Puutalo Oy:n suunnitelmapiirustusten mukaan väliaikaiseksi majoitustilaksi Valmet Oy:n työntekijöille. Nykyään parakki on Suomenlinnan hoitokunnan hallinnassa ja se on käytössä asuinrakennuksena. Parakki peruskorjattiin asunnoiksi v. 1987 arkkitehti Tapani Launiksen suunnitelmien mukaan. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Aikaisempi rak.n:o E 16 a Lähteet: MV SL MTT:n saapuneet kirjeet v.1962-65
Ahveniston luonnonkauniin harjun etelänpuoleisella tasanteella ja rinteellä sijaitseva eri uskontokuntien hautausmaa komeine hautamuistomerkkeineen on merkittävä osa Hämeenlinnan kaupungin kulttuurihistoriaa. Hautausmaa on alusta alkaen ollut kaupungin luterilaisten ja ortodoksien yhteinen hautausmaa. Sen luoteiskulmauksessa on juutalaisille varattu oma aidattu alueensa. Sankarihauta-alueen suunnittelusta ovat vastanneet arkkitehdit Tarja Salmio-Toiviainen ja Sakari Toiviainen, muistomerkin on tehnyt kuvanveistäjä Aukusti Veuro. Lukuisat viime vuosisadan alkupuolen komeat kivimuistomerkit on valmistanut Hämeenlinnassa toiminut Vihtori Heinäsen kiviveistämö ja sen toimintaa jatkanut Urho Heinäsen kivenhakkaamo. Hautausmaan korkeiden pinjojen reunustaman pääakselin päätteenä on arkkitehti Ilmari Launiksen piirustusten mukaan 1928 valmistunut siunauskappeli. Hautausmaalla on Novoschiloff-suvun pieni hautakappeli. Varsinaisen hautausmaa-alueen koillispuolella olevassa metsäisessä notkelmassa on kaksi kansalaissodassa surmattujen punaisten joukkohautaa, joista toiselle on pystytetty suurikokoinen muistomerkki.
Hämeenlinnan kaupunki siirrettiin linnan pohjoispuolelta nykyiselle paikalle 1770-luvulla. Hautausmaa sijoitettiin ruutukaavan länsipuolelle, kaupungin rajojen ulkopuolelle, nykyiseen Kaurialan kaupunginosaan. 1800-luvun aikana hautausmaata jouduttiin laajentamaan useasti. Päätös uuden hautausmaan perustamisesta Ahvenistolle tehtiin 1872 ja se vihittiin käyttöön seuraavana vuonna. Hautausmaan laajennus on arkkitehti Heikki Aitolan suunnittelema.
Ahveniston hautausmaa
Museokatu 20
Missä sijaitsee Turuntie 27 nykyään? Vuodesta 1942 osoite on ollut Mannerheimintie 27. Lähde: Helsingin puhelinluettelon 1941 kartta
Grabbackan kartanolinnan raunio, tielinjaus, kylät ja Gösbackavikenin viljelymaisema muodostavat edustavan ja monipuolisen keskiajalta periytyvän kulttuurimaiseman. Asutuksen pitkästä historiasta ja alueen keskeisestä sijainnista kertovat lukuisat rautakautiset muinaisjäännökset. Läppträsketin itäpuolella olevassa, mäkien rajaama viljelymaisemassa on merkittäviä asutushistoriallisia elementtejä esihistoriasta aina keskiajalle saakka. Esihistoriallisella ajalla merenlahtena olleen alueen entisiltä saarilta ja luodoilta on jäänyt jäljelle lukuisia rautakautisia muinaislinnoja, asuin- ja hauta-alueita. Historiallisen ajan merkittävin rakenne on Grabbackan keskiaikaisen kartanolinnan raunio, jonka ohi kulkee keskiaikaisen Suuren Rantatien ns. yhdystien linjaus. Viljelyaukean laidan mäenharjanteilla ovat Västanbyn ja Finnbackan kylät talonpoikaistaloineen. Grabbackan keskiaikaisen kartanolinnan raunio on Snappertunaan johtavan tien varressa Gösbackavikenin viljelylaakson itäreunassa, kalliojyrkänteen laella. Kartanolinnasta on jäljellä holvatun kellarikerroksen jäännöksiä. Raunion vieressä olevan Grabbackan tilan 1860-luvulla valmistuneen päärakennuksen nykyinen asu on 1930-luvulta. Maantien varressa oleva Grabbackan tiilirakenteinen koulu valmistui 1916. Västanbyn kylän Snobbersin tilan kaksikerroksinen päärakennus ja luhti ovat 1700- ja 1800-luvun vaihteesta. Barkarsin ja Klockarsin tiloilla on säilynyt vanhaa rakennuskantaa. Mutkaiselta kylätieltä avautuu kauniita näkymiä rinneniityille. Maisemallisesti näkyvällä Finnbackan kylämäellä on säilynyt Mankersin, Knutsin ja Lamboasin tilojen vanhaa rakennuskantaa. Mankersin tilalla on 1800-luvun alkupuolella rakennettu päärakennus ja talousrakennuksia. Grabbackan kartanolinnan raunio ja Gösbackavikenin viljelymaisema ovat osa laajempaa Snappertuna-Fagervik –nimistä valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Esihistoriallisella ajalla nykyinen Gösbackavikenin viljelyaukea oli vielä merenlahti. Sijainti merenlahtien, jokien ja ensimmäisen Salpauselän risteyksessä tarjosi alueelle hyvät maa- ja vesiliikenneyhteydet. Rautakaudella seudulla olikin jo tiheä asutus. Alueen rautakautiset löydöt, asuinpaikat, linnavuoret ja haudat keskittyvät merenlahden saariin ja rannoilla kohoaville mäkialueille. Keskiajalla Karjaan kautta kulki Suuren Rantatien linjaus ja pitäjään rakennettiin Junkarsbordin ja Raaseporin linnat sekä Grabbackan kartanolinna. Suuren Rantatien yhdystien varrelle rakennettu Grabbacka on yksi neljästä Länsi-Uudellemaalle 1400-luvun lopulla kivestä rakennetuista kartanoista. Kartanolinna rakennettiin todennäköisesti 1483 annetun määräyksen jälkeen, jolloin kumottiin kuningatar Margaretan kielto rakentaa linnoja ja torneja kivestä. Rakennuttajan pidetään Raaseporin itäisen kihlakunnan tuomaria Måns Andersson Grabbea. Säterikartanon viimeinen rakennusvaihe, joka on liitetty Erik Arvidsson Stålarmiin, on ajoitettu 1500-luvun puoleen väliin. Rakennus jäi pois käytöstä 1672 sattuneen tulipalon jälkeen. Västanbyn kylässä oli 1560-luvulla neljä taloa. Finnbackassa oli 1600-luvulla kolme taloa ja se on asutettiin ilmeisesti 1500-luvun loppupuolella.
Grabbackan kartanolinnan raunio ja Gösbackavikenin viljelymaisema
Uunisaari
Kirjassa kerrotaan Alli Trygg-Heleniuksen perustamasta Sörnäisten Kansankodista, Kalliolan edeltäjästä.
Pieksämäen rautatieläisympäristöt (asuinalue)
Merikatu 19-21
Sahari, Petra
ravintola
restaurant
Stora Enson tehtaat ovat merkittävä osa Kotkan kaupunkikuvaa ja tärkeä osa Kaakkois-Suomen vesistöjen varsille syntynyttä puunjalostusteollisuutta. Tehdasalue käsittää rakennuskantaa ja rakenteita teollisuuslaitoksen monesta eri kehitys- ja laajentumisvaiheesta aina 1900-luvun alusta lähtien. Kotkan tehtaat sijaitsevat Kotkan kaupungin itäpuolella Portunlahden alueella. Höyrysahan vanhalla punatiilisellä kone- ja pannuhuoneella savupiippuineen on suuri symbolimerkitys, sillä tehtaan toiminta alkoi 1872 tästä rakennusryhmästä. Sen länsipuolella on vanha valimo ja tätä vastapäätä paloasema. 1900-luvun alussa rakennetusta punatiilisestä, useaan kertaan laajennetusta ja uudistetusta sulfaattiselluloosatehtaasta on jäljellä ainoastaan osia. 1930-luvun laajennusvaiheesta ovat nähtävillä vanha voima-asema sekä kamyrkonesali. Tehtaan toimintaan liittyvät arkkitehtitoimisto Lindahl & Thomén suunnittelema konttori vuodelta 1903 ja arkkitehti Väinö Vähäkallion 1937 suunnittelema uudempi konttorirakennus. Yhdessä ne havainnollistavat hyvin metsäteollisuusyrityksen kasvua sekä aikansa arkkitehtuuria. Uudempi arkkitehtuuri on Sunilan ja Summan tehtaiden tavoin Alvar Aallon suunnittelema. Paperitehtaan aluetta hallitsee Aallon suunnittelema paperitehdas vuodelta 1952 siihen liittyvine laajennuksineen. Tehdasalueen ulkopuolella on kaksi 1872 perustetun Norjan sahan norjalaisille työnjohtajille ja ammattimiehille rakennettua luhtikäytävällistä asuinrakennusta, Kirkkopytinki ja Herrojen pytinki. Nämä kaksikerroksiset sivukäytävätalot ovat ainoat laatuaan Suomessa.
Kymijoen suulle syntyi 1870-luvulla joukko sahoja. Kymijoen laajat uitot ja Kotkan edullinen merellinen sijainti loi edellytyksen kaupungin kehittymiselle teollisuuspaikkakunnaksi. Norjalainen liikemies Hans Gutzeit perusti Kotkaan 1873 höyrysahan, ns. Norjan sahan. Norjan sahan yhteyteen perustettiin 1907 sulfaattiselluloosatehdas, joka hyödynsi sahajätettä raaka-aineenaan. Valtio hankki yhtiön osake-enemmistön ja nimi muutettiin 1927 Enso-Gutzeit Oy:ksi. 1930-luvulla tehtaalle hankittiin uudet eräkeittimet ja rakennettiin uusi höyryvoimalaitos. Tehtaat ja saha kärsivät suuria vaurioita sodassa. Paperitehtaan toiminta alkoi 1953. Tehtaan uudistustyöt jatkuivat 1940-1950-luvulla soodakattilan ja mesanpolttouunin hankinnalla sekä sihtiosaston, massanlajitteluosaston ja keittämön uusimisella. Myöhemmin uudistukset ovat jatkuneet mm. impegrointitehtaan (1980) ja kombivoimalan (1993) rakentamisella. Vuodesta 1998 Kotkan tehtaat olleet osa Stora Enso -metsäyhtiötä.
Stora Enson Kotkan tehtaat
Mutkala, Kyösti
Leppänen, Marjatta
"Munkkiniemen uimaranta on aivan tyhjä lukuunottamatta vanhanpuoleista miestä joka seisoo vedenrajassa kiikari kädessään. Tähän aikaan vuodesta siellä ei ole tyhjiä pulloja. Anders istuu suljetun kioskin portailla ja katselee merelle." (S. 74-75.)
Teoksen toinen päähenkilö Anders käy rannalla.
Riihimäen Lasin tehdasalue on yksi harvoista uudemmista lasiteollisuuden edustajista Suomessa. Alue muodostuu kokonaisuudesta, jossa on käsittää tuotantorakennusten lisäksi hallinto- ja asuinrakentamiseen sekä yhdyskunnan palveluihin liittyvää rakennuskantaa pääasiassa 1910- ja 1920-luvuilta. Lasitehtaan alue sijaitsee Riihimäen asemalta länteen johtavan maantien varressa. Alue käsittää tuotantorakennusten ohella lasitehtaan perustamisen ajalta olevan työväen asuinalueen ns. Hyttikorttelin ja tehtaan johtajiston asuinrakennuksia. Etäämpänä näistä on entinen Alatehdas, jossa toimii valtakunnallinen lasimuseo. Tehdasalueella on yhtiön perustamisvaiheesta jäljellä ainoastaan hiomo, jonka ohella vanhinta rakennuskantaa ovat 1919 valmistunut entinen ikkunalasitehdas ja Yrjö Sadeniemen suunnittelema, 1920 valmistunut konttori. Viimeisintä vaihetta edustavat ikkunalasitehtaaseen liittyvät 1970-luvun laajennukset. Tehtaan portille johtava lehmusten ja vaahteroiden reunustama puukuja on Lasin alueen pääakseli, joka erottaa työväen asuinalueen tehtaan johdon asuinnoista.
Osakeyhtiö Riihimäki aloitti toimintansa 1910. Toiminimeksi tuli 1939 Riihimäen Lasi Oy. Tehdas valmisti talouslasia ja kristallia sekä 1919 lähtien ikkunalasia tuotantosuuntien monipuolistuessa. Yhtiön toiminta päättyi 1990. Hyttikortteli asuin-, sauna- ja leipomorakennuksineen rakennettiin 1910-1916 ja johdon asuinrakennukset Maikkila ja Lehmushovi 1910 ja 1911. Suunnittelijana oli tehtaan tekninen johtaja ja perustaja M. A. Kolehmainen. Suomen lasimuseo valmistui 1981 Tapio Wirkkalan suunnitelmien mukaan entiseen lasitehtaan Alatehtaaseen. Alunperin Polttoturve Oy:n turvejauhetehtaaksi 1914 pystytetty rakennus kunnostetettiin lasitehtaan tarpeisiin 1929.
Riihimäen Lasin tehdasalue
Sumatrantie
"Malmin poliisitalon edessä oli aina useita poliisiautoja. Syy tähän ei ollut poliisipiirin poikkeuksellisen suuressa vahvuudessa, vaan siinä, että samoissa tiloissa oli liikkuvan poliisin päämaja." (s. 141)
Ataripoliisi Suhonen hakee Malmin poliisiasemalta Loikkasen, varastetun tavaran kauppiaan, ja vie tämän pienelle "ajelulle".
Tehtaankatu 1
Aleksis Kiven koulu
"Kun olin neljäntoista/ korisi päähän ammuttu punakaartilainen/ iltapäivän, yön ja vielä puoli päivää/ ikkunamme alla Korkeavuorenkadulla./ Hän ei tiennyt mitään tästä maailmasta/ ei edes sitä, että Helsinki oli valloitettu/ jo vuorokausi sitten.---" (s.27)
Varkauden tehtaat
Sininen aave on itsenäinen jatko teokselle Valkoinen hehku.
Eletään vuotta 1940. Valkoisesta hehkusta tuttu ylietsivä Mujunen on uuden, entistä koskettavamman kohtalon kieputtamana. Vaimonsa kuolemaa sureva Valpon ylietsivä Mujunen kohtaa hautausmaalla liettualaisen tanssijattaren Ilse Andersin ja hänen sydämensä värähtää. Mujusen kärsimykset eivät olekaan takanapäin. Suomalainen matkustajakone katoaa lennolla Tallinnasta, Keravalla ryöstetään pankki ja Helsingissä mellakoidaan Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden puolesta. Kuvioissa on myös talvisodasta myöhästynyt ammattigangsteri, amerikansuomalainen Bill Kovanen. Rikostoimittaja Ossi Koho ja valokuvaaja Sanna Rytkönen haistavat salaliiton: liittyykö kaikki onnettomuuteen, jossa nuori näyttelijätär Sirkka Sari suistui hotelli Aulangon savupiippuun? Jäämeren viimaisella rannalla näytellään loppunäytös, jossa Mujusen usko ihmiseen joutuu lujille. (www.tammi.fi) Historiallinen jännitysromaani kiidättää lukijan kuumana kuohuvasta Helsingistä viimaiselle jäämeren rannalle. Välirauhan vuosi 1940 on rauhaton. Helsingin kaduilla kiehuu, agitaattorit lietsovat kansaan taisteluhenkeä ja halkopinot roihuavat Hakaniemen torilla. Valpon ylietsivä Mujunen suree vaimonsa kuolemaa. Hautausmaalla hän tapaa Ilse Andersin, kohtalokkaan tanssijattaren, ja tulee temmatuksi tapahtumien pyörteeseen. Kuka tai mikä on salaperäinen Sininen aave? Vauhdikkaissa käänteissä mukana sinnittelevät sensuuria pelkäämätön toimittajapari Ossi Koho ja Sanna Rytkönen, vieraan vallan kätyri Buljakov sekä talvisodasta myöhästynyt amerikkalaisgangsteri, William Kovanen. Jäämeren rannalla Petsamossa näytellään tarinan huikea loppunäytös, jonka jälkeen Mujunen on menettänyt muutakin kuin sydämensä. Lukijan käsissä on Tapani Baggen toistaiseksi paras dekkari. Aidot historialliset kulissit luovat taustan tarinalle, josta ei huumoria eikä vauhtia puutu. (takakansiteksti)
Yläluokka 2D-geometrioille (alue ja reitti).
2D-geometria
2D-geometry
"Veijo "Veke" Laakkosen työhuone oli eduskunnan lisärakennuksessa, jonka edessä oli pieni viheralue penkkeineen. Kovat penkit oli järkevästi rakennettu yhdenistuttaviksi, etteivät spurgut olisi päässeet pesiytymään niihin ja ettei kukaan olisi käynyt niille istumaan esimerkiksi halailutarkoituksessa." (s. 113)
Kansanedustaja Veijo "Veke" Laakkosen työhuone sijaitsee eduskunnan lisärakennuksessa.
Ekman, Wilhelm
Ylivahenkylän Yli-Nuoranteen ja Ali-Nuoranteen 1800-luvulta periytyvät talot muodostavat vaikuttavan porttiaiheen vanhaan kirkonkylään konkreettisena muistomerkkinä vauraan satakuntalaisen maanviljelyskulttuurin yhä harvinaisemmaksi muuttuneesta perinteisestä rakennuskannasta. Euran kirkonkylän halki kulkeva raitti, joka seurailee Eurajokea, on säilyttänyt linjauksensa, vaikka sen varrella on rakennuskanta osin uusiutunut. Raitin eteläpäässä, Isovahenkylässä, on tielinjassa kiinni kaksi vanhaa talonpoikaistaloa, poikkeuksellisen pitkä Ali-Nuoranne sekä Yli-Nuoranne. Ali-Nuoranteen pitkä päärakennus on 1800-luvun alkupuolelta, vanhempi osa ilmeisesti 1720-luvulta. Raitin varrella on kolme aittaa. Yli-Nuoranteen päärakennus on ilmeisesti 1800-luvun keskivaiheilta. Yli-Nuoranteen puutarhassa on viikinkiaikainen kalmisto.
Eurajoen varrella olevat Vahen ja Nuoranteen kylät asutettiin keskiajalla. 1560-luvulla Vahen kylässä oli kaksi taloa ja Nuoranteen kylässä yhdeksän. Nuoranteen talot, jotka olivat olleet olemassa 1600-luvulla, ostettiin perintötiloiksi 1757, jolloin Yli-Nuoranne, Ali-Nuoranne olivat Iso-Vahen yhteydessä. Iso-Vahesta erotettiin 1762 perintötilaksi vielä Vähä-Vahe.
Nuoranteen talot
Vuorelan perhe muutti SKS:n talon virka-asuntoon 1954. Useat kirjan henkilöt työskentelivät uransa aikana SKS:ssä.
Kuusankosken - Kymintehtaan teollisuusympäristö (tehdasalue)
Johan ja Monica von Bonsdorff asuivat Huvilakadulla ennen muuttoaan Toukolaan.
Leo Lampi työskenteli ensimmäisessä harjoittelupaikassaan Matbaren/Troikassa seitsemän vuotta.
Jos sä joskus saavut Herttoniemen metropoliin, kuulet miten naputtaa mun EPS:n metronomi, mä CD:it poltan ja matskuu teen, kunnes herrat mut teleporttaa Herttoniemest ikuisuuteen
Laukkanen, Jere
Kuopion entinen lääninsairaala on luonteenomainen osa valtion rakennusperintöä ja samalla se kuuluu historiallisten läänikeskusten tärkeään julkiseen rakennuskantaan. Valtion suunnittelu- ja rakennustoiminnan tulokset ovat säännöllisesti korkeatasoista arkkitehtuuria ja myös syntytapansa, toiminnallisten erityispiirteidensä ja käyttövaiheidensa kannalta valtakunnallisesti merkittävää rakennusperintöä. Kuopion entinen lääninsairaalan alue Valkeisenlammen rannalla, kaupunginsairaalan pohjoispuolella, muodostaa Yleisten rakennusten ylihallituksessa suunniteltuine, ulkoasultaan verraten hyvin säilyneine laitosrakennuksineen sairaaloiden arkkitehtuurihistorian ja yleensä valtion rakennustoimen vaiheiden kannalta huomionarvoisen kokonaisuuden. Alueen tärkeisiin piirteisiin kuuluu nykyisin myös 1990-luvun alussa valmistunut oppilaitosrakennus, jonka nykyarkkitehtuuri oivallisesti täydentää muutoin historiallisista rakennuksista koostuvaa kokonaisuutta.
Tuntuva osa valtion rakennustoiminnasta 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa liittyi läänien pääkaupunkeihin sijoitettuihin valtion toimitiloihin ja laitoksiin. Näitä olivat Kuopiossa mm. maaherran residenssi, lääninvankila, asevelvollisen sotaväen kasarmialue ja lääninsairaala. Kuopion lääninsairaala (per. 1700-luvun loppuvuosina) päätettiin siirtää 1810-luvulla kaupungin palaneen postikonttorin paikalle Lahdentaan alueelle Maljalahden luo. Sairaalan naapuriksi sijoitettiin uusi kruunun- eli lääninvankila, jonka rakennushanke tuli vireille 1810-luvun lopulla. Lahdentaan sairaalan puinen rakennusryhmä valmistui 1820-luvun alkuun mennessä. Sittemmin vankilan yhteyteen liitetyn (kahdessa vaiheessa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa) lääninsairaalan alkuperäinen puinen päärakennus on yhä jäljellä (nykyisen vankilan nk. puutalokorttelin Sakkola-niminen rakennus). Hanke lääninsairaalan saamiseksi parempiin tiloihin tuli vireille 1860-luvulla ja 1867 valtio lunasti tarkoitukseen kaupungilta alueen Valkeisenlammen luota ruutukaava-alueen ja lammen välimaastosta. Uuden lääninsairaalan rakennusten suunnittelu Yleisten rakennusten ylihallituksessa käynnistyi samoihin aikoihin. Uudet rakennukset, nyt tiiliset, rakennettiin 1870-luvulla siten, että laitos oli valmiina 1877. Rakennuskanta käsitti päärakennuksen ja isohkon kaksikerroksisen sairaalarakennuksen lisäksi mm. yksikerroksisen asuinrakennuksen taloudenhoitajalle. Sairaalan laajentaminen kirurgisen osaston rakennuksella tuli hankkeena vireille 1900-luvun alkuvuosina. Olevan laitoksen eteläpuolelta valtio pakkolunasti kaupungilta maa-alueen tarkoitukseen. Uusi rakennus suunniteltiin Yleisten rakennusten ylihallituksessa (pääsuunnittelijana Magnus Schjerfbeck). Rakentaminen tapahtui 1908-10. Kirurgisen osaston näyttävä rakennus sijoitettiin Sairaalakadun suuntaisesti siten, että sen pääjulkisivu muodostaa edustavan päätteen Kauppakadulle. Samassa rakennusvaiheessa alueelle rakennettiin isohko talousrakennus (alkuaan keittiö-, pesula ja leipomotilat) ja 1870-luvun taloudenhoitajan rakennus laajennettiin kaksikerroksiseksi lääkäreiden asuintaloksi. Lääninsairaala on vuodesta 1959 otettu alan oppilaitoskäyttöön. Vanhan rakennuskannan ohella historiallisen laitosalueen arkkitehtoninen yleisilmettä rakentaa myös alueen pohjoisreunaan 1990-luvun alussa noussut oppilaitos (Arkkitehtitoimisto Pekka Pitkänen Ky). 1870-luvun sairaalarakennus sekä 1900-luvun alun sairaala ja talousrakennus on suojeltu valtion omistamien rakennusten suojelusta annetun asetuksen nojalla 1994.
Kuopion lääninsairaala
Kerimäen kirkonseudun keskeinen dominantti on kansainvälisestikin tunnettu rakennusmuistomerkki, "Kristikansan suurin puukirkko". Kirkkokansa on tullut aikoinaan veneillään Purunvedeltä Jouhenlahden rantaan. Rannassa on säilynyt 15 venevajan rivistö. Punamullatut, harjakattoiset vajat muodostavat laajimman venevajaryhmän Etelä-Savossa ja se on harvinainen jäänne aikoinaan tyypillisestä järviliikenteeseen liittyneestä rakentamisesta. Venevajojen ja kirkon yhdistävä tielinjaus, kirkkotie, jolle kirkko muodostaa näyttävän päätepisteen, on säilynyt. Jouhenniemeen Aittokankaan mäelle rakennettu lamasalvoskirkko on pohjakaavaltaan lyhyt- ja leveävartinen kaksoisristikirkko. Aumattujen kattopintojen ylle kohoaa nelisivuisen kaulaosan kannattama korkea kupoli. Kirkko edustaa tyylillisesti eräänlaista empiregotiikkaa suippokaari - ja nelilehdykkäaiheineen. Sisätilan pilareiden, kahdessa kerroksessa olevien lehtereiden ja sidehirsien valtaisa, mutta järjestetty ja valon kyllästämä hongista rakennettu huone on kauttaaltaan maalattu marmorin väriseksi, valkoisen, vaalean harmaan ja sinertävän suonikkaaksi. Kirkon matalalla riippuvat kehävalaisimet ovat arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelemat 1911. Kirkon arkkitehtuuriaineksia toistava kellotapuli, jossa on korkea harmaakivinen alaosa, on rakennettu 1847.
Säämingin kappeliksi 1632 perustettu Kerimäki erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi 1642. Nykyinen kirkko on jo seurakunnan viides jumalanpalvelushuone. Kirkon rakennushankkeen valmistelu käynnistyi jo 1820-luvulla, jolloin senaatti määräsi seurakunnan rakentamaan uuden kirkon. Kirkon paikasta käytiin pitkä kiista. Ensimmäinen suunnitelma 1 500 hengen puukirkkoa varten tehtiin intendentinkonttorissa 1842. Seurakunta piti sitä kuitenkin liian pienenä, kirkkoon haluttiin mahtuvan 5 000 henkeä eli puolet pitäjän asukkaista. Konduktööri A. F. Granstedtin 1843 tekemässä suunnitelmassa kirkossa oli 3 500 istuma- ja noin 1 500 seisomapaikkaa. Senaatti vahvisti piirustukset 1844. Kirkko rakennettiin vuosina 1845-1847 Axel Magnus Tolpon ja hänen kuoltuaan isänsä työtä jatkaneen Th. J. Tolpon johdolla. Sakariston jatkeeksi rakennettiin 1953 arkkitehti Pertti Luostarisen suunnittelema talvikirkko. Sitä on laajennettu 1997.
Kerimäen kirkko ja kirkkoranta
Hämeentie 1
Pohjanmaan teollisuuden kartanot (Åminneborg)
Kuva Sompasaaren näkötornista, joka purettiin 60-luvun alkajaisiksi.
Koulu on ollut Porthaninkadulla vuodesta 1929.
Helsingin Kaupunginteatteri
Runeberginkatu ei ollut itse asiassa kovinkaan kaukana. Mutta toisaalta ei Messeniuksenkatu eikä Ruskonkaan kämppä. Eikä Akvaarioraravintola - ja sitä hän rakasti; kun hän seisoi keskellä pimeää, katseli kuinka ihmiset söivät ja tunsi kuinka pensaiden oksat hipoivat hänen poskiaan, silloin hän oli melkein huuhkaja.
Tipi lähti seuraamaan naisia Lehtovaarasta, ja ravintolan kuva on kirjan kannessa.
Tapper, Kain
Sonck suunnitteli 1913 valmistuneen Keskuskirjapainon rakennuksen. Se rakennettiin yhteen Erottajan puolella sijaitsevan kirjapainon vanhemman rakennuksen kanssa (F.A.Sjöström, 1883).
Sompasaari
Helsingin höyrylaivareittien huvila-asutus (Degerö)
Pihlajatie
Kaisaniemen ala-asteen koulu
Jusupoff, Zinaida Ivanovna
Kinkomaan sairaala-alue
Wonder, Stevie
Suvannon erämaakylä Kemijoesta haarautuvan Kitisenjoen varressa on Lapin pohjoisimpia talonpoikaiseen omavaraistalouteen perustuvia kyliä 1600-luvun pysyvän uudisasutuksen äärilaidalla. Syrjäisen Suvannon kylän rakennuskanta on kokonaisuudessaan säästynyt toisen maailmansodan tuhoilta. Kyläkummulle ryhmittynyt, poikkeuksellisen yhtenäisenä säilynyt rakennuskanta on suureksi osaksi peräisin 1800-luvun loppupuolelta ja 1900-luvun alusta, niittytalouden kukoistuskaudelta. Eheinä säilyneissä pihapiireissä on runsaasti eriaikaisia talousrakennuksia. Kylän rakennuskanta on tutkittu tarkkaan. Syrjäinen Suvannon kylä on ainutlaatuisen hyvin säilynyt Lapin kylä. Sen rakennuskanta sijaitsee metsän reunustamalla viljelyaukealla Kitisen rannassa. Kyläasutus on sijoittunut vanhan raitin ja siltä erkanevien teiden varsille. Kaikkiaan Suvannossa on säilynyt toista sataa ennen sotia rakennettua hirsirakennusta, näistä kaksikymmentä on asuinrakennuksia. Useimmat punamullatuista asuinrakennuksista ovat 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta. Vanhin on Hiltusen 1700-luvulla rakennettu päärakennus. Perinteisiä pihapiirejä on lisäksi mm. Junttilan, Saunalan, Mettiäisen, Harjulan, Mattilan, Simunan ja Joopilan tiloilla. Suvannon kaksikerroksinen koulu on vuodelta 1928. Kokkosnivan voimalan aiheuttama vedenpinnan nousu on muuttanut Kitisen jokimaisemaa Suvannon kylän kohdalla. Muutoksen haitallisia vaikutuksia on pyritty lieventämään maisemoinnin avulla. Suvannon kylä on luokiteltu valtakunnallisesti arvokkaaksi maisema-alueeksi "Suvanto".
Suvannon kylä sai pysyvän asutuksensa 1600-luvulla. Syrjäisen sijaintinsa ansiosta kylä säästyi Lapin sodan tuhoilta 1944. Kitiseen 1980-luvulla rakennetun voimalaitoksen johdosta joen vesipinta kylän kohdalla nousi ja rantamaisema muutti omistajien, ympäristöministeriön ja Pelkosenniemen kunnan rahoituksella. Kitisen ylittävä silta valmistui 1990-luvun alussa.
Suvannon kylä
Malmi
Mikä on Helsingissä sijaitsevan säätytalon historia? Miten tavallinen kansalainen pääsee tutustumaan siihen? Kruununhaan Säätytalon historia on monin tavoin myös Suomen poliittista historiaa. Suomen valtiopäivät kokoontuivat talossa ensi kerran vuonna 1891. Sotasyyllisyysoikeudenkäynti käytiin Säätytalossa. Säätytalon on suunnitellut arkkitehti Gustaf Nyström ja se valmistui vuonna 1890. Talo rakennettiin aatelittomia säätyjä eli papistoa, porvaristoa ja talonpoikia varten, joilla oli kullakin talossa omat tilansa. Aatelissääty taas kokoontui 1862 valmistuneella Ritarihuoneella. Eduskunta siirtyi muualle 1907, mutta Eduskunnan kirjasto toimi talossa vielä vuoteen 1931 saakka. Sen jälkeen Säätytalo oli pitkään Tieteellisten seurain hallinnassa. Talon päädyn otsikkofriisi esittää Porvoon valtiopäiviä. Friisin on tehnyt kuvanveistäjä Emil Wikström vuonna 1903. Nykyään Säätytalo on valtioneuvoston edustustila. Tavallinen kansalainen pääsee tutustumaan taloon joka kuukauden toinen lauantai klo 10-12. Kesäaikaan vierailumahdollisuutta ei ole. Valtioneuvostosta meille kerrottiin, että ennen visiittiä kannattaa tarkistaa, onko yleisötilaisuus varmasti järjestetty vai onko tilalla mahdollisesti yksityistilaisuus.
"Takamäki asteli kymppitalon C-rapulle. Katutasossa oli joku kebab-pizzeria." (s. 210)
Murharyhmän entinen päällikkö Karhuvuori asuu osoitteessa.
Marvin, Lee
Lehtinen, Torsti
Kiviniityn pohjoisosan pientaloalue on muotokieleltään, mitoitukseltaan ja materiaaleiltaan yhtenäinen ja hyvin säilynyt 1960-luvun pientaloalue. Matala ja tiivis alue on rakentunut Kokkolan kaupungin kaavoittamana ja ohjauksessa eri arkkitehtien ja rakennusmestareiden tekemien tyyppipiirustusten mukaisesti. Pientaloalue koostuu sekä 6. että 25. kaupunginosan alueista ja sijaitsee Kokkolan kaupungin ruutukaava-alueesta länteen, Pohjoisen ohikulkutien eteläpuolella ja Tehtaankadun pohjoispuolella. Parhaiten ovat säilyneet pääasiassa vuoden 1962 asemakaavan ja asemakaavan muutoksen mukaisesti 1960-luvulla rakennetut omakotitalojen korttelialueet Brennerin ja Riskan puistojen ympäristössä sekä Libeckinkadun ja Puutarhakadun varrella. Tiiviisti ja säännönmukaisesti pienille tonteille sijoitetut yksikerroksiset pientalot sijaitsevat pääkatuja kapeampien asuinkatujen varsilla. Istutusten suojaamilla tonteilla ei ole asuinrakennuksen lisäksi muita rakennuksia. Olennainen osa alueen rakennettua ympäristöä ovat katutilat ja kulkukäytävät sekä puistot ja muut viheralueet. Alueella on 80 yksikerroksista yhden perheen omakotitaloa, yksi rivitalo ja seitsemän kytkettyä omakotitaloa, joista suuri osa on säilyttänyt alkuperäisen asunsa. Tuomitien, Koivutien ja Leppätien varsilla on kolmetoista rakennusmestari J. Haapasaaren 1961 suunnittelemaa, yksikerroksista tiilivuorattua omakotitaloa sekä kymmenen todennäköisesti kaupunginarkkitehti Marjatta Mäkisen piirtämän Luostarinen-tyyppipiirustuksen mukaan rakennettua omakotitaloa. Libeckinkadun varrella on kolmetoista arkkitehti Jaakko Laapotin 1960 suunnittelemaa yksikerroksista Minerit-tyyppitaloa. Libeckinkadun ja Puutarhakadun varrella on myös seitsemän Heikki Heinosen 1960 suunnittelemaa Ritari-tyyppitaloa. Edellisten lisäksi Libeckinkadulla ja Puutarhakadulla on seitsemäntoista Marjatta Mäkisen suunnittelemaa Ykspihlaja-tyyppitaloa.
Kiviniityn alue rakentui entiselle luovutusmaalle, Kokkolan kaupungin vuosina 1898 ja 1909 asemakaavoitettujen alueiden ulkopuolelle. Osa alueesta sisältyi 1940 vahvistettuun, mutta osin toteutumatta jääneeseen, Birger Brunilan laatimaan Kokkolan kaupungin asemakaavan laajennukseen, mutta vielä 1961 Tehtaankadun ja Pohjoisen ohikulkutien väli oli peltomaata. Kiviniityn pohjoisosa rakentui kaupunginarkkitehti Marjatta Mäkisen laatiman vuoden 1962 asemakaavan ja asemakaavan muutoksen mukaan. Kaava-alueeseen lukeutui myös Mariankadun länsipuoli. Asemakaavassa yli 30 hehtaarin suuruinen alue suunniteltiin arviolta 4200 asukkaan kaupunginosaksi, johon varattiin 153 tonttia "omakotiluonteisia" eli omakoti-, atrium- ja rivitalorakennuksia varten, 21 asuinkerrostalotonttia, kuusi liike- ja huoltotonttia sekä yksi yleisrakennusten tontti. Kaksi suurinta omakotitaloaluetta oli sijoitettu puistojen eli Riskan puiston ja Brennerin puiston ympärille. Omakotitonttien keskimääräinen koko oli noin 550-600 m². Rakennusalamerkinnöillä määriteltiin kerrosluvun lisäksi käytettävät julkisivumateriaalit. Alueen omakotitaloissa suunniteltiin käytettäväksi Puutalon, Tiiliteollisuuden, Suomen Mineriitin ja kaupungin rakennustoimiston laadituttamien tyyppipiirustusten mukaisia tyyppitaloratkaisuja. Tyyppipiirustukset sisältyivät kaava-aineistoon kun asiaa esiteltiin kaupunginhallitukselle ja –valtuustolle.
Kiviniityn 1960-luvun pientaloalue
Leisti, Mikko
SysOpen Digia Tower
Emilia ja Siiri istuvat Temppeliaukion kirkon kivimuurilla, "Helsingin kauneimmalla paikalla".
Leo Salonen toimi Motin keittiömestarina 1959-1967.
Stenbäckinkatu 24
Elokuvateatteri Kuva-Pirtti
Pyramidikattoiset kesänavetat (Jokela)
Töölön säilytyssuoja
Arkkitehti C.L. Engelin ruutukaava-alue Porvoossa on ollut yksi Suomen merkittävimmistä empiren suunnitteluperiaatteiden ja -ihanteiden mukaan toteutetuista asemakaavoista. Alkuperäisestä kaavasta on säilynyt korttelijako, yhtenäisiä katunäkymiä ja yksittäisiä asuinrakennuksia sekä merkittäviä julkisia rakennuksia, kuten kaupungintalo, lyseo, kuurojen koulu, tori ja puistoja. Porvoon eteläosan säännöllinen empirekauden ruutukaava on säilynyt hyvin, mutta rakennuskanta on uusiutunut suuresti 1960- ja 1970-luvuilta lähtien. Alkuperäistä rakennuskantaa on säilynyt alueella fragmentaarisesti. Empirekaupunginosan parhaiten säilyneet kokonaisuudet sijaitsevat Aleksanterinkadun, Lukiokadun ja Jokikadun varrella. Vanhin rakennuskanta muodostuu 1840- ja 1850-luvuilla rakennetuista yksikerroksisista, empiretyylisistä rakennuksista. Tonteilla suuri asuinrakennus on kadun varressa ja ulkorakennukset ovat pihan sivuilla siten, että ne eivät ole paloturvallisuussyistä vasten naapurin rakennuksia. Jokikadun rakennusrintama ja Aleksanterinkadun rakennukset ovat edustavaa empirearkkitehtuuria. Empirekaupunginosan merkittävimmät julkiset rakennukset ovat 1800-luvun puolessavälissä rakennettu Porvoon lyseo, torin varrelle rakennettu kaupungintalo sekä kuurojenkoulun kolme uusrenessanssityylistä puurakennusta. Runebergin koti (C.J.E. Gustavson 1849) ulkorakennuksineen ja puutarhoineen on erityisen hyvin säilynyt yksityistalo. Myös sen ympärillä on empirekauden rakentamista hyvin kuvaavaa puuarkkitehtuuria. Asemakaavan mukaiset merkittävimmät aukiot ovat korttelin käsittävä kauppatori ja puolitoista korttelia käsittävä kaupunginpuisto sekä Porvoon lukioon liittyvä puisto. Kauppatorilta johtaa Porvoonjoen rantaan leveä puistokatu. Jokiranta on suoristettu ja istutettu.
Porvoon keskustan eteläosan ruutuasemakaavan laati 1832 arkkitehti C.L. Engel keisari Nikolai I:n käskystä. Asemakaavan mukaan alue tuli rakentaa yksikerroksisin puurakennuksin. Tontit tuli istuttaa paloturvallisuussyistä. Ruutukaava oli tarkoitus ulottaa myös keskiaikaisperäisen Vanhan Porvoon yli, mutta se ei toteutunut näiltä osin. Porvoon lyseo valmistui 1849 arkkitehti E.B. Lohrmannin suunnitelmin ja vihittiin 1850. Torin varrelle rakennettiin 1893 kaupungintalo (C.R. Rosenberg). Maamme ensimmäisen kuuromykkien koulun perusti 1846 Porvooseen Carl Oskar Malm, joka oli itse kuuromykkänä saanut koulutuksensa Tukholmassa. Valtion otettua koulun hallintaansa siirrettiin se Turkuun. Porvoon koulu jatkoi yksityisenä ja siirtyi valtiolle 1860. Porvoon kuurojenkoulun kolme laitosrakennusta (koulurakennus, oppilasrakennus ja johtajan asuinrakennus) rakennettiin 1898. Ne oli suunniteltu yleisten rakennusten ylihallituksessa arkkitehti Th. Granstedtin johdolla. Suomen kansallisrunoilija Johan Ludwig Runeberg asui 1852-1877 Aleksanterikatu 3:ssa. Asuinrakennukseen perustettu Runebergin kotimuseo avattiin 1882.
Empire-Porvoon puutalokorttelit ja julkiset rakennukset
Pyhän Henrikin kulttiin liittyvä Nousiaisten kirkko on Turun tuomiokirkon ohella Suomen keskiaikaisen kirkkoarkkitehtuurin merkittävin muistomerkki. Kirkkosalissa oleva piispa Henrikin haudalle pystytetty sarkofagi (kenotafi) pronssilaattoineen on ainutlaatuinen maassamme. Kirkko pappiloineen on säilyttänyt vuosisataisen maisemallisen asemansa avoimella viljelysaukealla Hirvijoen laaksossa. Nousiaisten ja Lemun pitäjiä halkovan Hirvijoen yläjuoksun rantatörmällä sijaitseva kirkko poikkeaa pohjamuodoltaan muista keskiaikaisista kirkoista. Runkohuoneen länsipää on kolmitaitteinen ja itäpäässä siihen liittyy kapeampi taitteinen kuori. Asehuoneessa on oviaukot itä- ja länsiseinällä, eteläseinällä on ollut ikkunan yhteydessä ulkoinen saarnaparveke. Kirkossa on käytetty poikkeuksellisen paljon tiiltä seinämuurien yläosassa. Kuori-ikkunoissa ja eteläportaalissa on monimuotoiset tiiliprofiloinnit. Neljä pilariparia jakaa kirkkosalin kolmeen laivaan, joista keskilaiva on kaksi kertaa niin leveä kuin sivulaiva. Holvit ovat yksinkertaisia ristiholveja ja niissä sekä pitkittäisissä arkadikaarissa on joitakin primitiivisiä kalkkimaalauksia. Kirkkosalin kiinteä sisustus on alkuperäiselle paikalleen 1960-luvun lopulla palautettua Pyhän Henrikin sarkofagia ja 1640 lahjoitettua saarnastuolia lukuun ottamatta selkeän moderni. Kirkon merkittävin kalleus on Piispa Maunu II Tavastin 1429 lahjoittama mustaa belgialaista kalkkikiveä oleva sarkofagi, joka on päällystetty piispa Henrikin elämää ja ihmetekoja kuvaavilla kaiverretuilla messinkilaatoilla. Lisäksi kirkossa on Pyhää Henrikiä esittävä suurikokoinen veistos ja triumfikaareen kiinnitetty krusifiksi. Kirkon eteläpuolella oleva vaatimaton kaksikerroksinen kellotapuli on rakennettu 1759-1760 turkulaisen Matias Ledeniuksen johdolla. Nousiaisten pappila sijaitsee joen vastarannalla ja kirkolta sinne johtavat portaat ja silta. Pappila on sijainnut samalla paikalla todennäköisesti 1200-luvulta lähtien. Päärakennus on rakennettu 1890. Talousrakennuksista yksi on yhteinen viereisen kirkon virkatalon tilanhoidosta vastanneen tilan kanssa.
Nousiaisten kirkko rakennettiin legendan mukaan paikalle, johon Suomen ensimmäinen piispa Henrik 1150-luvun puolivälissä haudattiin. Nousiaisten kirkossa säilytettiin ilmeisesti piispa Henrikin pyhäinjäännöksiä ennen niiden siirtämistä Turun tuomiokirkkoon 1300-luvun vaihteessa. Piispa Henrikin pyhimyskultti, johon liittyvät Surmavirsi ja Pyhän Henrikin legenda, kehittyi 1200-luvulla ja Nousiaisten kirkko muodostui pyhiinvaelluskohteeksi. Nousiaisten Topoisiin, nykyiselle kirkonpaikalle, kehittyi 1100-1200-luvulla Suomen ensimmäinen hiippakuntakeskus. Keskiaikaista kivikirkkoa edelsi samalla paikalla ilmeisesti puinen kirkko. Piispanistuin siirtyi Aurajoen Koroisiin 1229 ja Pappilan kylän maat luovutettiin Nousiaisten seurakunnalle. Vuonna 1901 arkkitehti Josef Stenbäckin johdolla tehdyssä korjauksessa kivikirkon kiinteä sisustus uusittiin, ikkunat laajennettiin ja kuorin eteläseinää vasten rakennettiin harmaakivinen kappeli piispa Henrikin sarkofagia varten. Kirkkoa korjattiin Muinaistieteellisen toimikunnan arkkitehtien Heikki Havaksen ja Maija Kairamon suunnitelmien mukaan 1967-1968. Tuolloin sarkofagi siirrettiin erillisestä kuorista kirkkosaliin sen lattian alta löydetyn kiviperustan kohdalle.
Nousiaisten kirkko ja kirkkomaisema
Ruotsinsalmen merilinnoitus (Merisairaala)
Suomen Nuorison Iskujoukot leikkasivat ruokoja Lammassaaren vesijätöillä. Kirjassa kuva Pohjolan pirtistä, raittiusyhdistys Koiton kesäsiirtolasta Lammassaaressa.
Länsi-Turunmaan ulkosaariston kyläasutus (Lökholm)
Lilla Kronberg
Karjasillan pientaloalue on poikkeuksellisen laaja ja yhtenäisenä säilynyt jälleenrakennuskauden asuinalue. Karjasilta kuvastaa esimerkillisellä tavalla sodan jälkeistä rakentamisvaihetta ja sen yhtenäiseen kaupunkikuvaan ja funktionaalisuuteen liittyviä arkkitehtuuri-ihanteita. Karjasilta muodostuu 1940-luvun pientaloista ja alueen luoteiskulmaan sijoittuvasta 1950-1960-luvun kolmikerroksisten ja rapattujen asuinkerrostalojen alueesta. Sodan jälkeen rakennetut pientalot ovat jälleenrakennuskauden tyyppitaloja. Tonteilla on yleensä asuinrakennuksen lisäksi myös vähintään yksi ulkorakennus sekä alun perin kasvimaalle varattua tilaa. Katunäkymiä hallitsevat yhtenäisten rakennusrivien lisäksi kadunvarsiaidat ja runsas kasvillisuus. Karjasilta rajautuu selkeästi isojen ajoteiden ja Kaupunginojan puistokaistaleen väliin. Suvantokadun kerrostaloilla on maisemallista merkitystä julkisivurivinä Kainuuntien suuntaan. Kaupunginojan läheisyydessä on 1960-1990-luvulla noussut julkisten rakennusten keskittymä.
Karjasilta oli ensimmäisiä Oulun keskustan ulkopuolelle kaavoitettuja pientaloalueita. Alueen ensimmäisen kaavan laati arkkitehti Martti Heikura 1944, Oulun ensimmäinen kaupunginarkkitehti 1939-1963. Asuntoaluetta laajennettiin arkkitehti Niilo Mattilan laatimilla asemakaavoilla 1945, 1948 ja 1950. Karjasillan rakentaminen alkoi jo syksyllä 1940, kun alueelle pystytettiin ensimmäiset noin 50:stä Ruotsin lahjatalosta. Asemakaavan vahvistamisen jälkeen rintamamiehille luovutettiin tontteja, joille alkoi nousta "hartiapankkiperiaatteella" jälleenrakennuskauden tyyppitaloja. Osa tyyppitaloista nousi Martti Heikuran jälleenrakennustoimiston tyyppipiirustuksista muokkaamien suunnitelmien mukaan. Heikura piirsi kaikki Karjasillan puurakenteiset kerrostalot 1945-55. Kerrostaloalue rakennettiin 1950-1960-luvulla. Pientaloalueelle laadittiin rakentamisohjeet 1980. Karjasillan ominaispiirteistä tehtiin selvityksiä 2001-2003 kaupungin lähiöuudistushankkeessa.
Karjasillan jälleenrakennuskauden asuinalue
Villa Tefke
Lukusali, veistos
Komulainen, Lauri
Vähänkyrön kirkonmäki kuvastaa hyvin kirkonkylien rakentamistilannetta 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa ennen 1930-luvulla alkanutta liikenteen ja kaupan kasvun mukanaan tuomaa suurimittakaavaisempaa rakentamista. Vähänkyrön kirkonkylän halki kulkevan maantien visuaalisena päätepisteenä on tasamaastosta kohoava kirkonmäki, jolla seisoo kirkko, tapuli, lainajyvästö ja vanha läpiajettava luhti sekä vanha kansakoulu ja sen ympäristössä ryhmä pieniä asuinrakennuksia. Kyrönjoen rantatörmältä kohoava kirkko on yksi harvoista 1700-luvun kustavilaisista kivikirkoista. Valkeaksi rapattu kirkko on pohjamuodoltaan sisäviisteinen ristikirkko. Sen vesikatto on loiva ja ristivarsien päistä aumattu. Ristivarsien fasadeissa on kolme ikkunaa ja matalat päätykolmiot. Kirkkosalia kattaa lautaholvit. Kirkon eteläpuolella, Kirkkolammen ja Kyrönjoen välissä on Kirkkosaari, jolla pitäjän ensimmäinen kirkko on 1610-1643 sijainnut. Saarella on myös Krimin sodan aikainen venäläisten kasakoiden hautausmaa. Vähänkyrön pappilan pihapiiri klassistisine päärakennuksinen on Kyrönjoen vastarannalla. Vähänkyrön kirkonmäki sijaitsee Kyrönjokilaakson valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Vähänkyrön kirkko rakennettiin 1799-1803. Työssä noudatettiin suhteellisen tarkasti Yli-intendentinviraston arkkitehti Olof Tempelmanin piirustusta vuodelta 1786. Huomattavin poikkeama oli kookkaan keskitornin poisjättäminen. Se lisättiin kirkkoon alkuperäistä suunnitelmaa vapaasti mukaellen 1937 tapahtuneen perusteellisen korjaustyön yhteydessä. Kirkon ulkorappaus uusittiin 1980-luvun alussa tehdyssä korjauksessa ja maalattiin valkeaksi. Tiilikatto on vuodelta 1990. Vähäkyrö erotettiin Isostakyröstä itsenäiseksi seurakunnaksi 1607. Nykyinen kirkko on seurakunnan kolmas. Jo edellisen kirkon aikana rakennettu tapuli vuodelta 1767 siirrettiin nykyiselle paikalleen 1804. Vähänkyrön seurakunta osti 1815 pappilaksi Mustasaaren Iskmosta hovioikeudenpresidentti Reuterholmin huvila, joka siirrettiin Kyrönjoen rantaan. Myös kaksi aikaisempaa pappilaa olivat sijainneet samalla paikalla.
Vähänkyrön kirkonmäki, Kirkkosaari ja pappila (pappila)
Kallbådan ja Rönnskärin majaka (Kallbådan)
Rikostarkastaja Martti Kononen saa ratkaistavaksi kaksi makaaberilla tavalla yhteen liittyvää murhaa. Jäljet johtavat Neuvostoliiton aikaisiin, Kostamuksen rakennustöiden hurjiin vuosiin. Nuori Kononen sysättiin silloin sivuun suomalaisen insinöörin kuolemansyyn tutkimuksista. Nyt 130-kiloisen rikostarkastajan yli ei enää kävellä. Kononen ryhtyy selvittämään suuruudenhullun vuorineuvoksen, kokaiinikoukkuun jääneen entisen poliisin, hometalokaupoissa kaiken menettäneen autonkuljettajan ja tunnevammaisen monialahuijarin kytkentöjä. Sapattivapaa Espanjassa ja sen päälle töölöläisestä kapakkalähteestä pulpahtanut tiedon muru saavat kompuroivan Konosen lopullisesti jaloilleen ja rosvot polvilleen. (takakannen teksti)
Tapanilan Erä ry
"Kivitalot leijailevat kaasussa, teräs lepää dioksidin päällä./ Mosaiikkimandalat Jugend-talon julkisivussa/ ovat mielen oppaita, mietin hajamielisesti,/ etsin vuokrakämpän osoitetta./ Tyynesti ja välinpitämättömästi/ ilman tajuntaa joka voisi laajentua/ upotan antureita kylmään merivirtaan/ jossa väkijoukko kahlaa metron ovelle/ unissaan, näkemättä unta.--" (s. 77)
Teoksessa on runo nimeltä "Romantiikan kerrostumia Hämeentiellä klo 8.30".
Baric, Maria
Muuramen kirkko
Vuoksenniskan Kolmen ristin kirkko
Ferdinand Salokankaan jälleenrakennusajan arkkitehtuuri Rovaniemellä (Rantavitikan ammattikoulu)
Frey, H.
Pihlajamäen ostoskeskus
Rosenlundin pappila Pietarsaaren historiallisen kaupunkikeskustan laidalla muodostaa puutarhoineen, puistoineen ja talousrakennuksineen erittäin merkittävän pappilamiljöön. Kirkkoherra Aspegrenin puutarha ja talousrakennukset ovat hyödyn aikakauden merkittävimpiä rakennettuja muistomerkkejä maassamme. Pappilan puutarha on Suomen merkittävimpiä 1700-luvun geometrisiä puutarhoja. Pappilan nykyinen kaksikerroksinen puinen päärakennus on rakennettu 1798. Pihapiiriä rajaavat renkituvat ovat 1700-luvun jälkipuoliskolta. Miespihan koillispuolella oleva kirkkoherra Aspegrenin rakennuttama suuri kivestä 1773-1776 rakennettu navetta-tallikompleksi on lajissaan vanhimpia maassamme. Pappilan puutarhan alkuperäisiä elementtejä ovat rinteen kiviterassit, käytäväverkko ja niiden väliset viljelysruudut sekä puutarhaa ympäröivä, kulmistaan viistetty kivimuuri. Pappila on toiminut Pedersören kirkkoherran asuinpaikkana 1990-luvulle asti. Pedersören kotiseutumuseo toimii kivinavetassa.
Pietarsaaren ja Pedersören kirkkoherra Gabriel Aspegren sai 1755 luvan raivata Rosenlundin mäen viljelymaaksi. Pappilan puutarhan rakentamisen Aspegren aloitti samana vuonna Linnén oppien ja talousteorioiden mukaisesti. Puutarha oli aikansa suurimpia; se koostui 14 ruudusta ja kulmaukseen rakennettu kasvihuone oli varhaisimpia kasvihuoneita koko maassa. Aspegren rakennutti Rosenlundin pappilan päärakennuksen kahdessa vaiheessa 1750-1760-luvulla, mutta se purettiin 1797. Hänen seuraajansa Brunnius aloitti uuden päärakennuksen rakentamisen vanhan kellarikerroksen päälle 1798. Vuonna 1777 laadittu asemapiirros ja aksonometrinen kuvaus pappilasta, puutarhasta ja talousrakennuksista ympäristöineen antoivat hyvän lähtökohdan puutarhan onnistuneesti toteutetulle entistämistyölle 2000-luvun alussa. Tässä yhteydessä puutarhan huvimaja ja kasvihuone rakennettiin uudelleen.
Rosenlundin pappila
Elokuvateatteri Bristolin avajaiset 1961
Helsinkiläinen elokuvateatteri Bristol avasi ovensa maaliskuussa 1961. Teatteri tuli pian tutuksi suurten hittielokuvien esityspaikkana, mutta 2000-luvun haasteisiin se ei enää kyennyt vastaamaan. Mykkäfilmi.
Werner, Lars
"Ohitamme Arabian tehtaan takapihan ja kerron, että pidän juuri tästä näkymästä, missä uusi ja vanha lomittuvat toisiinsa. Hän katsoo punatiilistä vanhaa tehdasrakennusta ja siirtää marjapuuron väriseen nykyiseen tehtaaseen, siitä "legotalon" kautta Portaalin harmaaseen lasikompleksiin," (S. 17-18.)
Pankakosken tehdas- ja asuinalueen monivaiheiseen rakentamiseen sisältyvät sekä vanha ruukkimiljöö että metsäteollisuuden käynnistyminen ja kehittyminen 1900-luvulla. Pankosken kartonkitehtaan perustamisvaiheen rakennuksia, vuonna 1912 valmistunutta punatiilistä hiomoa ja kartonkitehdasta voimala- ja hörykattilalaitoksineen on laajennettu ja muokattu useassa vaiheessa aina viime vuosiin asti. Myös Väinö Vähäkallion suunnitelmien mukaan 1930-luvulla rakennettua konttoria on laajennettu kahdesti. Lieksanjoen valjastanut Pankakosken voimalaitos on Alvar Aallon tuotantoa vuodelta 1962. Kosken alajuoksulla 1936-1947 toimineen rulla-aihiotehtaan alue on varastoalueena. Kosken partaalla 1820-luvulta vuoteen 1902 toimineen harkkohytin ajasta ovat tehdasalueella enää kertomassa 1900-luvun alusta peräsin olevat, entiset tehtaan isännöitsijän ja teknisen johtajan asuinrakennukset sijaitsevat tehtaanpuistossa. Ruukin rakennuttamista työväenasuinalueista on säilynyt Heittopelto, jonne ruukki rakensi 1890-luvulla kahdeksan asuinrakennusta. Hangaspuron ja Rasivaaran asuinalueet ovat kehittyneet tehtaan työväen asutuksena, ensin mainittu 1880-luvulta ja jälkimmäinen 1920-luvulta alkaen. Vaaran korkeimmalla kohdalle, Ohjastien eteläpuolelle, yhtiö rakennutti yhtenäisen asuinalueen välirauhan aikana. Tehtaiden itäpuolella sijaitsevat yhtiön työväenasuinalueet Puroniemi ja Voimakylä. Puroniemi on tehtaan ylemmille toimihenkilöille 1940-luvulla valmistunut omakotitaloalue, jota on 1950-luvulla täydennetty. Voimakylä on syntynyt kahdessa vaiheessa 1950- ja 1960 -luvulla Lieksanjoen voimalaitosrakentamisen yhteydessä. Niskan (Pankalammen) laaja alue on jälleenrakennuskauden omakotialue.
Pankakosken harkkohytti aloitti toimintansa 1820-luvulla. Aikoinaan maamme huomattavimpiin harkkohytteihin kuuluneen ruukin tuotantorakennuksista viimeiset purettiin 1903 ja paikalle perustettiin puuhiomo. Yhtiön osti 1909 W. Gutzeit & Co, jolle kauppa merkitsi uuden toimialueen valtaamista. Pankakoskella aloitettiin kartonginvalmistus 1912 ja tehdas oli jo 1915 Suomen suurin valkoisen kartongin tuottaja. Pankakoski toimi itsenäisluontoisena yhtiönä vuoteen 1927, jolloin se liitettiin lopullisesti Enso-Gutzeit Oy:n. Nykyinen Stora Enson Pankakosken tehdas tuottaa edelleen hioke- ja sellukartonkia.
Pankakosken tehdas- ja asuntoalueet
Suosalo, Martti
Bastioni Lantingshausen
Bastioni Lantingshausen rakennettiin vuosina 1748-50 ja se muodostaa Kustaanmiekan päälinnoituksen itäisimmän osan. Sen kärki suuntautuu kohti Kustaanmiekan salmea ja se yhdistyy salmen rannalle vuosina 1753-54 rakennettuun Kuninkaanporttiin. Bastionin oikeassa kyljessä on yksi kasematti, josta on johtanut porras ampumatasanteelle, oikeassa siivessä on kasematteja kaksi. Kaikissa kasemateissa on tykkiaukot, joista käsin on voitu puolustaa vallihautaa. Bastionin kärkikulmassa on pyöreä holvi, joka on rakennettu ruutivarastoksi. Bastionin vasemmassa siivessä on yksi holvattu kasematti tykkiaukkoineen ja sen viereen rakennettiin huonetila, jossa oli tykkiaukon lisäksi tiheä kivääriaukotus. Bastioni Lantingshausenin vasen kylki ja kurttiini Lantingshausen-Carpelan rakennettiin kiväärigalleriaksi, mutta se jäi keskeneräiseksi ja oli katettu puukatolla vielä ruotsalaisen kauden lopussakin.Gallerian alta johti louhittu käytävä kaponieeri von Spångeniin. Varustuksen ampumatasanne varustettiin rintasuojalla ampuma-aukkoineen. Ampumatasanteelle johti vasemmasta siivestä hiekkakivinen porras . Koska kiväärigallerian puista kattoa ei koskaa korvattu kivisellä, se sortui vähitellen ja muodostui jo venäläisellä kaudella epämääräiseksi maakasaksi, jonka yli kuljettiin Zander- Lantingshausenin takaiseen vallihautaan. Bastionin tykkiaukot muurattiin umpeen 1860-luvulla ja samaan aikaan muutettiin oiken siiven kasematit arestihuoneiksi. Vuosisadan lopulla bastionin kasematteja käytettiin kerosiini- ja pilkevarstoina ja talousvarastoina. Bastioni kunnostettiin 1940- ja 50-lukujen taitteessa Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta, ja tässä yhteydessä avattiin myös umpeenmuuratut tykkiaukot. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: KrA Ö 1-58, G 22,45,81 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KA VSA 17044 MV SL VIK A 84-89 MV SL Valokuvakokoelmat
"Linnanmäellä on monia asioita, joista en pidä, esimerkiksi hattarat. Hattarat ovat vaaleanpunaisia, tyttömäisiä ja katoavia. Ketjukaruselliin en suostu menemään, vaikka kaikki muut lapset haluavat nimenomaan siihen. Kaikki reippaat lapset nimittäin, sanoo isä." (s. 82)
Lenin, Vladimir Iljits
Hyvinkään Villatehdas on ollut maamme suurin ja monipuolisin villatehdas. Teollisuusympäristö ja työväen asuntoalue kuvastavat 1900-luvun kutomoteollisuuden merkitystä pienen kauppalan kehitykselle pääradan varressa sen suurimpana työnantajana. Tuotantorakennukset ja työväen asuinalueet, erityisesti Port Arthur ovat säilyneet lähes alkuperäisessä asussaan. Villatehtaan perustaminen 1892 on aloittanut Hyvinkään kehittymisen teollisuusyhdyskunnaksi ja sillä on rautateiden rinnalla ollut vuosisadan vaihteesta 1980-luvulle asti merkittävä vaikutus paikkakunnan elämään ja ympäristöön. Villatehtaan vanhimmat tehdasrakennukset sijaitsevat lehmusten reunustaman sisäpihan ympärillä. Pihapuisto on harvinainen säilynyt yksityinen teollisuuden puisto maassamme. Tehtaan laajentuminen on toteutettu näyttävänä pitkien tehdassalien sarjana. Alueen yleisilme poikkeaa muista historiallisista tekstiiliteollisuuden ympäristöistä yksikerroksisten, lanterniinikattoisten tehdasrakennustensa ansiosta. Tehdasrakennusrivin porras- ja vesitornit ovat puolestaan tekstiiliteollisuuden arkkitehtuurille ominaisia erityispiirteitä. Villatehtaan runkona ovat 1900-luvun alun ja 1910-luvun tehdasrakennukset, joita on tuotannon tarpeiden mukaan laajennettu useassa vaiheessa. Nuorin rakennus on 1984 valmistunut kuituvarasto. Tuotantotoiminnan päättymisen jälkeen rakennuskannasta on purettu 1920-ja 1930 -lukujen rakennusvaiheeseen kuuluneet keskusvarasto, voimalaitos ja värjäämö. Vanhin rakennus, nykyinen TechVilla, on rakennettu 1895-1896. Uusi villatehdas vuodelta 1910 eli ns. hevosenkenkä on alunperin käsittänyt kutomon, konttorirakennuksen, viimeistämön ja voimalaitoksen. Tehdasalue on siirtynyt 1997 Hyvinkään kaupungin omistukseen ja tiloja vuokrataan ulkopuolisille. Villatehtaan entinen paloasema keskellä pihan puistoaluetta toimii Valvillan tehdasmuseona.
Villatehdas aloitti vuonna 1892 toimintansa pienenä käsityöhön perustuvana kehräämönä. Perustaja oli insinööri Ossian Donner, joka jo muutaman vuoden kuluttua siirsi omistuksen yhtiöpohjaiseksi nimellä Hyvinge Yllespinneri & Väfveri Ab (Hyvinkään Villakehräämö ja Kutomo Oy). Perustan yhtiön menestykselle muodosti 1800-ja 1900-lukujen vaihteessa alkanut villateollisuuden nousukausi ja Donnerien suvun kahden Helsingissä sijainneen villatehtaan yhdistämien Hyvinkään tehtaaseen. Nykyiselle teollisuustontille rakennettiin ensimmäinen kehräämörakennus 1895-1896 ja laajennustyöt alkoivat 1899. Ns. Port Arthurin työväenasuinrakennukset rakennettiin 1900-luvun alussa. Naistenkankaiden kutomo siirrettiin Helsingistä 1907 Hyvinkäälle vanhan kutomon itäpuolelle valmistuneeseen tehdassaliin. Kampalankakehräämö siirrettiin Helsingistä 1914 vanhan kutomon länsipuolelle rakennettuun tehdassaliin. Valtion rautateiden keskuspuutarhan ylipuutarhuri Willy Nykopp teki 1925 Yhdistyneiden Villatehtaiden puistosuunnitelman. 1930- ja 1950-luvut olivat taloudellisesti suotuisia, mikä näkyi myös rakennusinvestointeina. Seuraavan vuosikymmenet olivat saneeraustoimenpiteiden aikaa, joka johti kuitenkin tehtaan lopettamiseen 1991. Viimeksi villateollisuutta ylläpiti alueella Valvilla Oy ja tehdastoiminnan loputtua rakennukset otettiin toimistokäyttöön.
Hyvinkään Villatehdas
Helsingin Vanhankaupunginselän ja Saunalahden välisellä lahdella oli vuonna 2004 jäällä jäähän jäätyneenä avonaisia simpukankuoria laajalla aluella paljon. Onko tämä luonnon vai ihmisen aiheuttama performanssi? Emme ole nähneet samanlaista ilmiötä aikaisemmin vaikka olemme paljon jäillä liikkuneet. Saimme kysymykseenne vastauksen Merentutkimuslaitokselta. Sieltä biologi kertoi että saman havainnon ovat tehneet muutkin jäällä liikkujat. Ilmiö on luonnollinen ja johtuu ilmeisesti siitä että että meren jäätymisen aikaan vedenpinta oli hyvin matalalla, käytännössä tuo matala lahti on ilmeisesti ollut vain nipin napin veden peitossa. Pohjan pinnalla olevat simpukat jäätyivät jääkanteen kiinni ja veden noustessa irtosivat pohjasta. Vanhankaupunginlahdella ympäristökierroksia järjestävä biologi kertoo seuraavaa: "Järvisimpukoiden kuoria oli vuoden 2004 alussa tuhansia jäällä spektaakkelimaisesti matalilla rannoilla, mm. Saunalahden suulla, Mölylän edessä ja Hakalan lintutornin edessä. Ne olivat matalan veden aikana muodostuneen jään nostamina. Myös ajopuita noussut paljon jäälle, kun jää joulukuun alkupuolella alkoi muodostua matalan veden (n. -40 - - 50) aikana ja sen jälkeen vesisateet sulattivat jään pintakerroksen. Jää siis tekee meriveden korkeusvaihteluiden takia sisäänsä mutajääkerroksia, ja ottaa ylös pohjasta ajopuita ja simpukoita. Tätä on sattunut aikaisempinakin vuosina. Keväällä on usein matalilla rannoilla, kun jää sulaa, jään päällä rantamutaa ja ajopuita. Simpukoiden massaesiintyminen jään päällä liittynee siihen, että simpukkamäärät olisivat lisääntyneet lahdella ja siihen, että ´mutajäätä´ syntyi nyt melko syväänkin veteen." Kevät tulee, jäät lähtevät ja simpukat pääsevät vapauteen.
Lohikoski, Armand
Sven Gladh: Sörkkä silloin ennnen - kuvaus 1930-luvulta
Leminen, Hannu
Mihin Punavuorenkadun varrella oleviin taloihin osui pommi helmikuun suurpommituksissa 1944? Ensimmäisessä suurpommituksessa 6.-7.2.1944 osumia saivat Punavuorenkatu 15, 17, 18 ja 19. Taloja, joissa oli pelkästään ikkunavaurioita, ei ole luetteloitu. Punavuoren kaupunginosa säästyi suuremmilta vaurioilta suurpommituksissa. Pahimmin tuho kohtasi aluetta ensimmäisen pommitusyön aikana, jolloin muun muassa Punavuorenkatu 18:n pihasiipi tuhoutui. Samassa hyökkäyksessä myös naapurikorttelissa osoitteissa Punavuorenkatu 15, 17 ja 19 paloi kolme puista ja yksi kivirakennus. Lähde: Helminen, Martti: Helsingin suurpommitukset helmikuussa 1944 (2004)
Rastilan metroasema
Käynti Helsingin tehtaissa 1889-artikkeli: J.D. Stenberg ja poikain konepaja & John Stenbergin konetehdas
Antikvaarinen Kirjakauppa Anssi Arohonka
Rautalammin suurtilat (Korhola)
Juslén, Gösta
"Jo kaukaa loistivat valot Torpan ikkunoista, kun käännyin, kun käännyin Narinkan kulmalta Yrjönkadulle. Työväeltä ei ollut lamppuöljy lopussa. Portilla seisoivat punakaartilaiset vahdissa, mutta minut päästettiin sisäsälle sen kummemmin kyselemättä, kun sanoin että olen tulossa puhvettiin." (S. 73.)
Yrjönkadun Työväenyhdistyksen Torpalla Hilma käy kokouksissa ja hänen sisarensa Miina raittiusyhdistyksen iltamissa.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Katajaluoto)
Hauraita muistoja Helsingin hautausmailta
Kihlman, Alfred
Huvipursi, ravintola
Alikoski, Ali
Wrede, K.A.
Kinaporin kalifaatti -levy on julkaistu vuonna 2005 Alamaailman vasaroiden kanssa.
Kiuru, Johanna
Päähenkilö on töissä Töölön kirjastossa ja muutenkin koko elokuva tapahtuu Helsingissä.
'Jäimme pois, kuinkas muuten, Topeliuksenkatu 1:n edessä ja nousimme neljänteen kerrokseen. Asunto oli tuttu, samoin koira, mutta tällä kertaa osasin varautua ja pysyin tolpillani kiljumatta.' (s. 66)
Aaron päätyy yöksi tuttuun osoitteeseen.
Lipponen, Päivi
lopussa on
ends with
Mikael seisoi Sinisessä tulppaanissa Annankadun ja Uudenmaankadun kulmassa ja yritti tehdä päätöstä. Hän oli valitsemassa pitkävartisia tummanpunaisia ruusuja, mutta kysymys kuului: kuinka monta? Ei pitänyt liioitella, eikä toisaalta kannattanut esittää vaatimatontakaan. Kukkakauppa oli tuttu, ehdottomasti kaupungin parhaita. Sieltä sihteeri hankki säännöllisesti firman tarvitsemat kukat. Soitto vain, ja kauppias oivalsi välittömästi, minkälaiset viritykset mihinkin tilanteeseen sopivat.
Bibliography about Ethnic Minorities in Helsinki
I would like to know if there is Finnish bibliography translated into English, concerning ethnic minorities like Somali people in Helsinki? My special interest is in spatial issues or spatial discrimination but I guess this is too specific, so something more general would suit me too, if there is. There are some studies made in Finland about somali people adapting to finnish society and in city of Helsinki. The books can be found in HelMet libraries http://www.helmet.fi/screens/opacmenu.html. Major part of the material is in finnish, but here are some books in english also: Svinhufvud, Tommi: Somalian immigrant students and equality /Helsinki : City of Helsinki, 1997. Variations on the theme of Somaliness : proceedings of the EASS/SSIA international congress of Somali studies, Turku, Finland, August 6-9, 1998 / edited by Muddle Suzanne Lilius. Turku : Åbo Akademi University, Centre for continuing education, 2001. In the City of Helsinki there is for example Cultural Office Caisa. Its aim is to support the multicultural development of the city by promoting the interaction of people from different countries, and by providing information about various cultures and about Finnish society. http://www.kulttuuri.hel.fi/caisa/index_en.html
Raaseporin linna on toiminut 1370-luvulta 1550-luvulle läntisen Uudenmaan sotilaallisena ja hallinnollisena keskuksena. Linnan tehtävänä on ollut maakunnan hallinnon ohella Suomenlahden merenkulun ja kaupan valvonta. Itäisen uudenmaan hallinnollisena keskuksena on toiminut samaan aikaan Porvoo. Raaseporin linna on rakennettu Karjaalle johtavan vesireitin varrella olevalle saarelle. Linna sijaitsee nykyään Snappertunan-Fagervikin jokilaakson etelälaidassa, Raaseporinjoen mutkassa. Linnanraunio on korkean silokallion päällä ja reunoilla. Linnan itäpuolella on luultavasti ollut kauppapaikka. Linnan varhaisvaiheista on vähän tietoja. Kalliosaarta kiertänyt luonnonmuotoja noudattanut kehämuuri saattaa olla peräisin 1300-luvun lopulta. Alkuperäiseen kivilinnaan on liitetty 1400-luvun kuluessa kaksi esilinnaa ja suuri pyöreä torni.
Raaseporin linna mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1378. Linnan rakentaminen on mahdollisesti aloitettu 1370-luvun keskivaiheilla. Kehämuuriin liittyivät pohjois- ja lounaispäässä tornit. Toisessa, 1400-luvun rakennusvaiheessa, päälinnaan luotiin suorakulmainen linnanpiha rakentamalla sen itä- ja länsisivulle huonesarjat. Kehämuuri korotettiin kaksinkertaiseksi ja verhottiin tiilellä. Kolmannessa vaiheessa, todennäköisesti 1470-luvulta alkaen, rakennettiin pyöreä torni. Linna ympäröitiin viimeistään 1400-luvun alkupuolella vedenalaisella paaluvarustuksella, jonka tarkoituksena oli estää laivojen pääsy linnan muurien edustalle. Kuningas Kustaa Vaasa piti Raaseporin linnan sijaintia huonona ja määräsi linnaläänin keskuspaikaksi Tammisaaren 1528. Linna hylättiin lopullisesti 1550-luvulla Helsingin ja Tammisaaren kaupunkien perustamisen jälkeen. Linnanraunion korjaustyöt aloitettiin 1890. Linnaa pidettiin vuoden 1883 muinaismuistoasetuksen mukaisena muinaisjäännöksenä ja arvokkaana turistikohteena. Restaurointi- ja rekonstruktiotöitä on tehty useassa vaiheessa, mm. 1930- ja 1960-luvulla. 1970-luvun jälkeen linnan korjauksissa on keskitytty rakennusten suojaamiseen ja linnan historian havainnollistamiseen.
Raaseporin linna
Vaaleanpunainen pilvi on ensimmäinen suomalainen sarjakuvaromaani (vuodelta 2001). Se on tarina lumenhauraasta rakkaudesta, unelmista, melankolian hetkistä kaupungin kaduilla. Sarjakuvaromaani, jonka monikerroksiset kuvat puhuvat kuin elokuva.
Pukinmäen kartano
Parakki B9
Pieni, puinen talo rakennettiin telakan työnjohtajien "työmaaparakiksi" ilmeisesti vuonna 1930. Se sijaitsi aluksi rakennus B 10:n itäpäädyssä, mutta siirrettiin nykyiselle paikalleen 1940- tai -50-luvulla. Ajoittain se on ollut myös työkaluvarastona ja 1940-luvulla asuntona. Rakennus kunnostettiin majoitustilaksi ilman mukavuuksia vuonna 1987. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: Suullisia tietoja rva Katri Fribergiltä 29.9.1994. MV SL Telakka-alueen yleiskartat vuosilta 1939-1958. MV SL Mittauspiirustus 861 270. MV SL Valokuva-arkisto.
Forsius, Sigfridus Aronus
Mistä Helsingin metroasemat ovat saaneet nimensä? Helsingin metroasemien nimet ovat nimistötoimikunnan ja kaupunkisuunnittelulautakunnan keksimiä. Nimet on annettu sen mukaan, missä kaupunginosassa asema sattuu sijaitsemaan. Poikkeuksena ovat rautatieaseman, Siilitien ja uusimman, Kalasataman, asemat. Rautatieaseman metropysäkki on luonnollisesti nimetty tarkan sijaintinsa mukaan ja samoin Siilitien. Kalasataman metroasema (ruotsiksi Fiskehamnens metrostation) on Helsingin metron 17. metroasema ja se otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2007. Kaavakarttoihin Kalasataman metroaseman ympärille on piirretty sellaisia kaupunginosien nimiä kuin Sörnäistenranta tai Hermanninranta, joten tasapuolisuuden nimissä oli hyvä keksiä aivan uusi nimi asemalle. Nimi on osuva, koska paikalla todella on ollut vilkas kalasatama, josta vieläkin on rippeet jäljellä. Lähteet: Helsingin Sanomat 3.1.2007 ja 16.1.2007 http://fi.wikipedia.org/wiki/Kalasataman_metroasema
Mönkösmäen rakennusryhmä on hyvä esimerkki talonpoikaisesta rakentamistavasta ja rakentamisen sijoittumisesta agraariympäristöönsä. Judinsalon Mönkösmäki on säilyttänyt vanhaan maanviljelyskulttuuriin liittyvät piirteensä maantieteellisen eristyneisyytensä takia; vain laivaliikenne on pitänyt yllä yhteyksiä Päijänteen muille rannoille. Mönkösmäki sijaitsee Päijänteen itärannalla olevassa Judinsalon saaressa, jonka mantereesta erottavat vain kapeat salmet. Vanhan Lehtimäen, Uuden Lehtimäen, Uuden Jutilan ja Vanhan Jutilan muodostama talonpoikaistalojen rypäs on asettunut saaren kapealla kohdalla olevien Jutilanjärven, Haukijärven ja Turasenlammen väliin jääville kumpareille. Tilojen rakennuskanta on vanhaa, talousrakennuksia on runsaasti ja kokonaisuudet ovat kansatieteellisesti mielenkiintoisia. Kylän talot ja pellot ovat keskittyneet saaren sisäosien järvien ja lampien ympäristöön. Kumpuilevat peltotilkut ovat hakamaitten ja metsälaidunten reunustamia. Kapea kylätie maantieltä taloille kulkee kiinni metsänrajassa.
Sysmän pitäjään kuuluneessa Judinsalon kylässä oli 1560-luvulla Judinsalon talo (nyk. Vanha-Jutila), joka oli perustettu 1500-luvun puolivälissä. Judinsalo sijaitsi Jyväskylän ja Korpilahden välisen vesi- ja talvitien varrella. Säännöllistä laivaliikennettä palvelemaan Judinsaloon rakennettiin höyrylaivalaituri. Päijänteelle 1888 perustetuista kolmesta luotsiasemasta yksi rakennettiin Judinsaloon. Kylän halki kulkeva maantie rakennettiin 1960-luvulla, kun Judinsalon ja Keihäsniemen väliseen salmeen rakennettiin silta.
Mönkösmäen talonpoikaistalot
Turtschaninoff, Maria
Talon rakennutti 1911-1912 puhtaanapitopäällikkö, merikapteeni Karl Anton von Schantz työntekijöilleen. Samalla alueella oli myös 1908 rakennettu rantasauna (B 58, siirretty nykyiselle paikalleen 1930) ja 1909 rakennettu talli (entinen B 59, purettu 1985). Rakennukset ovat olleet Sippolan suvulla siitä lähtien, kun rakennusmestari Ahto Sippola osti talon 1918 merikapteeni von Schantzin leskeltä Ingeborgilta. Rakennuksen vesikattoa, ulkovuorausta ja ikkunoita on kunnostettu huoltotoimenpitein, viimeksi vuosina 1989-1991. Vesi- ja viemäriverkkoon talo liitettiin 1982. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Aiempi rakennusnumero (talli) B 59 Lähteet: Rannema, Sirkka, 1985. Suullinen tiedonanto.
Mäntyluodon luotsi- ja satamaympäristö (tunnusmajakka)
Salus-sairaalan sisäänkäyntiä koristaa Emil Cedercreutzin "Turre-koira", taiteilijan muotokuvaveistos hänen omasta schäferistään.
Leskirouva Freytagin kuja
Muurarimestari Leander oli rakennuksen suunnittelija.
Mistä löytyy Helsingin keskipiste Sipoon nurkan liitoksen jälkeen? Kuinka piste muuttuisi, jos laskenta olisi asukaspainoilla? Otimme yhteyttä Helsingin kaupungin tietokeskukseen, josta vastaus tulikin ripeästi. Helsingin keskipiste löytyy mereltä. Helsingin kaupungin pinta-alasta 72 prosenttia on merta, ja sen vuoksi keskipistekin on karannut ulapalle. Kaupungin kuntaraja ulottuu kaikkinensa 25 kilometriä merelle. Kun siitä mennään pidemmälle ollaan jo kansainvälisillä vesillä! On hauska yhteensattuma, että Helsingin pinta-alasta merta on prosentuaalisesti yhtä paljon kuin koko maapallon pinta-alasta on merta, eli reilut 70 prosenttia. Helsinki on tässä suhteessa kuin pienoismalli maapallosta. Ennen liitosta Helsingin keskipiste oli tarkkaan ottaen Kuivasaaresta 700 metriä länteen. Eli se oli Harmajan majakan ja Isosaaren välissä, siinä Santahaminan eteläpuolella. Alue on sotilasaluetta, joten siellä ei valitettavasti pääse vierailemaan. Helsinkiin Sipoosta liitettävä maa-alue oli sen verran pieni, ettei keskipiste siirtynyt kuivalle maalle liitoksen jälkeenkään. Se siirtyi vain kilometrin verran koilliseen. Jos hylätään meri, ja otetaan mukaan vain Helsingin maa-alueen ja lähisaarien muodostama alue, löytyy keskipiste silloin Siilitieltä, täsmälleen Siilitien peruskoulun kohdalta. Helsingin väestön painopiste on Vanhankaupunginkosken suulla, pari sataa metriä kosken ylittävän kävelysillan lounaispuolella. Mielenkiintoiseksi asian tekee tietysti se, että Helsinki perustettiin vuonna 1550 juuri tuonne Vanhankaupunginlahdelle.
Niemelä, Esa
Pohjois-Karjalan hovit (Jouhkolai)
Kirjassa on luku "Eduskuntatalo - kokonaistaideteos".
Holopainen, Heimo
Alvar Aallon oma talo ja arkkitehtitoimisto (Tiilimäki)
Elisabeth Alander oli Ebeneserin perustaja yhdessä Hanna Rothmanin kanssa, suomalaisen lastentarha-aatteen uranuurtaja.
"Tähän he minut siis panna tohti/ Vanhan Lehtorin selän taa,/ Catanin kulmasta Kämppiä kohti/ iäti saan siis vaeltaa.---" (s. 84)
Majavatie 11
Romaanin tapahtumat lähtevät liikkeelle matkustaja-alus Estonian uppoamisen jälkeisestä aamusta, kun romaanin eri puolella Suomea asuvat henkilöhahmot kuulevat uutisen kukin tahoillaan. Tarinan kuluessa henkilöiden elämänkohtalot kietoutuvat yllättävillä tavoilla toisiinsa. Jollaksessa asuu Niila, joka oli hitsaamassa Estonian keulaporttia, sekä hänen vaimonsa, Kaisu, jonka sisaren mies ja poika olivat Estonialla.
Puistokatu
Talin siirtolapuutarha
Lappforsin kyläasutus ja Heiden taloryhmä (Heiden taloryhmä)
Tukholmankatu 9
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Reutuvaara)
"Joka päivä hän kulki Laivurinkadun talosta, joka oli seitsemän vuotta vanha, kouluunsa, joka täytti viisikymmentäkuusi vuotta. Sinä vuonna hän täytti kymmenen." (s. 96)
Kruununhaan jälkeen Davi perheineen muuttaa isompaan asuntoon Laivurinkadulle.
Paatela, Jaakko
Turun hautausmaa siunauskappeleineen
Leino, Eino (s. 1946)
Fellmanin kenttä, vankileiri, hätäaputyömaa ja Salpakarin haavoittuminen kuvattu Santahaminassa.
Petrovin talo
Talon piharakennuksineen rakennutti marketentti Aleksei Petrov samana vuonna 1868, kun kauppiaskorttelin muutkin talot rakennettiin. C 14 toimi ehkä Petrovin aikana puotina. Petrov oli Krimin sodan aikaan puhtaanapitourakoitsijana Viaporissa. Helsinkiläinen kauppaneuvos Tshernysov osti talon, mutta koska hän ei itse harjoittanut Viaporissa kauppaa, talo vuokrattiin apteekiksi. Siviiliapteekin pito Viaporissa loppui 1890-luvun vaihteessa ja Tshernysov lahjoitti talon venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen Viaporin osastolle, joka piti talossa vähävaraisten lasten koulua 1890 - 1907. Koulun aikana talosta purettiin kadulle päin ollut kauppiasrakennuksille tyypillinen pylväskuisti. Uuden koulun C 9 valmistuttua vuonna 1908 venäläinen hyväntekeväisyysyhdistys antoi talon yhdistyksen buffetinpitäjän, makkarakauppias Urbanovitsin käyttöön. 1910-luvulla talon osti Hjalmar Törrönen, joka harjoitti talossa myös kahvilatoimintaa. Fanny Törrönen jatkoi kahvilan pitoa leskeksi jäätyään, kunnes myi talon eversti Gustav Poppiukselle helmikuussa 1936. Törrösen aikana talon yläkerrassa asuivat kahvila-apulaiset. Eversti Poppius myi talon saman vuoden huhtikuussa samalla hinnalla ylikersantti Johannes Tuutille. Tuutti rakennutti taloon 4 asuntoa ja sitä madallettiin noin 80 cm. Rakennuksen toinen savupiippu purettiin, yläkertaan vievät portaat siirrettiin kulkemaan suoraan ulkoa. Pihan puolelle tehtiin uudet ulko-ovet ja vanha ulko-ovi muutettiin ikkunaksi. Johannes Tuutin poika Paavo Juhani Tuutti myi talot C 14 ja C 13 joulukuussa 1988 Markku Kalliolle ja Seija Linnanmäelle. Rakennus on varastona ja yhden perheen asuntona, peruskorjausta ei ole vielä aloitettu. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C IV 124 Lähteet: HY THL Linnanmäki, Seija, 1990. Suomenlinnan venäläinen kauppiaskortteli 1868. Pro gradu -tutkielma. MV SL Yksityistaloja koskevat asiakirjakopiot. MV SL MTT. KA KKK Venäläisen hyväntekeväisyysyhdistyksen arkisto. KA LH Piirilääkäreiden vuosittaiset tarkastuspöytäkirjat. Kuva: MV SL VIK C 350 fasadi vuodelta 1909. MV SL Valokuva julkisivu.
Eliel Saarinen oli sittemmin puretun kirkon arkkitehti.
Valtion viljavarasto
"--Aleksis kiven katu on maailman/ kaunein katu, leveä ja tyhjä/ Nouseva aurinko valaisee/ konepajan rakennusten tiilet/ aamuselta haettujen keskiolutpullojen/ hohtavat ruskeat kyljet--" (runosta Oi Alppila, s. 12)
Mistä mahtaa johtua sanonta "nakki napsahti" jonkun työsuorituksen osuessa kohdalle? Stadin slangin suursanakirjassa kerrotaan näin: Sana nakki tarkoittaa muun muassa tehtävää (esiintynyt jo ainakin 1940-luvulla varsinkin rikollisesta tehtävästä puhuttaessa). Töiden tai tehtävien jakamiseen liittyvissä sanonnoissa "nakki napsahtaa" on sama asia kuin saada jokin työ tehtäväksi. Tämän sanonnan käyttö on yleistynyt 1990-luvulla. Nykysuomen sanakirjan ensimmäisenä antama merkitys nakille on "jousella toimiva sadin, pyydys". Nakin napsahtaminen on siis tukalaan paikkaan joutumista. Lähteet: Nykysuomen sanakirja Paunonen Heikki: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii (WSOY 2005)
Casimir Wreden patterin ammusvarasto
Casimir Wreden patteri rakennettiin Susisaaren lounaisosaan, ruotsalaisaikaisen tenalji Casimir Wreden pääälle vuonna 1864. Patterista käytettiin myös nimitystä patteri II. Patteria vahvistettiin meren puolelta graniittimuuurilla vuosina 1867-68. Samaan aikaan sen oikeaan sivustaan rakennettiin kivinen, tynnyriholvattu ammusvarasto. Se oli aluksi vapaanaseisova ja katettu sinkkipellillä. Patteri uudistettiin vuosina 1878-80, jolloin sinne rakennettiin uudet tykkipankot ja ammuskomerot kolmea kahdeksan tuuman tykkiä varten. Uudistustyön jälkeen patterissa oli kaikkiaan seitsemän tykkiasemaa Samaan aikaan patterin maavalleja vahvistettiin ja ammusvaraston peltikatto muutettiin maapeitteeksi. Patterin uudistustöiden yhteydessä v. 1888 kellarin maapeite uusittiin ja ammusvarasto liitettiin kinnteästi ympäröivään maavalliin. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero Ruutikellari Vuonna 1927 rakennusnumero B II 33 Lähteet: KA VSA 17044 MV SL VIK 1053-1058
Hessu ja Mirja kävelivät käsi kädessä. Mirjalla oli pino kirjoja kainalossa. He olivat tulossa Richardinkadun kirjastosta Kotikadun Esplanadin puoleisesta päästä. Auto hidasti vauhtia heidän kohdallaan ja ajoi hetken rinnalla.
Päähenkilö Aamu solmii nuoruudessaan Munkkiniemen puistotien Primulassa AAA-kerhon Anun ja Annan kanssa. Munkkiniemeläisnuoruutta kuvataan tarkasti eri paikkoihin, taloihin ja pihoihin sijoittuen.
'Ilta oli Linnanmäellä vierailuun oikein sopiva, ei liian kuuma eikä liian kylmä. Myös ihmisiä oli oikeanlaisesti. Tungoksessa ei ollut kiva jonottaa laitteisiin, mutta myöskään autiossa huvipuistossa ei viihtynyt kukaan. Minä pidin enemmän huvipuiston tunnelmasta kuin itse laitteista.' (s. 228)
Johanna vie tyttärensä Naantalin maisemista Linnanmäelle.
Sandön kartanon 1700-luvun alkuvuosikymmmeninä rakennettu päärakennus on pohjamuodoltaan ja huonejaoltaan poikkeuksellinen. Puurakennuksen esikuvana ovat olleet 1500- ja 1600-luvun neliömäiset kivilinnat. Kemiön saaren luoteiskulmalla, Sauvon ja Kemiönsaaren erottavan salmen rannalla oleva kaksikerroksinen Sandön kartanon päärakennus on mahdollisesti pystytetty vanhemman asuinrakennuksen kivijalalle, josta sen neliömäinen pohjamuoto periytyy. Kartanon interiöörissä, jonka laajempi korjausvaihe on 1900-luvun alusta, on säilynyt runsaasti rakentamisaikaan viittaavia yksityiskohtia.
Sandön kartano muodostettiin kahdesta keskiaikaisesta kirkkotilasta, jotka siirtyivät Kustaa Vaasan aikana kruunulle ja lahjoitettiin 1565 Klaus Kristerinpoika Hornille. Kartano oli Horn-suvun omistuksessa 1600-luvun lopulle, jolloin se peruutettiin kruunulle. Tilasta muodostettiin ratsutila, joka ostettiin perinnöksi 1756. Perimätiedon mukaan päärakennus rakennettiin isonvihan jälkeen vanhalle kivijalalle samantyyppisenä kuin sitä edeltänyt rakennus.
Sandön kartano
Hollolan kirkko ja historiallinen pitäjänkeskus (Pyhäniemen kartano)
Mitä eri valtioiden kulttuurikeskuksia Helsingissä on? Itselle tulee esimerkkinä Centre Culturel Francais mutta varmaan on muitakin. Tässä luettelo eri maiden Helsingissä sijaitsevista kulttuurikeskuksista ja instituuteista: Unkarin kulttuuri- ja tiedekeskus Centre Culturel Francais Italian kulttuuri-instituutti Goethe-Institut - Saksan kieltä ja kulttuuria Kansainvälinen kulttuurikeskus Caisa Pohjoismaiden kulttuurikeskuksia ovat: Pohjola-Norden, Nordens Institut i Finland, Hanaholmen British Council (Iso-Britannia) Venäjän tiede- ja kulttuurikeskus
Syrjäntaustan kylässä on hyvin säilynyt vanha, isojakoa edeltäneen tiiviin kylämaisema. Tiivistä ryhmäkylää ympäröi selkeästi metsiin ja mäkiin rajautuva peltomaisema. Kylän keskipiste on vanha tienristeys, Raittinristi. Kylän rakennuskanta mm. hyvin säilyneet Seppälän ja Papulan pihapiirit, on keskittynyt maantien ja paikallistien risteykseen. Taloista Soilan tilakeskus on siirretty kylätontilta pellon laidalle.
Ensimmäinen maininta Syrjäntaustan kylästä on 1440-luvulta. Soilan talon päärakennus rakennettiin 1901. Syrjäntaustan koulu perustettiin 1908 ja jugendtyylinen koulurakennus valmistui 1915 arkkitehti Birger Brunilan suunnitelmin.
Syrjäntaustan kylä
Sipilä, Jarkko
Ravintola Kestikartano
Kimon ruukki ja Oravaisten tehdasyhdyskunta (Alaruukki, Nedre hammaren)
Bastioni Zander rakennettiin vuosina 1748-50 Se on Kustaanmiekan päälinnoituksen eteläisin osa. Bastioni on muodoltaan epäsäännöllinen ja kahden siiven sijaan siinä on kaikkiaan kolme siipeä ja kaksi kylkeä. Bastionin puolustusmuurit muodostuvat pääosin eskarpoiduista kallioseinämistä, joiden jatkeeksi on rakennettu rintavarustus. Myös ampumatasanteet ovat suureksi osaksi kalliota, niiden sisäseinämät on kuitenkin osittain muurattu harmaakivestä ja päätetty hiekkakivilistaan. Bastionissa on vain yksi kivääriaukoin varustettu kasematti, joka rakennettiin suojaamaan sen vieressä olevaa, kallioon louhittua, porttiholvia. Bastionin rintavarustuksessa oli kaikkiaan 14 tykkiaukkoa. Kurttiini Zander-Lantingshausenin ampumatasanne on rakennettu kokonaan kalliolle ja sen rintavarustuksessa oli alkuaan neljä tykkiaukkoa. Venäläisellä kaudella, vuonna 1837, bastionin porttiholvia levennettiin ja se holvattiin säännöllisiksi hakatuin kivin.Samaan tapaan uusittiin myös porttiholvin sisäpuolinen fasadimuuri. Bastionin ampuma-aukot muurattiin umpeen 1860-luvulla ja samalla sen ampumatasoja vahvistettiin. Bastioni Zander restauroitiin 1940- ja 50-lukujen taitteessa Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta, ja tällöin kaikki sen umpeenmuuratut tykkiaukot avattiin. Bastioni Zander on koko Viaporin historian ajan ollut linnoituksen lippulinnake. Ensimmäisen kerran kapteeni Tersmeden veti lipun salkoon kunnialaukausten kajahtaessa 27.6.1750. Tällöin koko Kustaanmiekan päävarustus oli saatu suljetuksi. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 1-20, G 45,81 KrA Fästningrelationer 1753-1775 MV SL VIK A 90-91, YP 112 MV SL Valokuvakokoelmat
"Olen vähitellen oppinut kulkemaan uudenlaisia/ reittejä, väistämään muistamaan, ettei ole näin. Silti/ Lauttasaaren ja Otavan tien kulmassa aina käännyn/ vasemmalle ja törmään Westbest-nimiseen sieneen./ Olen ollut matkalla jonnekin vihreille niityille taas/ ajatuksissani. " (s. 11)
Syötteenkylän Naamangassa Seppälän ja Jussilan talot muodostavat koillismaalaista erämaa-asutusta ja sen rakentamistraditiota edustavan kokonaisuuden. Iso-Syötteen tunturin ja nykyisen Syötteen kansallispuiston maisemassa oleva Naamanka on Iijoen keskijuoksulle 1700- ja 1800-luvun vaihteessa muodostunutta erämaa-asutusta. Seppälän ja Jussilan pihapiirit peltotilkkuineen sekä 1800-luvun asuin- ja talousrakennuksineen sijoittuvat Naamankajärven eteläpuolella olevan pienen Pölläjärven ja Hoikkalammen väliselle kannakselle. Seppälän kolme asuinrakennusta ovat vuosilta 1819, 1822 ja 1875. Jussila on matkailukäytössä (2009).
Iijoen keskijuoksu oli 1200-luvulta alkaen Perämeren rannikon asukkaiden eränkäyntialuetta. Savosta 1500-luvulta alkean tullet uudisastus keskittyi vaaroille ja vesistöjen läheisyyteen. Nykyiset pääkylät muodostuivat 1700-luvulla. Toimeentulo saatiin metsästyksestä, kalastuksesta, poronhoidosta ja maataloudesta. Alueelta toimitettiin tervaa Ouluun 1700- ja 1800-luvulla. Pienet saha- ja myllylaitokset olivat ennen toista maailmansotaa ainoita tuotantolaitoksia. Naamangan kylän vesimyllyssä toimi saha, sorvi ja pieni sähkölaitos vuoteen 1947.
Naamangan kylä
"Pakinkylä päättyi idässä Toivolan mäellä sijaitsevaan koulukotiin ja sen viljelyksiin." (S.55.)
Ferdinand Salokankaan jälleenrakennusajan arkkitehtuuri Rovaniemellä (Ferdinand Salokankaan ateljee- ja asuintalo)
Boone, Daniel
Kauniainen on Helsingin ja Turun välisen rantaradan väliasema, jonka kokonaisuuteen kuuluu arkkitehtuuriltaan ainutlaatuinen jugend-asemarakennus, kaksi tavaramakasiinia sekä talousrakennus. Rautatieasema on ollut ratkaiseva Kauniaisten kehitykselle. Asema vehreine piha-alueineen sijaitsee nykyään kaupungin keskellä. Puinen asemarakennus on vaurioitunut tulipalossa. Toinen makasiineista on katoksellinen ja sijaitsee poikkeuksellisesti vastapäätä asemarakennusta, radan pohjoispuolella. Talousrakennus on alkujaan ollut asemapäällikön käytössä.
Kauniaisten seutu oli lähes asumatonta, kun sen halki päätettiin 1897 rakentaa osa Helsingin-Karjaan rataa. Rantarata Helsingin ja Turun välillä avautui liikenteelle 1903. Kauniainen (Grankulla) oli aluksi pysäkki, mutta sen luokka nostettiin asemaksi 1908. Tuolloin rakennettiin tavaramakasiinit ja tornillinen jugend-asemarakennus, jota laajennettiin hieman 1911. Rakennus vaurioitui tulipalossa syksyllä 2008.
Kauniaisten rautatieasema
Raisiontie
Saijonmaa, Eija ja Olli
Rikosylikomisario Timo Harjunpää tutkii outoja metrosurmia.
Perustuu Matti Yrjänä Joensuun rikosromaaniin.
Kaarlenkatu
Kultarannan sauna
Puurakenteinen sauna B 19 rakennettiin Kultarannan paritalon B 25 kanssa yhtaikaa vuonna 1991. Rakennukseen sijoitettiin myös paritalon asuntojen kylmät varastotilat. Rakennuspaikka valittiin Kultarantaan menevän tien varrelta samalta paikalta, josta vuonna 1970 oli purettu huonokuntoinen vaja sortumavaaran vuoksi. Saunan suunnitteli Arkkitehti-Konsultit Oy:ssä arkkitehti Tapani Kajaste. Seija Linnanmäki 1994 Lähteet: HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Rakhist Kauppi, Ulla-Riitta, 1977. Kultaranta. SLHK suunnitelma-asiakirjat. Kuva: MV SL Valokuva.
Hommataan Töölöstä kaksio, jossa on tilaa mun pianolle, parveke sun uruille, korkeissa huoneissa paljon valoa. Isot ikkunat ja lautalattiat
'Kolmen minuutin kuluttua hän seisoi kalliolla Temppeliaukion kirkon päällä. Freda avautui alhaalla hänen edessään Viiskulmaan asti kirkkaana valonauhana. Hän istui kallion reunalle ja katseli, miten poliisit johdattivat ihmisiä kauemmas ja kiertoteille. Ketään ei päästetty lähellekään kuuskutosta.' (s. 34)
Fredrikinkatu 66:ssa teloitetaan kaksi poliisia keskellä päivää.
Poronluodonkarin pyyntiyhteisön historiallisen rakennuskannan muodostavat etelärannan kalasatama, pieni kalastajakylä, saaren pohjoisosan 1700-luvulta periytyvä maamme vanhin kalastusloisto sekä vanha kivikummeli. Kälviän edustalla sijaitseva Poroluodonkari eli Krunni on noin 700 metriä pitkä, mäntymetsää kasvava kalliosaari. Suurin osa Krunnin rakennuksista on entisiä kalastuskämppiä. Kalakämppäasutus on keskittynyt luonnonsataman lähelle. Krunnin vanhimmat kämpät ovat sijainneet saaren itärannalla, jossa vielä on näkyvissä rakennusten sijoja. 1700-1800-luvuilla rakentaminen on siirtynyt maankohoamisen seurauksena saaren itäosasta länsirannalle. Kalakämppä koostuu hirsisestä tulisijallisesta asuinhuoneesta jonka päädyssä on lautarakenteinen porstua. Krunnin vanhin kämppä lienee rakennettu 1900-luvun alussa. Nykyinen asutus sijaitsee karin eteläkärjessä missä myös on valtion 1970-luvulla rakentama satama. Krunnin kalaloisto tunnetaan nimellä Lyysi. Kalastusloisto on matalan kivijalan varaan tehty pieni kuusikulmainen puurakennus. Loistossa on pärekatto, sekä kapea lyhtytorni, jossa on pidetty merkkivaloa kalastajien tarpeisiin. Aiemmin rakennuksessa poltettiin avotulta, jolloin sen merenpuoleisissa seinissä olleet suuret seinäluukut on avattu. Nykyisin seinät ovat umpinaiset.
Poroluodonkari eli Krunni mainittiin kälviäläisten silakanpyyntipaikkana jo 1550-luvulla, jolloin karilla kalasti kuusi venekuntaa. Vilkkainta kalastus oli 1800-luvun lopussa jolloin Krunnilla kalasti 30 venekuntaa. Autonomian aikana Krunnilla asuttiin vain silakanpyynnin aikaan, myöhemmin kalastajien viettämä aika pidentyi. Venekunta, johon kuului kolme henkilöä, asui samassa kala-kämpässä. Kalastajien turvallisuutta lisäämään rakennettiin Krunniin kalaloisto 1700-luvulla. Loistoon sytytettiin tarvittaessa merkkivalo opastamaan kalastajia ulapalta tukikohtaan ja sen mukaan suunnistettiin verkonlaskupaikoille. Loisto peruskorjattiin 1990-luvun lopussa. Krunnille rakennettiin 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa saarnahuone joka hävisi 1900-luvun alussa. Krunnissa ei pidetty jumalanpalveluksia joka sunnuntai, vaan muutaman kerran kalastuskauden aikana.
Poroluodonkarin kalastajayhdyskunta
Tanskanen, Kari
'He lähtivät nousemaan Hertankatua. oikealle puolelle jäi kivijalkakauppoja, suutari ja parturi-kampaamo. Vasemmalla kohosi jokseenkin pelottavan näköinen rakennelma, jossa oli tornimainen kulmaerkkeri. Oudon epäsymmetrisessä talossa toimi leikkikoulu ja maitokauppa. Seuraavan talon päädyssä komeili iso vihreä kyltti, jossa luki valkoisin kirjaimin PASILAN SIIRTOMAA. Kadun ylimmän rakennuksen kivijalassa oli Pasilan ainoa kukkakauppa. Likimain sitä vastapäätä seisoi vaaleankeltainen yksikerroksinen funkkistalo, joka oli kuin jättimäisestä tahkojuustosta lohkaistu palanen. Pauli sanoi, että siinä oli Pasilan Elanto, josta sai ostaa maailman maukkaimpia ruisreikäleipiä. Mäen laella he pysähtyivät ja Pauli näytti Visalle alastonta puuta keskusaukion laidassa. "Päärynäpuu. Siitä voit elokuussa poimia hedelmiä. Ne ovat kyllä pieniä ja kitkeriä, mutta ihan aitoja päärynöitä kuitenkin."' (s. 37)
Pauli esittelee Fredikaa eli Pasilaa veljenpojalleen Visalle.
Puistolan alueopas. 1978-1990 : Jokamiehen käyttötietoa Puistolasta. Vuosi 1980, sivu 14
Niinisalon kasarmialue on Suomen puolustusvoimien 1930-luvun edistyksellistä arkkitehtuuria, joka ilmentää halua rakentaa arkkitehtuurilla myös kuvaa dynaamisesta puolustuslaitoksesta ja nykyaikaisesta Suomesta. Puolustusvoimien siirtyminen uuteen aluejärjestelmään 1930-luvulla loi tarpeen uudelle rakennuskannalle, jonka suunnittelussa kansainväliset arkkitehtuurivaikutteet on mukautettu suomalaisiin olosuhteisiin. Aikakauden näyttävistä rakennushankkeista mainittakoon sotilassairaala Tilkka, Töölön autokomppanian kasarmi ja Santahaminan kadettikoulu, Korian sotilaskoti ja Immolan kasarmialue. (Kts. erilliset kohteet Korian ja Immolan kasarmialue, Santahamina ja Puolustusvoimien 1930-luvun arkkitehtuuri Helsingissä.) Valkiajärven rannalle, mäntyjä kasvavalle hiekkaharjanteelle 1930-luvulla rakennetut kasarmirakennukset ovat askeettista funktionalismia, jolle on ominaista sileäksi rapatut, koristelemattomat vaaleat julkisivut. Alkuperäisen 1930-luvulla laaditun asemakaavan mukaan Niinisalon kertausharjoituskeskuksen alueella keskeiset rakennukset ovat keskenään vastakkain sijoitetut kasarmirakennus ja ruokala. Upseerien kerrostalo, sairaala, miehistösauna ja aliupseerien pienet asuinrakennukset, Rantakylä, ovat hieman loitommalla järven rannassa. Kokonaisuuteen kuuluneet puiset tallirakennukset on purettu. Pääsuunnittelijana on ollut arkkitehti Kalle Lehtovuori. Alueen harjumaisuuden seurauksena asemakaavasta tuli pitkä ja kapea. Varuskunnan asuntoalueella on lisäksi 1940- ja 1950-luvulla valmistuneita asuinrakennuksia mm. Susitalot, norjalaiset Selvaag -talot ja "neljäseiska". Varuskunta-aluetta on täydennetty Puolustusvoimien kansainvälisen keskuksen rakennuksilla ja varuskunnan muonituskeskuksella.
Puolustusvoimien rakennustoiminta lisääntyi tuntuvasti 1930-luvulla. Aikakauden rakentamistarpeet liittyivät mm. uuteen kertausharjoitusjärjestelmään, moderneihin erikoisaselajeihin, kuten ilmavoimat ja autojoukot, sotilassairaalalaitoksen kehittämiseen, varikkopaikkoihin ja sotatarviketeollisuuteen. Arkkitehtuurisuunnittelusta huolehti puolustusministeriön teknillisen osaston rakennustoimiston valpas ja vireä suunnittelijakunta. Suunnittelussa hyödynnettiin ennakkoluulottomasti kansainvälisen arkkitehtuurikehityksen uusimpia tuloksia. Modernismi istui hyvin sekä uudentyyppisiin suunnittelutehtäviin että propagandavälineeksi samalla kun pyrittiin kohottamaan puolustusvoimien toimintaympäristöjen ulkoista ilmettä mm. nykyaikaisuutta korostavasti. 1930-luvulla perustettiin Niinisalon kasarmialue valtakunnalliseksi kertausharjoituskeskukseksi. Alue oli valtion metsää, jonka tasainen kangasmaasto soveltui hyvin harjoitusmaastoksi. Arkkitehti Kalle Lehtovuoren suunnittelema kertausharjoituskeskukseksi tarkoitettu rakennus valmistui 1935. Lehtovuori suunnitteli 1930-luvulla myös muut varuskunta-alueen keskeiset rakennukset, miehistösaunan, sairaalan, keittiö- ja ruokalarakennuksen, kahvila- ja leipomorakennuksen, upseerien kerrostalon ja koeampuma-aseman. Lottakahvila, nykyinen sotilaskoti, valmistui 1940-luvulla. Lottien asuinrakennus, Impilinna, valmistui 1941. Nykyisin rakennus toimii esikuntana. Kommendantin toimisto valmistui 1930-luvun alkupuolella. Hevostallit ovat 1930-luvun loppupuolelta. Kasarmialueen koillispuolella olevan asuinalueen rakentaminen alkoi 1930-luvun loppupuolella, jolloin valmistuivat aliupseerien asuntoalue Rantakylä ja upseerien asuinkerrostalo. Sotien jälkeen, 1948-49 valmistuivat ns. Susitalot ja 1957-58 selvaag-menetelmällä rakennetut asuintalot. Arkkitehtitoimisto Marjukka ja Hirvo Tyynilän suunnittelema uudisrakennus valmistui 1992. Rakennuksessa toimii Puolustusvoimien Kansainvälinen Keskus. 2001 valmistui Arkkitehtitoimisto CJN Oy:n suunnittelema muonituskeskus. Varuskunta-alue on 2000-luvun alussa yhä puolustusvoimien käytössä, mutta asuntoalue on siirtynyt Kruunuasunnot Oy:lle ja sitä kunnostetaan siviiliasumiseen alkuperäistä luonnetta säilyttäen.
Niinisalon kasarmialue
Svedberg, Lars
Kirjassa luku, Marja-Terttu Knapas: Antti Salmenlinna Kulosaaren, Paavalin ja Kallion kirkkojen sisustajana.
Rautatieasema, entinen
aatteellinen organisaatio
Suur-Jämsän empiretalot (Ruotsula)
Suomenlinnan lautta
Hector
Monenlaista kuohuntaa Vanhalla-artikkeli
Helsingin liikuntapaikkoja ja -rakennuksia
'Arkena alkuillasta meno oli huomattavasti rauhallisempaa, salissa oli vain parikymmentä ihmistä eri seurueissa. Suuret puupöydät pirttituoleineen ammottivat tyhjyyttään ja salia reunoilla kiertävä yläkerta oli kokonaan kiinni.' (s. 102)
Vanhempi rikoskonstaapeli Mikko Vuori saa kollegaltaan yllättäviä tietoja Rymy-Eetussa.
Kallio, Marjatta
Kristianinkatu 7
Kakko, Arto
Tammion ja Kuorsalon saaristokylät (Kuorsalo)
Ruusuvuori, Juha
"Me veljekset veimme kolmisin hänen uurnansa hautaan. Ajoimme taksilla krematoriosta Kulosaaren hautausmaalle. Minä istuin keskellä uurna sylissä, kaksoset kummallakin puolella." (s. 144)
Nyt Bulevardin päässä on telakka, jossa rakennetaan suuria laivoja. Ne viedään Karibialle risteilemään mutta minä en lähde mukaan.
Hauhon kirkonkylä on poikkeuksellisen hyvin säilynyt yhtenäinen kokonaisuus kirkkoineen, pappiloineen, raitteineen, maatiloineen, pienasumuksineen ja kauppataloineen. Hauhon kirkonkylä sijaitsee Hauhonselän itärannalla Kirkonkylänlahdesta nousevan harjun rinteessä. Kirkonkylä on rakentunut raitin varteen, joka on osa keskiaikaistyylistä Viipurintietä. Vanhat kauppatalot ovat kiinni raittilinjassa ja muodostavat harvinaisen kylänäkymän. Kirkonkylää hallitsee 1400-luvun loppupuolella rakennettu harmaakivikirkko ja kirkon uusgoottilainen tiilinen tapuli. Kirkonkylän vanhan osan tiivis rakennuskanta muodostuu muutamasta maatilan talouskeskuksesta. Pienasutus kirkon vierustalla on peräisin 1800-luvun lopulta, elinkeinovapauden jälkeiseltä ajalta, jolloin kirkonkylien laitamille asettuivat asumaan erilaisten käsityöammattien edustajat. Hauhon pappila on kirkon vieressä järveen laskevan rinteen laella. Myöhäiskeskiaikaisessa harmaakivikirkossa on Hämeen kirkoille tyypilliset suuret nurkkakivet. Mielenkiintoisena erikoisuutena kirkossa on ollut 1740-luvulle asti kellojen sijainti asehuoneeen ullakolla. Niiden ääniaukot kelloista kertovine jälkineen ovat yhä säilyneet. 1780-luvulla kirkkoon on rakennettu uusi, edellistä tilavampi sakaristo. Sisätiloiltaan kolmilaivaiseksi holvattu kirkko on uudistettu lukuisia kertoja. Kirkon vieressä on 1700-luvun puolella (mahdollisesti 1753) rakennettu lainajyvästömakasiini, jossa on kaksinkertaiset hirsiseinät. Kirkon pohjoispuolella hauholaissyntyiselle piispa Martin Skyttelle omistettu aukio. Uskonpuhdistuksen murrosajan piispalle pystytetty muistomerkki on paljastettu vuonna 1958. Hauhon kirkonkylä on osa valtakunnallisesti merkittävää Hauhonselän kulttuurimaisemat maisema-aluetta.
Hauhon kirkonkylän paikalla on ollut asutusta rautakaudelta alkaen. Tähän viittaa kirkkotontin läheltä löytynyt rautakautinen polttokenttäkalmisto. Ensimmäinen maininta Hauhon seurakunnasta 1320-luvulta. Keskiaikaisista maanteistä ns. Ylinen Viipurintie Hämeenlinnasta Viipuriin kulki Hauhon kirkon kautta. Hauhon keskiaikainen harmaakivikirkko on rakennettu todennäköisesti 1400-luvun loppupuolella ja holvattu 1500-luvun alussa. Runkohuoneen eteläsivulla on keskiaikainen asehuone ja pohjoissivulla 1783-84 tiilestä muurattu sakaristo. Arkkitehti A. Bomanin suunnittelema kellotapuli rakennettiin 1864. Kirkkomaata rajaava harmaakiviaita rakennettiin 1790-luvulla. Hauhon kirkkoherranpappila on sijainnut nykyisellä paikallaan keskiajalta alkaen. Pappilamiljööseen kuuluu päärakennus, vuokraajan asuintupa, vilja-aitta ja paririihi sekä rantaan laskeutuva puutarha. Kotkolaksi nimetty päärakennus rakennettiin 1837-1840 A.F.Granstedtin suunnitelmien mukaan. Rakentajana oli akaalainen J.Grönlund. Pappilaa jatkettiin vuosisadan vaihteessa, miltä ajalta lienee kuistikin. Suurehko sisäkorjaus tehtiin 1963.
Hauhon kirkonkylä
Jollaksen kartano
Uusivirta, Olavi
"Mennään joraa kulttikselle, isommat sanoi. Ne meni pääovesta hämyisään saliin. Pätkän kanssa mentiin sivuovesta, Painisaliin. Se oli meidän kulttuuria Kulttuuritalossa. Isot levyt kumahteli tangossa, pienet kilahteli. Painoille oli kaksi lavaa, painijoille enemmän. Nahkanukke ja levytangot jysähteli tantereeseen. Niistä lähti erilaiset äänet. Pätkän kanssa katsottiin ovelta, teki mieli mukaan. Ne käski pois. Ei oltu, Jyryn jäseniä.
Roihuvuoren kirjasto
Yliopiston kirjasto
Gröna Villan
Konnuksen kanavat
Hardwick, Neil
"Kononen laskeutui Savannan portaat yöllä puoli yhden maissa. Hän ei ollut käynyt täällä muutamaan vuoteen. Astuessaan sisään Kononen koki todellisen yllätyksen. Pekka Tiilikaisen valokuva oli hävinnyt seinältä."
Vaik Lintsillä oisin ja penkillä goisin, ja aina ei ois mitä skruudaa.
Salo, Jaakko
"Pirjon Krouvista oli tehty italialainen pikkuravintola. Mikko Niskanen oli käskyttänyt tikkitakkiväkeä ja valinnut noin kolmenkymmenen vapaaehtoisen joukosta kuusi ihmistä, joiden täytyi pukeutua kohtausta vasten ruokaileviksi aviopareiksi. Valitut olivat tehtävästään innoissaan, kantakapakassa syöminen oli heille uusi kokemus." (s. 291)
Myllymäen torpan pihapiiri lukuisine rakennuksineen on parhaiten säilyneitä kansatieteellisiä kokonaisuuksia maassamme. Myllymäki eli Lövkullan torppa sijaitsee Nummi-Pusulan pohjoisimmassa kylässä Kärkölässä, metsäseudulla ja kaukana muusta asutuksesta. Mäen rinteessä sijaitsevan aution torpan pihapiiri on umpipihamainen. Torpan rakennuskanta koostuu viidestätoista rakennuksesta, joita ovat savutuvan lisäksi uusi ja vanha talli, pihatto-lato, uusi pihatto, sikala, kanakoppi, puuliiteri, vilja-aitta, vaateaitta, savusauna, käymälä, vaja sekä suuri ja pieni niittylato. Pihapiirissä on myös perunakuoppa ja kaksi kaivoa. Myllymäen hirsirakenteinen rakennusryhmä on luontevasti tarpeen mukaan kasvaneena säilyttänyt 1800-luvun torpalle ominaiset piirteet. Pihapiirin rakennukset on rakennettu pääasiassa 1800-luvun lopulla tai rakennettu ja korjattu entisten purettujen rakennusten paikalle samalla tekniikalla kuin alkuperäiset. Vain asuinrakennus on vuorattu. Katot ovat malka- ja pärekattoja. Rakennusryhmän eteläpuolella on metsässä tervahaudan jäännökset. Rakennukset sijaitsevat lähekkäin melko ahtaalla tontilla, pellot välittömästi ympärillä. Läpiajettava pihatto-latorakennus jakaa rakennusryhmän kahtia ylä- ja riihipihaan.
Myllymäki oli Lövkullan talon torppa. Högforsin ruukki osti 1899 Lövkullan talon metsineen ja torppineen. Ruukin tilan torppana Myllymäki suoritti taksvärkkinsä metsä- ja uittotöinä. Suurten hakkuu- ja uittotöiden aikana työmiehet majoitettiin Myllymäen tiloihin. Torppa lunastettiin itsenäiseksi tilaksi 1922. Myllymäki on saanut nimensä sijaintinsa mukaan. Mäen kumpareelle rakennettua yksihuoneista savutupaa asui 1800-luvun alussa Nylkkyri-Kalle. 1870-luvulla torpan vuokraajiksi tulivat Pusulan Jäljän talon poika Justus Adolfsson, jonka aikana torppa laajennettiin siihen asuun, jossa se on tänä päivänä. Yksihuoneinen savutupa muutettiin uloslämpiäväksi ja sitä vastapäätä rakennettiin toinen takkauunillinen tupa. Rakennus sai säännöllisen paritupamuodon, jonka tilat jakoi läpikuljettava porstua. Oveen maalattiin uudistustyön muistoksi vuosiluku 1881. Vilja-aitan lisäksi rakennettiin vaateaitta eli puari, riihtä laajennettiin luuvalla ja kaksikerroksisella survilla. Ylä- ja riihipihan jakajaksi rakennettiin pihatto-lato. Asuinrakennuksen etelänurkan lähellä rinteessä oli ulkouuni. Torppa on ollut Museoviraston omistuksessa vuodesta 1980. Myllymäen tila on suuruudeltaan n. 12 ha. Torpan rakennuksia on kunnostettu perinteisiä materiaaleja ja työtapoja käyttäen.
Myllymäen torppa
Eräs tuttavani liukastui parkkialueella. Hänen hakiessaan korvauksia, kaupunki ilmoitti, että kyseinen alue on "ei kenenkään maata" eli korvauksia ei voi hakea. Mitä ovat "ei kenenkään maat" ? Helsingin kaupungin rakennusvirastosta kerrottiin, että "ei kenenkään maita" ei ole, vaan että maa-alue on aina jonkun hallussa. Kaupungin lisäksi omistajia voivat olla ainakin taloyhtiöt ja valtio. Rakennusviraston katu- ja puisto-osasto voi tarvittaessa selvittää alueen omistajan: http://www.hel.fi/wps/portal/Rakennusvirasto/Kadut?WCM_GLOBAL_CONTEXT=/HKR/fi/Katu-+ja+puisto-osasto/
Inkala, Jouni
bastur
saunat
saunas
"Anna Joutsamo pysähtyi viidenkymmenen metrin päähän. Hän tunsi sinnekin hohkaavan kuuman. Rikoskonstaapeli haistoi palavan kumin ja polttoaineen kitkerän sekoituksen." (s.7)
Koko romaani lähtee liikkeelle rekka-palosta, joka tapahtuu Pasilan Shellillä.
"Vanhan Suomenlinnan eteläisin saari Kustaanmiekka lienee kouluikäisten mielestä aina ollut kaikkein kiinnostavin valleineen, tunneleineen, uintipaikkoineen ja hiihtomäkineen. Saaren nimi oli nuorten puhekielessä 'Kusis', samaan tapaan kuin muut linnoitussaaret olivat 'Länsis', 'Sairis', 'Kirkkis' ja 'Susis'." (Toivo G. Mäkelän kertomuksesta, s. 157)
Salpalinja (Eräjärvi)
Segerberg, Elsa
Löytyisikö jostain tietoja Vallilan Työväenteatterin näyttelijöistä 1920-30-lukujen molemmin puolin? Helsingin Työväenteatterin historia alkoi jo 1900-luvun vaihteessa, ja se toimi alkuaikoina Helsingin Työväen Näyttämönä Vuorelan Työväentalolla Sörnäisissä. Vallilaan teatteri muutti vasta vuonna 1928, ja nimi oli tuolloin Helsingin Työväenteatteri. Suosittelisin tutustumaan Matti Aron kirjaan Kestävä kaarisilta: Sörnäisten Työväennäyttämön - Helsingin Työväenteatterin historiikki vv. 1900-65 (Helsingin Työväenteatterin kannatusyhdistys, 1982). Sen sivuilta löydät historiikin lomasta muisteluja ja lehtikirjoituksia, joissa kuvaillaan eri vuosien esityksiä ja niissä näytelleitä henkilöitä. Myös teatterin kuuluisin näyttelijä Tauno Palo muistelee omia näyttämökokemuksiaan Vuorelan-Vallilan ajoilta kirjassaan Käsi sydämellä (Tammi, 1969).
Hei levoton, täällä kaikki tapahtuu, hei levoton, Helsingissä heinäkuu, helteisen mä Stadin jaan, jos istua saan kanssas tällä jalkakäytävällä kahdestaan
Pihlajaveden vanha kirkko kertoo kansanomaisen puukirkkotaiteen rakennustavoista ja muodoista. Kirkon vaatimattomassa koruttomuudessa ilmenee vuosisatoja jatkunut rakennusperinne. 1780-luvulla rakennettu vuoraamaton saarnahuone on länsitornillinen pitkäkirkko, jonka kylkiäisinä ovat eteläinen kirkkosalin laajennus ja pohjoinen sakaristo. Komea länsitapuli päättyy paanupeitteiseen sipuliin. Kirkon rakenteissa näkyy kuulun kirkonrakentajan Matti Åkerblomin kädenjälki. Tynnyriholvattu kirkkosali on vuoraamattomuudessaan ja maalaamattomuudessaan vaikuttava. Kirkkoa ympäröi harmaakiviaidan rajaama luonnontilainen kirkkomaa, hautausmaa ja kangasmetsä. Portin läheisyydessä on kirkkovenekoppeli ja 1930-luvulaa rakennettu "kahvitupa".
Ruoveden suureen kirkkopitäjään kuuluneen Pihlajaveden köyhän ja tiettömän syrjäkylän kymmenen taloa ja neljä torppaa halusivat 1770-luvun lopussa perustaa oman rukoushuonekunnan sekä hautausmaan. Asukkaat anoivat tuomiokapitulilta lupaa oman kirkon rakentamiseen. Lupa saatiin hautausmaahan ja saarnahuoneen perustamiseen. Rakennustöiden aikana saarnahuone sai kuitenkin kirkon muodon ja luvaton kirkko valmistui Matti Åkerblomin johdolla 1780-1783, mutta vihittiin kirkoksi vasta 1787. Tuomiokapituli huomautti ja antoi nuhteita asiasta, mutta salli kirkon jäädä paikalleen. Kirkkotarha on Pihlajaveden vanhin hautausmaa-alue. Kirkko jäi autiokirkoksi uuden kirkon valmistumisen jälkeen 1870. "Pieni erämaakirkko" löydettiin ja sen kunnostus alkoi 1920-luvulta, katto uusittiin 1966. Kirkko on kesäkäytössä.
Pihlajaveden vanha kirkko
Kauppi, Leo
Partakosken, Kärnäkosken ja Järvitaipaleen linnakkeet (Järvitaipale)
Kokkolan uusrenessanssityylinen rautatieasema sijaitsee Kokkolassa Isokadun eteläisenä päätteenä. Bruno Granholmin suunnittelema asemarakennus on ainoa Seinäjoki-Oulu -rataosuuden III luokan asemarakennus.
Rautatien jatkamisesta Seinäjoelta Ouluun määrättiin 1884. Kokkolalle ratkaisevaa oli, että määräys sisälsi myös radan jatkamisen Ykspihlajaan, minne oli siirretty Kokkolan satamatoiminnot 1800-luvun lopulla. 1800-luvun puolivälin paikkeilla Kokkola oli yksi Suomen tärkeimpiä tervakaupan ja kauppamerenkulun kaupunkeja. Kokkolan rautatieasema rakennettiin 1884-1886 Tivoli-nimiselle kesantoniitylle, jonka omisti raatimiehen rouva Björkman. Radan eteläpuolelle valmistui asemakokonaisuuteen kuuluva veturitalli 1900-luvun alussa. Rautatietorin aukealla sijaitsivat venäläisen sotaväen hevostallit ennen vuotta 1918. Iisalmi-Ylivieska -radan valmistuminen lisäsi Kokkolan liikennöintiä 1920-luvulla ja asemarakennukseen tehtiin vähäisiä muutoksia 1925.
Kokkolan rautatieasema
Tehtaankatu 13
Kenraalikuvernöörin kanslia, Vuorimiehenkatu 1
"Herbert Höpö liukasteli kääpiökävelytyylillä alas Korvatunturintietä kohti Mellunmäentien bussipysäkkiä." (S. 52.)
subclass of
yläluokka
Hämeentie 8
Marja Pehkonen: Kaisaniemi - sydämessä ja syrjässä
Hertankatu
Asfalttitehdas
Poroerotuspaikat ja -aidat (Cohkavàrri)
Kirja perustuu YLE, TV 1:n tuottamaan tv-sarjaan "Kotikatu". Viimeinen vierailu on kirjasarjan seitsemäs osa ja kattaa televisiosarjan osat 105-121.
Laivurinkatu 10
Kirkkopuisto on arkkitehti C.L. Engelin 1837 laatiman Jyväskylän ruutuasemakaavan keskeinen aukiosommitelma. Kirkkopuisto ympäristöineen sekä sen vieressä oleva kaupungin hallintokortteli muodostavat Jyväskylän keskustaan eriaikaiset rakennushistoriallisesti merkittävät kaupunkikuvalliset kohokohdat. Kirkkopuiston keskellä on kaupunkiseurakunnan punatiilinen kirkko (1880) ja puistokorttelia ympäröivät eriaikaiset kaupunkirakennukset, kuten Kunnallistalo (1899), postitalo eli entinen suojeluskunnan talo Suoja (1929), Kansallisosakepankin talo (1916) ja Säästöpankki (1930). Jyväskylän kulttuuri- ja hallintokortteli pohjautuu Alvar Aallon 1960-luvun suunnitelmaan, johon perustuen on toteutettu poliisitalo (1970), virastotalo (1978) ja kaupunginteatteri (1982). Kortteli on yksi Aallon suunnittelemista neljästä kulttuuri- ja hallintokeskuskokonaisuudesta Suomessa (muut ovat Seinäjoki, Alajärvi ja Rovaniemi).
Asemakaavoitus tuli Intendentinkonttorin valvontaan vasta Turun 1827 palon jälkeen, jolloin konttorin päällikkö C.L. Engel laati Turulle uuden asemakaavan ja senaatti sekä Engel alkoivat johtaa maan asemakaavoitusta. Engelin johdolla asemakaavoitettuihin uusiin kaupunkeihin kuului 1837 perustettu Jyväskylä, Keski-Suomen ensimmäinen kaupunki. Kirkkopuisto syntyi Engelin laatiman Jyväskylän ensimmäisen asemakaavan mukaan. Asemakaavassa oli 21 korttelia, joista tärkein sijaitsi keskellä kaupunkia. Kirkkotori oli kaavan ainoa toriaukio ja sen keskelle oli kaavassa suunniteltu pienen puistikon ympäröimä kirkko. Tiilikirkko rakennettiin vasta 1879-1880 arkkitehti L.I. Lindqvistin suunnitelman mukaan keskelle kirkkotoria ja markkinapaikkaa. Torikauppa loppui 1930-luvulla, jolloin puistoa kunnostettiin arkkitehti Kerttu Tammisen suunnitelmien mukaan. Kunnallistalo oli toinen varhaisista kivirakennuksista kaupungin keskustassa. Se rakennettiin 1899 lääninarkkitehti K. W. Reiniuksen suunnitelmin. Puistoa rajaavien puutalojen paikalle rakennettiin korkeampia kivitaloja. 1900-luvun rakennuksia suunnittelivat mm. arkkitehdit Kerttu Tamminen, Vilho Penttilä, Oiva Kallio ja Urho Ågerg. Jyväskylän kaupunkikuvan ja arkkitehtuurin kannalta merkittäväksi muodostui arkkitehti Alvar Aallon työskentely Jyväskylässä 1920-luvulta lähtien.
Jyväskylän Kirkkopuisto ja hallintokeskus
Soul Kitchen, ravintola
"Miltä kevät näyttää" (Helsingfros Tidningar 31/22.4.1846)
Nokela, Ahti
"Jääskeläisen murhassa ei ollut sinänsä mitään ihmettelemistä. Jääskeläinen oli niin vastenmielinen mätäpaise, että murha tapahtui inhimillisesti katsoen aivan liian myöhään. Outoa oli vain Ruskeasuon ratsastushallin parkkipaikalle autoonsa ammutun uhrin rintaan naulattu viesti: "Näin se käy!"."
Dekkari alkaa Ruskeasuon ratsastushallin parkkipaikalta löytyvällä ruumiilla.
Valoaalto, Kaarina
Kristineström ja Ainola (Ainola)
Torpparinmäki
Helsinkiä kuvataan Hannan kokemusten kautta syksyllä 1939, etenkin talvisodan ensimmäisten pommitusten aikaan, ja välirauhan aikana.
Tervasaarenkannas
Bahne, Thure
tutkimuslaitos
research institute
Mäki-Kaartinen, Pauli
Mäkelänkatu 62
Pörssiklubi
Wretch
Ekholm, Johannes
Tankarin ja Trutklippanin majakka- ja luotsiyhdyskunnat (Tankar)
Sarvilahden kartano ympäristöineen (Sarvilahti)
Humalistonkatu 1
Munkkiniemen kirkko
Eläintarhan huvila 9
Kankaisten kartanolinna on yksi harvoja keskiajalta periytyviä ylemmän aateliston rakennuttamia kivisiä asuinkartanoita ja maamme vanhimpia asuinlinnoja. Maskunjoen laakson viljelyseudulla, rautakautisen ja keskiaikaisen asutuksen keskusalueella sijaitsevan Horn-suvun rakennuttaman kartanolinnan vanhimmat osat ovat ilmeisimmin 1400-luvun lopulta. Rakennuksessa on säilynyt Ruotsissa yleisten keskiaikaisten vartiolinnojen rakennustavasta juontuva muoto. Kolmikerroksinen, rapattu linna on muodoltaan lähes kuutiomainen ja sitä kattaa savupiippuun päättyvä, jyrkähkö telttakatto. Pohjaratkaisu on ruotsalaisten esikuvien mukaan neliömäinen. Julkisivun symmetria ja mm. ikkuna-aukkojen pystysuorat akselit periytyvät 1756 korjauksesta. Toisessa kerroksessa interiöörit ovat 1700-luvun lopun kustavilaisessa asussa rintapaneeleineen, pannoomaalauksineen ja lasitettuine kaakeliuuneineen. Pihapiiriä rajaa symmetrisesti kaksi 1800-luvun sivurakennusta. Lisäksi kartanon alueella on kivinen viinapränni ja useita talousrakennuksia, kuten entinen karjarakennus ja navetta 1800-luvulta. Kartanoa ympäröivä puisto laskeutuu pieneen jokilaaksoon. Kartanolla ja Maskun kirkolla on maisemallinen yhteys.
Ensimmäinen säilynyt asiakirjamaininta Kankaisista tehtiin 1346, jolloin kylässä oli ainakin kaksi taloa. Kartanoksi Kankaisen muodosti ilmeisesti 1410-luvulla Turun linnanpäällikkönä vuodesta 1411 toiminut Klaus Lydekenpoika Diekn. Kankaisten kartano oli Horn-suvun omistuksessa 1400-luvulta ja Henrik Klaunpoika Horn rakennutti Kankaisten nykyisen kivisen kartanolinnan 1500-luvun keskivaiheilla. Osia rakennuksesta, mm. kellari rakennettiin ilmeisesti jo 1400-luvun lopulla. Linnan korjaus, jolloin kolmas kerros purettiin, tehtiin 1762-1763 professori Nils Hasselbomin omistajakaudella. Kolmas kerros rakennettiin uudelleen 1935 Berndt Aminoffin ja Alb. Richardtssonin suunnitelmien mukaan. Kartanon omistus siirtyi 1990-luvulla Åbo Akademin säätiölle.
Kankaisten kartanolinna
Helsingin puhelinlaitos
name
Munkkisaari
Nuoren arabipojan murhaan astuu mukaan myös Suojelupoliisi eli Supo, jonka päämaja on osoitteessa Ratakatu 12.
'Ensivierailu työväenasuntomuseossa on monelle kuin yllätysretki salaiseen puutarhaan. Aivan Sturenkadulla vyöryvän autovirran kupeesta ja huvittelevien ihmisten paljoudesta pullistelevan Linnanmäen juurelta löytää kerrostalojen varjossa uinuvan puutalokorttelin. Pihapuiden suhina saa hetkessä unohtamaan liikenteen kumun ja vuoristoradalta kantautuvat kiljahdukset. Satavuotias rakennus sulkee syliinsä jo ensi askelilla: puisten portaiden narahdukset, seinien alkuperäinen maalipinta vaatimattomine jugendkoristeineen, tilojen kodikas mittakaava, hirsien tuoksu, hiljaisuus...' (s. 7)
Työväenasuntomuseo sijaitsee Helsingin vanhimmassa kunnallisessa työväenasunnossa Linnanmäen juurella. Rakennus valmistui vuonna 1909.
Kruunuvuoren huvilat
Näyttelijä
Mistä Konala on saanut nimensä, ja milloin se on tullut osaksi Helsinkiä? Konalan (ruotsiksi Kånalan) nimi esiintyy asiakirjoissa jo 1500-luvulla, mm. asuissa Konalby, Konnalby, Konal, Konall, Kånale, Kånala by, Kona, Konalaby, Konala. Tarkkaa tietoa Konala-nimen alkuperästä ei ole. Nimen kantamuodoksi on ehdotettu muun muassa Konholaa, jossa Konho olisi sama sana kuin suomen sanassa konhopää 'suuripäinen' ja jota olisi käytetty henkilön liikanimenä. Se voisi olla myös henkilönnimestä Kona tai Koni, se voisi viitata myös närpiöläiseen tilannimeen Konn. Konala liitettiin Helsinkiin 1946. Kaupunkiasutusta sinne alkoi muodostua vasta vuonna 1949, jolloin alue sai ensimmäisen asemakavan kadunnimineen. Silloin myös otettiin käyttöön suomalainen kirjoitusasu Konala. Erilliseksi kaupunginosaksi alue vahvistettiin 1959. Lähde: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupunki, 1992) Konala-Seura on koonnut sivuilleen paljon tietoa kaupunginosasta: http://www.kaupunginosat.net/konala/
Pudasjärven kirkkomaisema (pappila)
"Matkalla Axel pahoittelee sitä, ettei hän ole ehtinyt kalustaa uutta asuntoaan. Kun Valma kuulee huoneiston sijaitsevan Bulevardilla, hän henkäisee syvään. Hän on jo pannut merkille Axelin vaatetuksen, hienon päällystakin ja kalliin näköiset hansikkaat, tahrattoman kiiltävät puolisaappaat. Osoite ja asu puhuvat selvää kieltä. Valman rinnalla astelee menestynyt mies." (s. 18)
On vuosi 1944. Valma ja Axel kohtaavat talvisen Helsingin keskustassa ja päätyvät viettämään yhteistä yötä Axelin asunnolle, Bulevardille. Pariskunta jää uhmaamaan kuolemaa ylimmän kerroksen makuuhuoneeseen kun ilmahälytys on annettu ja pommikoneet lähestyvät kaupunkia.
Arvid Mörnen muistomerkki
Hämeen entisiin erämaihin Näsijärven pohjoisen järvireitin varrelle syntyneen historiallisen Ruoveden emäseurakunnan rakennushistoriallisesti merkittävä kirkko ja harjun rinteessä sijaitseva raittimainen kirkonkylä rakennuksineen on poikkeuksellisen hyvin säilynyt yhtenäinen kokonaisuus. Ruoveden kirkonkylän maisema rajautuu Ruoveteen ja peltojen kehystämään Pappilanlahteen. Kirkonkylän halki kulkeva harju on määritellyt tiestön linjauksen ja asutuksen sijainnin. Kirkonkylän halki kulkeva tie on alkuaan 1600-luvulla perustettu Pohjanmaan tie, jota avautuu näkymä pienen peltoaukean takana sijaitsevalle 1700-luvun puiselle ristikirkolle. Kirkon ympärillä on säilynyt avoin maisematila. Kirkkomaisemaan liittyy kirkonkylän kansakoulujen näyttävät rakennukset. Maantien lisäksi toinen lähestymissuunta on ollut laaja vesistö, jonka merkityksestä kertovat ranta-alueelle sijoitettu kirkko ja lähellä oleva laivalaituri. Rakennusteknisesti taidokas ja tilallisesti keskitetty kaksikymmentäneljäkulmainen ristikirkko kuuluu 1700-luvun puurakentamisen huippusaavutuksiin. Kirkko on sekä sisä- että ulkoviisteinen ristikirkko. Ristivarsien päissä ovat matalat eteishuoneet, myöhemmin rakennettu kookas sakaristo on itäpäädyssä. Kirkossa on jyrkkälappeinen korkea aumakatto, jonka keskustasta kohoaa sipulipäätteinen lanterniini. Alkuperäisestä laajennetut ikkunat jäsentävät vaakalaudoitettua julkisivua. Kirkkosalissa on ristivarsissa kaarevat tynnyriholvit ja ristikeskuksessa kahdeksankulmainen tasalakinen välikattokupoli. Kirkon alkuperäinen sisustus ei ole säilynyt. Kellotapuli on alkuaan rakennettu rakennusmestari Mikael Piimäsen johdolla 1772 ja siirretty nykyiselle paikalleen 1785 Åkerblomin oppipojan, rakennusmestari Matti Åkergrenin johdolla. Kirkkotarhassa on lukuisia vanhojen ruoveteläissukujen hautamerkkejä ja Pekkalan kartanon puinen hautakappeli. Arkkitehti Oiva Kallion 1922 suunnittelema aumakattoinen siunauskappeli on valmistunut rakennusmestari Heikki Tiitolan johdolla 1928. Ritoniemen kartanon omaperäistä arkkitehtuuria edustavat rakennukset sijaitsevat kirkolle erkanevan tien risteyksessä. J.L. Runeberg oli kotiopettajana Ritoniemen kartanossa ja tältä ajalta on peräisin joukko Vänrikki Stoolin tarinoiden runoluonnoksia. Pappilanlahden maisemassa sijaitseva lähde on saanut nimensä kansallisrunoilijan mukaan. Ritoniemen kartanon rakennuttama kivinen lainamakasiini ja puinen pitäjänmakasiini ovat vastapäätä kunnantaloa kirkonkylän raitin varrella. Raitin tarjoamaa ryhdikästä sijoittelua noudattaa niin vanha kuin uudempikin rakennuskanta, paria raittilinjasta sisäänvedettyä uudempaa rakennusta lukuun ottamatta. Vanhimmat palvelun rakennukset, kaupat ja hotelli sekä kunnan toimitilat kuten Heikki Tiitolan suunnittelema kunnantalo muodostavat keskusraitin harjun puoleiselle laidalle yhtenäisen, tielinjaan kiinnittyvän rivistön, joka päättyy kunnansairaalan rakennuksiin. Rivistön uusinta rakennuskantaa edustava kaupparakennus keltaiseksi maalattuine lautaverhouksineen on suuresta koostaan huolimatta saatu sopimaan kyläkuvaan varsin onnistuneesti. Raittirakennusten takana harjulla on samansuuntainen rivi lehtevän puuston ympäröimiä asuinrakennuksia. Kotiseutumuseon runsasrakennuksinen alue sijaitsee harjun laella.
Pirkkalasta omaksi seurakunnaksi 1500-luvun jälkipuoliskolla erotetun Ruoveden seurakunnan edellinen 1654 valmistunut kirkko purettiin nykyisen valmistuttua. Kirkko rakennettiin 1777-1778 rakennusmestari Matti Åkerblomin johdolla. Kirkon sisätila laudoitettiin Josef Stenbäckin suunnitelman mukaan 1904-1905 tehdyssä korjauksessa, jolloin myös penkistö uusittiin. Holvin ponttilautaverhous poistettiin kirkon viimeisimmässä, arkkitehti Heikki Elomaan johdolla 1977-1978 tehdyssä korjauksessa. Ruoveden kirkonkylä muodostui Ritoniemen kartanon maille. Ritoniemen kartanon päärakennus valmistui 1800-luvun alkupuolella. Sitä jatkettiin ja siipiosat korotettiin kaksikerroksisiksi 1852. Kartanon ja pitäjän rakennuttamat lainamakasiinit valmistuivat 1800-luvun keskivaiheilla. Ruoveden kirkonkylän ensimmäinen kansakoulu valmistui 1869, nykyinen 1871. Kunnantalo rakennettiin 1915. Kotiseutumuseo perustettiin 1932.
Ruoveden kirkonkylä
Mikä talo oli tontilla 2 Elefantti-korttelissa 1830-luvulla? Helsingin kaupungin kiinteistöviraston tonttiosastolta sain tiedon, että Elefantti-korttelin tontti 2 on Aleksanterinkadun ja Helenankadun kulmatontti, eli osoite Aleksanterinkatu 12. Tontilla on ns. "Balderin talo", ja sama talo, mutta matalampana, se on ollut jo 1800-luvun toiselta kymmeneltä. Ilmeisesti Pehr Granstedtin suunnittelema rakennus valmistui 1814 ja Helenankadun sivurakennus sekä pihasiivet seuraavana vuonna. Vuonna 1931 päärakennus sai kolmannen kerroksen, johon tuli Balderin sali edustustiloineen. Raittiusyhdistys Balder vuokraa salia juhliin ja kokouksiin. Aikoinaan rakennuksessa on kuitenkin toiminut mm. Handelsgilletin ravintola. Kirjassa Puhvelista punatulkkuun on sivulla 14 talosta valokuva kun se on vielä kaksikerroksinen ja kirjassa Historiallinen Helsinki löytyy vanha valokuva talon sisäpihasta. Lähteet: Ollila, Kaija & Toppari, Kirsti: Puhvelista punatulkkuun (Sanoma 1981). Mårtenson, Gunnar: Historiallinen Helsinki (WSOY, 2004).
Elokuvateatteri Adams
Mikkola, Marja-leena
Kaunokirjallisuus
Useissa kirjoituksissa kerrotaan Koskelan sairaalasta.
Hietaniemen ranta
"Davi näki halkeaman talon seinässä, siinä kasvoi pieni koivun alku. Hän näki kadulla kuoppia, näki Maneesikadun päässä meren sinisen nauhan, ja hän kääntyi kotikadulle. Naapuritalon iso takapihoille johtava portti oli ammollaan ja täynnä pimeää, aivan kuin se olisi vetänyt häntä puoleensa." (s. 71)
Romaanin alussa Davi asuu vanhempineen Meritullinkadulla.
Kauste, Mikki
Suolahden 1898 valmistunut rautatie ja asema edustavat hyvin ajan pyrkimystä yhdistää maaliikenne ja vesiliikenne. Lisäksi asemalla on kulttuurihistoriallista merkitystä Keski-Suomessa kesiään viettäneiden 1900-luvun alun taiteilijoiden kohtauspaikkana. Keiteleen rannalla sijaitseva Suolahden vanha asema ja siihen liittyvä sisävesiliikenteen satama ovat muodostaneet Keski-Suomen tavaraliikenteen keskuksen. Satama-aseman entisen vilkkauden voi vielä aistia rantalaiturilla, missä on raiteita, veturitalli ja muita satamarakenteita. Laajalla alueella on asemarakennuksen ja veturitallin lisäksi neljä asuinrakennusta talousrakennuksineen sekä asemapuisto.
Valtiopäivillä 1894 päätettiin Jyväskylä-Suonenjoki -radan rakentamisesta osana Pohjanmaan ja Savon ratojen yhteysrataa. Linjauksen taustalla olivat osaksi Äänekosken teollisuusmahdollisuudet sekä Keiteleen vesiliikenne ja erityisesti sen ympäristön puutavara. Myöhemmin yhteysradan linjaus siirtyi kuitenkin etelämmäksi, Jyväskylä-Pieksämäki -linjalle. Suolahteen 1898 rakennettu rata jäi pistoradaksi, jonka ansioista Suolahdesta kehittyi kuitenkin pohjoisen Keski-Suomen tavaraliikenteen keskus ja suurin puutavaran lastausasema. Puutavaraa kuljetettiin rautateitse Jyväskylään, mistä sen matka jatkui vesitse etelään. Satama ja rata tunnettiin rautakanava -nimisenä kuljetusreittinä, joka toimi aina vuoteen 1993 saakka. Arkkitehti Bruno Granholmin suunnittelema asemarakennus, tavaramakasiini, veturitalli ja rautatieläisten asuinrakennukset valmistuivat 1898. Asemarakennusta laajennettiin 1904, jolloin aseman odotushuone-, konttori- ja rahtitavaratilat suurenivat. Maantie Suolahdelle rakennettiin 1905. Kapearaiteinen rata Suolahdesta Äänekosken paperitehtaalle rakennettiin 1899-1900. Se muutettiin normaaliraiteiseksi 1938-1942, kun ratalinjaa jatkettiin Haapajärvelle. Sota keskeytti rakennustyöt ja rata valmistui vasta 1960. Suolahti sai ratatöiden yhteydessä 1938 uuden asemarakennuksen rataoikaisun varteen. Suolahden asemapäällikkönä oli 1898-1925 Rudolf Josef Ahonius. Hänellä oli sukulaisuussuhteiden ja hämeenlinnalaistaustansa vuoksi siteitä useisiin ajan kulttuurisukuihin ja -henkilöihin, ja hänen virka-asunnostaan muodostuikin vilkas kohtauspaikka. Siellä vierailivat mm. Akseli Gallen-Kallela, Yrjö Blomstedt ja Uno Alanco. Erityinen merkitys Ahoniuksella oli Juhani Aholle, sillä tämän tie rakkaalle Huopanankoskelle kulki 1905-1920 Suolahden aseman kautta ja jatkui sieltä usein Ahoniuksen veneellä. (Ks. erillinen kohde Viitasaari, Huopanankosken kulttuuriympäristö.)
Suolahden vanhan rautatieaseman alue
Kurjalan kartano (kirkon raunio)
Hietaniemen tapettitehdas
Lapin uitto- ja savottatukikohdat (Myllyniemi)
Pembroke, Jim
'Hesperiankadun tyylikäs hevoskastanjaesplanadi Etu- ja Takatöölön rajalla korostaa kauniisti Gösta Juslénin tunnettua Lallukan taiteilijakotia (1933) Eteläinen Hesperiankatu 14. Sen geometrinen suunnittelu aukoi uusia uria.' (s. 113)
Herttoniemen ostoskeskus, Hiihtäjäntie
Ohtakari on ikivanha Lohtajankylän kalastajien tukikohta, joka kuvastaa Pohjanmaan rannikon kalastuselinkeinon synnyttämiä rakennettuja ympäristöjä. Luotsiasema ympäristöineen on hyvin säilynyt esimerkki 1900-luvun alun luotsiasemasta ja olennainen osa Ohtakarin merellisiin elinkeinoihin liittyvää kulttuuriympäristöä. Asema ja luotsimökit ympäristöineen ovat säilyneet lähes alkuperäisessä asussaan. Pinta-alaltaan noin 30 ha kokoinen Ohtakarin saari sijaitsee Vattajanniemen edustalla Ohtakarintien päässä. Saareen, jonka edustalla aukeaa avomeri, johtaa 1970-luvulla rakennettu mantereen sekä saaren yhdistävä pengertie ja silta. Kalastajakylän ja vanhan luotsiaseman lisäksi saarella on 1970-luvulla rakennettu kalasatama ja seurakunnan leirikeskus. Kalastajien kausiasumiseen rakennetut karituvat, verkkosuojat ja suolausladot levittäytyvät saaren itärannalla Maapäässä tiiviinä rivinä, ja rannassa on lisäksi kunkin venekunnan "hamina". Kalastajakylän korkeimmalla kohdalla on vanhan mallin mukaan, joskin korkeammaksi rakennettu Kalastusloisto eli pooki. Tiheään rakennetun Kalastajakylän maa on jakokunnan yhteisomistuksessa olevaa maata, ja siellä sijaitsee noin 50 vapaa-ajan asuntoa. Suurin osa rakennuksista on hirsi- tai lautarakenteisia ja vuorattuja. Rakennuksista vanhimmat ovat peräisin 1800-luvun puolivälistä ja 1900-luvun alkupuolelta. Pääosa rakennuksista on 1950-1960- tai 1980-luvulla uudelleen rakennettuja tai uudistettuja karitupia. Kalastajakylän eteläpäässä on nk. Nikkilän vanha savustamo. Maisemallisesti savustamorakennus on yksi alueen näkyvimmistä rakennuksista Ohtakariin pengertietä pitkin saavuttaessa. Ohtakarin nykyinen Kalastusmuseo kuuluu saaren vanhimpien rakennusten joukkoon. Museorakennus on rakennettu 1800-luvun puolivälissä torpaksi ja siirretty Kyrölän tilalta 1900-luvun alussa Ohtakarille. Rakennuksen nykyinen ulkoasu on todennäköisesti peräisin 1900-luvun alusta. Pihapiiriin kuuluu lisäksi 1700- ja 1800-luvun vaihteessa rakennettu sekä 1980-luvun lopulla Lohtajan Jokisuulta siirretty verkkolato. Läheisyydestä löytyy myös kalalato, verkkoahtimia, varastorakennuksena toimiva lato ja entinen Palolan suolauslato. Ohtakarin luotsiasema sijaitsee mäen laella, saaren Ulkopään puoleisessa osassa. Luotsiasemasta lounaaseen ja kaakkoon sijaitsevat hyvin säilyneet luotsimökit. Luotsiaseman alunperin 1850-luvulla rakennettu, 1920-luvulla nykyasuunsa korotettu ja laajennettu vartiotupa on säilynyt alkuperäisessä asussaan. Kaksikerroksisen vartiotuvan lisäksi asemaan kuuluu käymälä, purjevaja, luotsien omistama sauna ja varasto, kaksi luotsien asuinmökkiä 1930-luvulta sekä merenkulun kiintopisteenä toimiva merimerkki. Sauvarakenteinen päivämerkki on kunnostettu 1990-luvulla, jolloin sen pintamateriaalit ja rakenteellisen ratkaisut ovat muuttuneet. Merimerkin ja vartiotuvan välimaastossa sijaitsee yksi vanha, joskin myöhemmin korjailtu jatulintarhalatomus. Ohtakari on edelleen lohtajalaisten kalastustukikohta ja vapaa-ajanviettopaikka. Rantaviiva on muuttunut paitsi maankohoamisen, myös Kalasataman rakentamisen yhteydessä tehtyjen ruoppaustöiden vuoksi. Kalastajakylän edustalla vanhan rantaviivan voi hahmottaa kasvillisuuden rajaa seuraamalla.
Ohtakarin kalastajayhdyskunta syntyi avomerikalastuksen tukikohdaksi, ja paikan historiaa kalastuspaikkana tunnetaan 1500-luvun puolivälistä saakka. Ohtakari oli pääasiassa lohtajankyläläisten vakituinen kalakari. Ohtakarin saaren omisti kokonaisuudessaan Jukkolan numero, jolle kalastajat maksoivat vuokraa venekunnittain. 1800-luvun loppupuolella Ohtakarissa kalasti yli 20 venekuntaa. Kalastajat asuivat karituvissa yleensä koko pyyntikauden, keväästä aina myöhäiseen syksyyn saakka ja poistuivat saarelta ainostaan pyhiksi, jolloin muut pitäjän asukkaat saattoivat viettää aikaansa saarella. Avomerikalastus edellytti yhteistoimintaa, joten lohtajalaisilla oli tapana kalastaa sekä seuroina että venekuntina. Tavallisesti yhden karituvan omisti kaksi venekuntaa. Jokaisella venekunnalla oli oma hamina karin itärannalla. Karituvan läheisyydessä, ympärillä tai sen kylkiäisenä oli suolauslato ja verkkolato. Kalastajien verkkoahtimet sijaitsivat joko tuvan vieressä tai karin keskiharjulla. 1830-luvulla Pohjanmaalle ja myös Ohtakariin perustettiin hetkeksi koleravaaran vuoksi laivojen tarkastusasemia karanteenia varten. 1840-luvulla luotsilaitos kehittyi voimakkaasti, kun aiemmin paikallisten ylläpitämä luotsilaitos siirtyi kruunulle. Ohtakarista muodostettiin kruunun luotsiasema 1848 ja seuraavana vuonna se siirtyi osaksi Pohjanmaan luotsipiiriä. 1850-luvulta vuoteen 1961 Ohtakarista luotsattiin laivoja pääasiassa Himangan satamaan tai Ykspihlajaan tullausta varten. Luotsiasemalla työskentelevien 3-5 luotsin lisäksi myös luotsien perheet asuivat osan vuodesta asemalla. 1950-luvun lopulla alkoi keskustelu luotsiaseman siirtämisestä pois Ohtakarista. Luotsit jättivät Ohtakarin 1961, ja osa siirtyi Tankarin asemalle. Virallisesti luotsilaitos lakkautettiin 1963. Ohtakarin saaren puusto hakattiin viime sotien aikana. 1940-luvulla saarella pidettiin lampaita, minkä vuoksi kasvillisuus pysyi pitkään matalana. 1960-luvulla Ohtakarista aiottiin tehdä soranottopakka, mistä ovat jäänteenä painaumat ja iso kivikasa.
Ohtakarin kalastajayhdyskunta ja luotsiasema
Ohjelmassa tarkastellaan Helsinkiä englantilaisen turistin silmin keväällä 1965.
'Ankku on stadin vanhimpia pubeja, jonka paikala aikoinaan sijaitsi samanniminen hieno valkoviiniravintola. Pubi Ankusta tuli joskus 70-luvulla, jo pubina se on sittemmin pysynyt. -- 90-luvun puolessa välissä Ankku joutui järistyksen kouriin. Pubi oli saneerauksen vuoksi kiinni muutaman viikon, jakun se avattiin uudelleen, suuri osa jäljellä olevasta kantajengistä suurinpiirtein pyörtyi kynnykselle. Ihanat vanhat loosit plyysisohvineen oli hävitetty, ja tilalle oli roudattu muutama pyöreä pöytä sekä pompöösin nahkasohvan ja parin nojatuolin ns. seurusteluryhmä.' (s. 148 - 149)
Reitillä oleva kohde.
Niirala on laaja ja tyypillinen jälleenrakennuskauden pientaloalue, jonka rakentamisaikainen rakenne on pääosiltaan säilynyt. Niiralan tiivillä alueella on kaikkiaan yli 500 omakotitaloa. Rehevät puutarhatontit ovat jyrkkää Huuhamäkeä loivasti kaartavien katujen varsilla Valkeisenlammen länsi- ja eteläpuolella. Huuhamäen päällä on 1913 valmistunut vesitorni, joka toimii myös tähtitornina. Asuinalueen rakennuksista mainittakoon ns. ruotsalaistalojen ryhmä, joka alkuaan käsitti 74 pientä, loivakattoista elementtirakenteista lahjoitustaloa, sekä kuusi kaksikerroksista puurakenteista rivitaloa, ns. Selvaag-taloa, 1950-luvun alusta.
Niiralan keskeisten osien asemakaavat on laatinut arkkitehti Otto-Ivar Meurman 1940-1941. Tyyppitalojen suunnitteluun osallistuivat maan johtavat arkkitehdit. Ruotsalaiset lahjoitustalotyypit suunniteltiin Suomessa, mm. Helsingin kiinteistövirastossa (Lauri Pajamies). Ruotsissa tehtiin työ- ja asennuspiirustukset teollista tuotantoa varten. Helsinki, Lahti, Kuopio ja Kuhmo olivat suurimpia lahjoitustalojen vastaanottajia. Yleisin tyyppi oli kaksi huonetta ja keittiön käsittävä talo. Suurempaa kolmen huoneen talotyyppiä rakennettiin vain Helsinkiin ja Turkuun. 1945 kaupunki lahjoitti 200 pientalotonttia rintamamiehille. Arkkitehti Anna-Liisa Mertaoja-Nylund suunnitteli niin sanotut Selvaag-talot. Norjalainen insinööri Olav Selvaag kehitti jälleenrakennuskaudella niukan ja edullisen puurakenteisten asuintalojen rakennustavan, jonka suomalaista sovellusta kutsuttiin selvaakitaloksi. Olav Selvaagin 1951 ilmestynyt kirja ”Bygg rasjonelt” levisi Pohjoismaissa laajalle ja Suomeen selvaakitaloja rakennettiin Kuopion lisäksi moneen muuhun suomalaiseen kaupunkiin. Huuhamäen päällä oleva maakummun suojaama vesitorni ja siihen kuuluva pieni kansallisromanttinen näköalapaikkana toiminut kivirakennus valmistui 1913. Myöhemmin rakennuksen ulkoasua on muuttanut tähtitornin rakentaminen.
Niiralan tyyppitaloalue
Sailo, Alpo
Moilanen, Milla
Nuoramoisjärven itärannan vuosisatoja viljelyksessä olleella peltoaukealla on lähellä toisiaan kolmen kartanoa, Uusi-Olkkola, Vanha-Olkkola ja Nordenlund. Ympäröivässä maisemassa näyttäytyvät erinomaisesti kartanokulttuurille ominaiset elementit: pihapiireihin johtavat pitkät puukujanteet, pihapiirin puistomainen lehvästö, yksittäiset maisemapuut ja rantaviivaa rajaavat hoidetut puurivit. Kartanoiden rakennukset sijaitsevat kumpareilla peltoaukean keskiosassa. Asutus on vuosisatoja sijoittunut näille mäenharjanteille. Esihistoriallisen ajan asutukseen viittaavat lukuisat kivikauden asuinpaikat sekä rautakautiset kuppikivet ja asuinpaikka. Vanha-Olkkolan uusrenessanssityylinen päärakennus on rakennettu 1884 Nuoramoisjärven ja maantien väliselle kannakselle. Rakennus on satulakattoinen ja yksikerroksinen. Päärakennus sijaitsee pihaan johtavan koivukujan päässä vanhan, niityksi villiintyneen puiston ympäröimänä. Rakennuksen eteläpuolella avautuu maantielle peltomaisema. Uuden-Olkkolan maisemaa hallitseva kustavilainen päärakennus on 1700-luvun lopulta. Mansardikattoinen rakennus on vuorattu leveällä vaakalaudoituksella. Uusi-Olkkola sijaitsee puiston ympäröimänä Nuoramoisjärven lahden tuntumassa. Eteläisin Nuoramoisten kulttuurimaiseman kartanoista on Nordenlund, joka sijaitsee puiston ympäröimänä keskellä viljelysaukeita. Nordenlundin kartanon päärakennuksen nykyinen ulkoasu on 1860-luvun rikasmuotoista arkkitehtuuria. Pihapiirin länsilaidalla on ainutlaatuinen osittain norjalaisvaikutteinen, vahvoilla listalaitteilla ja puuleikkauksilla koristeltu makasiinirakennus. Talouspihassa on kaksikerroksinen asuinrakennus. Kartanoiden puistokujanteet ja paikallistiet ovat osa alueen halki 1700-luvulla kulkeneen kylätien linjausta. Kartanoiden ja muinaisjäännösten lisäksi alueen kulttuurimaisemaan kuuluvat kappalaisen pappila 1890-luvulta sekä 1950-luvulla rakennetut koulu ja rukoushuone. Uuden-Olkkolan itäpuolella on 1930 valmistunut nuorisoseuran ja suojeluskunnan yhteinen talo "Nuhja". Viljelymaiseman eteläpäässä on Anttilan ja Iso-Pakkaselan kantatalojen hyvin säilyneet talouskeskukset. Nuoramoisten kartanomaisema on osa valtakunnallisesti merkittävää Nuoramoinen -maisema-aluetta.
Esihistoriallisella ajan asutuksesta kertovat lukuisat kivi- ja rautakauden asuinpaikat ja uhrikivet. Hämeen eräalueena ollut Sysmä sai pysyvän asutuksen keskiajalla. Nuoramoisten 20 taloa käsittänyt kylä muodosti uuden ajan alkupuolella Päijänteen itäpuolisten alueiden suurimman kylän. Historiallisissa lähteissä se mainitaan ensimmäisen kerran 1405. Nordenlundin tai Nuoramoisten kartano muodostui 1605, kun ratsumestari Sigfrid Henricsson sai kartanon läänityksenä sodankäyntiansioistaan. Uudelle omistajasuvulle kartano siirtyi 1740. Nordenlundin kartanon päärakennus rakennettiin 1790-luvulla. Se muutettiin uusklassilliseen ulkoasuun 1813. Arkkitehti Alfred Cawénin suunnittelema ulkoasu valmistui 1868. Makasiinin nykyisen ulkoasun suunnitteli arkkitehti Gustaf Nyström ja se valmistui 1880-luvun alkupuolella. Kartanossa toimi vuodesta 1912 alkaen karjanhoitokoulu, jonka aikana rakennettiin pihapiiriin 1920-luvulla kaksikerroksinen asuinrakennus. Vanha-Olkkolan kartanon historia ulottuu 1600-luvun alkupuolelle, jolloin Olkkolan ratsutila perustettiin. Ratsutila jaettiin 1789 Vanha-Olkkolan ja Uusi-Olkkolan kartanoihin. Vanha-Olkkolan päärakennus tuhoutui tulipalossa 1884 ja nykyinen päärakennus valmistui seuraavana vuonna. Rakennukseen on tehty muutoksia 1950-luvulla. Uusi-Olkkolan kartano on rakennettu ilmeisesti 1792, mutta sen ulkoasua on muutettu 1935 arkkitehti Elsi Borgin suunnitelmien mukaan.
Nuoramoisten kartanomaisema
Töölönlahden rannalla, VR:n liikenteenjohtorakennuksen vieressä on sillan kaiteessa noin kaksi metriä korkeita oransseja kirjaimia, joista muodostuu Töölöön päin sana ALTIS. En tiedä onko sen alapuolella jatkoa, näen vain nuo kirjaimet nurinpäin junasta. Mitä se mahtaa tarkoittaa? Kysessä on Harald Karstenin ympäristötaideteos "ALTIS", mikä rinnastuu taiteilijan vuoden 1998 Jämsässä toteutettuun "SILTA" - teokseen. Teos on osa Töölönlahden taidepuiston teoskokonaisuutta. Näin mainitaan taiteilijan teosten taustasta Suomen Kuvanveistäjäliiton nettisivuilla: Teokset ovat avoimesti moniselitteisiä ja kiteytyvät lopulliseen muotoon katsojan yksilöllisen ajattelun kautta. Teokset ovat usein hersyvän humoristisia. Suurin ilo repeää taiteilijan käyttämien materiaalien, muotokielen ja liikkeen luomista hokkus-pokkus-efekteistä. Näin sanoma osuu kohteeseensa ilman esteettistä etikettiä tai älyllistä pakonomaisuutta.
"Kalliossa oli harmaampaa kuin kouluaikoina. Joka toisessa kauppahuoneistossa oli kirpputori. Pankit ja design-liikkeet olivat kadonneet. Vain Karhupuiston miehet olivat jäljellä pussikaljoineen ja kefiiripurkkeineen. Kuvittelin, että he olivat istuneet puistossa yhtä sitkeästi kuin kivinen karhu. Lumi oli satanut heidän päälleen ja sulanut pois, ja aina he olivat istuneet samalla penkillä." (s. 30)
Matikainen-Kallström, Marjo
Romaani tästä ajasta, seksualisoituneesta yhteiskunnasta ja hellyyden puutteesta. Kahden yksinäisen erikoinen rakkaustarina: Antero Mokka on rikoskomisario ja Leila Korhonen on pidätetty, jolla on yritys nimeltä Hellyys ja Läheisyys Oy. Leila Korhosen yritys sijaitsee Punavuoressa.
Elokuvan Näsijärven rannalla sijaitseva kuvitteellinen kustavilainen kartano.
Lahden rautatieasema on perustettu Riihimäki-Pietari -radan varrelle liikenteellisesti merkittävään paikkaan, jossa Päijänteen ja Vesijärven vesistöalueen puutavara on siirretty kuljetettavaksi rautateitse eteenpäin sekä Helsingin että Loviisan satamiin. Varikkoalueen toiminnallisesti monipuolinen rakennuskanta on hyvin säilynyttä. Lahden nykyinen rautatieasema edustaa arkkitehtuuriltaan poikkeuksellista 1930-luvun asemarakentamista. Lahden asemarakennus on järjestyksessä kolmas. Aumakattoinen, kaksikerroksinen ja modernin yksinkertainen tiilirakennus on valmistunut 1935 arkkitehti Thure Hellströmin piirustusten mukaan. Rakennuksen vieressä on samanikäinen tiilinen makasiinirakennus. Aseman itäpuolella on vanhassa asemapuistossa asemapäällikön asuinrakennus, joka on rakennettu 1912 arkkitehti Albert Leideniuksen tyyppipiirustusten pohjalta. Rakennuksen alkuperäistä jugendasua on muutettu myöhemmin. Pääradasta erkanevan satamaradan risteyksessä sijaitseva varikkoalue on noin kilometrin päässä aseman länsipuolella. Rakennuskantaan kuuluu rautateiden veturitallin ja vesitornin lisäksi lukuisia asuin- ja talousrakennuksia sekä koulurakennus 1900-luvun alkupuolelta. Veturitallin vanhimmat osat ovat radan rakentamisen ajalta. Vesitorni on rakennettu 1957 arkkitehti Jarl Ungernin laatimin tyyppipiirustuksin.
Suomen suuriruhtinaskunnan ja Venäjän keisarikunnan yhdistävän Riihimäen ja Pietarin välisen rataosuuden rakentaminen aloitettiin 1868 hätäaputöinä. Suurten nälkävuosien aikana rakennettu rautatie valmistui 1870. Ensimmäisen Salpausselän ja Vesijärven yhtymäkohtaan sijoitetulla rautatiellä ja asemalla oli keskeinen merkitys Lahden kaupunkikehitykselle. Rautatien rakentamiseen liittyy lisäksi Vääksyn ja Kalkkisten kanavat, joiden rakentamisella yhdistettiin Vesijärvi ja laaja Päijänne. Hollolan pitäjän Lahden kylän alueelle rakentamisvaiheessa sijoitettu asemarakennus tuhoutui tulipalossa 1873. Seuraavana vuonna valmistunut uusi asemarakennus rakennettiin vanhalle paikalle ja jäi siten varsinaisen taajaman ulkopuolelle. Asemaan ja asemapuistoon liittynyt asemapäällikön asuinrakennus valmistui 1912. Vesi- ja maaliikenteen solmukohtaan rakennetun rautatien ja aseman ansiosta kylä kasvoi nopeasti ja Lahdesta tuli kauppala 1878 ja kaupunki 1905. Toinen rautatieasema palveli kauppalaa ja kaupunkia 1930-luvun alkupuolelle saakka, jolloin puinen asemarakennus purettiin raidealueen leventämisen vuoksi pois. Nykyinen, vanhan aseman länsipuolelle rakennettu asema valmistui 1935. Rautatiehallitus, joka oli huolestunut aseman ja kauppalan väliin jäävästä alueesta, ehdotti keväällä 1878 sen pakkolunastamista vastaperustetulle kauppalalle. Laajennetussa asemakaavassa asema-alue liittyykin jo kaupunkirakenteeseen nykyisten Vesijärvenkadun ja Rautatienkadun päätteenä. Puutavaraliikenteelle tärkeä Vesijärven haararata rakennettiin 1869. Se erosi Helsinki-Pietari -radasta Mytäjärven länsipuolella ja ratojen väliin muodostui kolmiomainen varikkoalue, jossa oli myös rautatieläisten asuintaloja ja koulu. Vesijärvi oli sisävesiyhteyksien vuoksi huomattava satama ja lähtevän tavaran, etupäässä puutavaran määrä oli 1880-luvulla maan toiseksi suurin. Vuoden 1900 jälkeen yksityinen Loviisan rata vähensi osaltaan tämän VR:n haararadan merkitystä.
Lahden rautatieasema ja varikkoalue (rautatieasema)
tykkipatterit
Lenin asui syksyllä 1917 Töölönkatu 46:ssa Arthur ja Emilia Blomqvistin luona.
Runnas, Ami
Vuosaaren metroasema
Rantasalmen kartanot (Putkisalo)
Kolmen sepän patsas
Kirjassa on Panu Rajalan kirjoitus "Kun Sillanpää Torniin nousi".
Nieminen, Kaiho
"Juhlasali oli täynnä viimeistä istumapaikkaa myöten. Suuri osa yleisöstä seisoskeli sivuilla tai oleili osakuntahuoneissa, joiden saliin johtavat ovet oli avattu. Havupuilla koristellun salin perällä oli kolme kaariholvia, joissa seisoivat nyt juhlittavien suurmiesten kipsiset rintakuvat." (s. 13-14)
Ylioppilastalolla vietetään railakkaita juhlia Runebergin, Snellmanin ja Lönnrotin yliopistoon tulon 50-vuotisjuhlan kunniaksi. Kosteaa iltaa kuitenkin sekoittaa fennomaanien ja ruotsinmielisten riidat ja aamun sarastuksessa löytyy talosta myös ruumis.
"Merihaka. Helsingin rumimpia ja ikävimpiä asuntoalueita. - - - Epämääräinen boksi? Kaikkea vielä. Asunto ei tosin pinta-alaltaan ollut suuri, mutta se oli korkean tornitalon neljännessätoista kerroksessa oleva kulmahuoneisto, ja sen suurista ikkunoista avautui Huikaisevan kaunis näkymä yli talvisen Helsingin." (S. 163, 164.)
Näyttelijä Anna Marian äiti, Juulia Helminen, asuu Merihaassa.
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Kannelmäki)
Tukholmankatu
Munkkiniemen kartano
Muistelmia : Rikhardinkadun kirjasto 1882-2007
Oikeustalon saneerauksen arkkitehti 2004.
Kakskerran kirkko, joka kuuluu Turun kaupunginarkkitehti C.F. Schröderin Turun seudulle sijoittuvaan tuotantoon, on yksi harvoista maahamme 1700-luvulla rakennetuista kivikirkoista. Kakskerran saaren kirkko sijaitsee Kirkkosuntin rannassa. 1760-luvulla rakennettu kivikirkko on muodoltaan pitkäkirkko, jonka suorakaiteiseen runkohuoneeseen liittyy pohjoissivulla sakaristo sekä matala kattilahuone vuodelta 1940. Yksilaivaista kirkkosalia kattaa lautainen tynnyriholvi, jossa on kaksi ruusukemaalausta vuodelta 1843. 1600-luvun alttaritaulun yläpuolelle ripustettu risti, kirkon länsipäässä oleva parvi sekä alttarikaide ovat arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelemia. Vanhasta alttarista on jäljellä 1843 tehty kehystys. Saarnatuoli on peräisin Turun Mikaelinkirkosta. Ikkuna- ja oviaukot ovat segmenttikaariset. Erillinen, Intendentinkonttorin suunnittelema puinen uusklassinen kellotapuli on vuodelta 1826. Kivimuurin ympäröimällä hautausmaalla on von Bonsdorff-suvun empiretyylinen hautakappeli vuodelta 1831.
Kaarinan emäseurakuntaan kuuluneet Kakskerran ja Satavan saaristolaiset saivat luvan perustaa kappelin 1693, mutta vielä tuolloin ajatus jäi toteutumatta. Rukoushuonekunta perustettiin 1764 ja kirkko rakennettiin 1765-1769 Brinkhallin kartanon maalle turkulaisen arkkitehti C.F. Schröderin johdolla. Kirkko vihittiin käyttöön 10.12.1769. Päätös tapulin rakentamisesta tehtiin 1820 ja sen piirustukset valmistuivat C. Bassin johdolla 1824. Kirkkotarha vihittiin 1852, mitä ennen sinne oli jo valmistunut von Bonsdorff-suvun hautakappeli. Kirkkoa korjattiin 1840-luvulla ja 1895. Sisätiloja korjattiin ja sen kiinteä sisustus uusittiin lähes kokonaan arkkitehti Erik Bryggmanin johtamassa peruskorjauksessa 1940. Kappeliseurakunnaksi Kakskerta tuli 1858 ja itsenäiseksi kirkkoherrakunnaksi 1904. Kakskerran seurakunta liitettiin Turun Martin seurakuntaan 1959 ja kunnallishallinnollinen liitos Turkuun tapahtui 1968.
Kakskerran kirkko
Tytöt meikkaavat siellä ja peilailevat itseään varastamistaan autojen sivuikkunoista.
Vuorela, Toivo
Pohjan ruukkiympäristöt (Fiskarsin ruukinalue)
Miettinen, Markus
Fredrikinkatu 24
Sauna H8
Rakennus sijaitsee saaren itärannalla. Se käsittää itse saunan ja pesutuvan. Valmistumisvuosi on puolustusvoimien rakennusrekisterin mukaan 1925. Tämän punaiseksi maalatun rakennuksen eteläpäätyyn on maalattu koko päädyn kokoinen valkoinen ympyrä. Kyseessä on vanha, demagnetisointilaitoksen aikainen kaapeleista varoittava merkki. (Liisa Eerikäinen) Lähteet: Puolustusvoimien rakennusrekisteri.
Furuhjelm, Mathilda (1825-1914)
'Hän totteli kuitenkin äitiään ja pysytteli suurilla kaduilla: ensin Snelmanninkatua Senaatintorille, sitten Aleksanterinkatua Pohjoisrantaan ja pitkin Liisankatua takaisin Kruununhakaan. Kotikadulle käännyttyään hän ei kuullut muuta kuin oman pulssinsa, ja niska hupun alla oli hikimärkä.' (s. 33)
Suuri Rantatie (Holmgård)
Mannerheimintie 14
Luolasto
Ison Mustasaaren länsiosan luolasto on louhittu Suomen armeijan aikana ja sitä on käytetty laivaston polttoainevarastona. Luolasto muodostuu neliön muotoisesta käytävästä. Siihen johti useita sisäänkäyntejä, joista osa oli jäänyt keskeneräisiksi.
Luolaston käyttäminen polttoainevarastona loppui ja tila voitiin ottaa uuteen käyttöön. Itäisen suuaukon yhteyteen kunnostettiin tilat Suomenlinnan puhelinkeskukselle (rakennuttajana HPY, 1987) ja muuntamolle (1991). Suurin osa luolastosta suunniteltiin varastotilaksi rakennusfragmenteille, kalusteille, aseille ym museoesineille. Yksi luolaston erillisistä siivistä suunniteltiin arkistoksi Venäjän vallan aikaista piirustusmateriaalia varten. Tällä osalla luolastoa lämpötilaa ja ilman kosteustasapainoa säädellään tarkasti. Museoviraston kokoelmat olivat ennen luolaston valmistumista sijoitettuina useisiin eri rakennuksiin väliaikaisiin ja museoesineille sopimattomiin tiloihin. Ulkopuoliset rakenteet suunniteltiin ympäristöön sulautuviksi mutta moderneiksi. Materiaaleina on betoni, patinoitu messinki ja teräs. Sisäänkäyntien edustat kivettiin. Toteutusaika: 1990-1994 Hyötyala: 800 m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtuuritoimisto Rainer Linderborg Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Pentti Vuorikari Oy LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Holmberg & Co Oy Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Sarpanen Ky Pääurakoitsija: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Luola louhittiin Ison Mustasaaren luoteisosassa olevaan kallioon rakennuksen C 8 alle ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana. Mitään asiakirjalähteitä siitä ei ole löytynyt, ilmeisesti sotilaallisten syiden vuoksi. Luolastoa on käytetty puolustusvoimien polttoainevarastona. 1980-luvulla luolaston tiloja otettiin osittain hyötykäyttöön, kun Suomenlinnan puhelinkeskukselle C 5d (Helsingin Puhelin Oy) kunnostettiin tila luolaston itäisen suuaukon yhteyteen. Puhelinkeskuksella on dieselkäyttöinen aika ajoin koekäytettävä varavoimala. Luolastoon sijoittuu myös puolustusvoimien käyttämän laiturin sähkökeskus, muuntamo C 5c. Vuosina 1992-1994 luolasto kunnostettiin museoviraston arkistoksi sekä rakennusfragmentti- ja esinevarastoksi arkkitehti Rainer Linderborgin suunnitelmien mukaan. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: SLHK Suunnitelma- ja asiakirja-arkistot. Kuva: Arkkitehtisuunnitelma Rainer Linderborg.
Fredrikinkatu
Isäni on asunut vuosina 1914-22 osoitteessa Päijänteentie 9. Osoitehaku ei enää sellaista numeroa tunne. Mitäs on mahtanut tapahtua? Talo purettu vai? Hämeentien ja Mäkelänkadun alkupäiden väliin jäävät pari korttelia (jonne myös Päijänteentie 9 lienee sijoittunut) ovat olleet täynnä puutaloja, piirustusten mukaan niitä on ollut ainakin 12 piharakennuksineen ja talleineen. Luultavasti tuohon aikaan on käytössä ollut myös nykyään poistettuja kadunnumeroita. LÄHDE: Oihonnankadulta Kumpulantielle / Kaija Hackzell, Kirsti Toppari. - 1991. - (Helsingin vanhoja kortteleita : 4)
Gullön kartano, joka sijaitsee saaressa vanhan laivareitin varrella, on maisemaltaan ja rakennuskannaltaan pienimittakaavainen, harmoninen kokonaisuus. Kartanomaisemalla on pitkä historiallinen jatkuvuus viljelyksineen ja niitä rajaavine tammimetsiköineen. Päärakennus on edustava kustavilaisajan herraskartano, jonka ympäristöön kuuluu puisto lukuisine puukujanteineen. Gullön kartano sijaitsee sisäsaaristossa, niemellä Degerön saarella keskellä viljelyksiä. Kaksikerroksisen, aumakattoisen päärakennuksen kustavilainen interiööri on hyvin säilynyt. Julkisivuja on jonkun verran muutettu myöhemmissä korjauksissa. Päärakennuksen läheisyydessä on taitekattoinen pehtoorin asuinrakennus. Alueella on lisäksi 1700- ja 1800-luvulla rakennettuja asuinrakennuksia, joiden niiden ulkoasua on 1900-luvun alkupuolella uudistettu sekä 1800-luvulla rakennettuja talousrakennuksia. Merenrantamaisemassa on kartanon uimahuone ja ranta-aitta, joka on ilmeisesti 1850-luvulta ja ainoa säilynyt rakennus koko Suomen rannikon kattaneesta lennätinketjusta. Kartanon peltoja rajaavat tammimetsät on rauhoitettu luonnonsuojelualueeksi.
Gullö oli rälssitila 1500-luvun puolesta välistä ja sitä pidettiin yhtenä vaihtoehtona Tammisaaren kaupungin sijoituspaikaksi. Myöhemmin Gullö oli eräs valtameripurjehtijoiden lastauspaikoista ja Tammisaaren laivanrakennusalueista. Säterirustholliksi 1691 muutettu tila oli aatelisomistuksessa 1800-luvun alkuun. Enimmillään kartanolla oli kahdeksan torppaa eri puolilla Degerön saarta. Kartanon vanhin asuinrakennus sijaitsi nykyisen päärakennuksen itäpuolella rannan läheisyydessä. Nykyinen päärakennus valmistui 1763. Alakerran ikkunat uusittiin 1900-luvun alussa, jolloin hirsirunkoiseen rakennukseen lisättiin myös puutarhasivun kuisti ja jugend-detaljeja. Gullön pieni ranta-aitta siirrettiin paikalleen 1860-luvulla. Aitta oli alunperin venäläisten Krimin sodan aikana 1850-luvulla rakentama Gullön Bötesbergetillä olleen optisen lennättimen rakennus. Rannikolle rakennettiin lennättimeen liittyneitä tornirakennelmia tasaisin välimatkoin rannikon mäkien harjoille.
Gullön kartano
Vanha ylioppilastalo
Miksi juuri Wivi Lönn valittiin talon arkkitehdiksi? Tärkeä syy lienee ollut Elisabeth Alanderin yhteydet Tampereelle. ... Epäilemättä myös Lönnin sukupuolella oli merkitystä. Lastentarha oli vahvasti niasten valtakuntaa: hoitajat ja seminaarilaiset olivat kaikki naisia. Siellä työskenneltiin naiselle ominaisessa kasvattajan tehtävässä ja tarjottiin lapsille äidillistä hoivaa ja huolenpitoa. Oli luontevaa ajatella naisarkkitehdin osaavan helpommin eläytyä kyseisen suunnittelutehtävän maailmaan.
Wivi Lönn on Ebeneser-talon arkkitehti, ja kirjassa on laaja luku rakennuksen suunnitteluvaiheista.
Senaatintori on pääkaupungin pääaukio. Senaatintoria reunustavat julkiset rakennukset ilmentävät keskushallinnon, kirkon ja yliopiston asemaa 1800-luvun Suomessa. Valtakunnan ja Helsingin keskuksena aukiolla on vakiintunut kansallinen symboliasema. Kansainvälisesti aukio on merkittävä, hyvin säilynyt kaupunkitaiteellinen luomus. Senaatintori on kaupungin tunnetuimpia nähtävyyksiä ja Suomi-kuvan osatekijä. Aukion rakenne ilmentää klassismin kaupunkitaiteelle ominaista symmetrian ja aksiaalisuuden tavoittelua. Kokonaisuus rakentuu arkkitehti C.L. Engelin uusklassillisen arkkitehtuurin varaan. Valtioneuvoston linna (entinen Senaatintalo) torin itälaidalla, Helsingin yliopiston päärakennus torin länsilaidalla ja tuomiokirkko (Nikolainkirkko) terassillaan torin pohjoislaidalla ovat vaikuttava näyte Engelin taidoista ja samalla niistä edustavuuden tavoitteista ja ilmaisukeinoista, jotka ovat ohjanneet pääkaupungin varhaista rakentumista. Senaatintorin asemaa suuriruhtinaskunnan pääkaupungin ja keisarillisen Suomen ytimenä painottavat monumentaalirakennusten antiikin Kreikkaan ja Roomaan palautuva pylväsarkkitehtuuri, sisätiloista mm. valtaistuinsali (nykyinen presidentin esittelysali) ja yliopiston juhlasali sekä Aleksanteri II:n patsas torin keskellä samoin kuin Ivan Martosin Aleksanteri I:n rintakuva yliopiston kirjastotalon eteläseinustalla. Terassillaan kaupungin merelliseen siluettiin liittyvään ristikirkkoon kuuluu kupoliin päättyvä torni ja ristivarsien korinttilaiset avopylväiköt. Tuomiokirkossa pidetään valtiovallan ja yliopiston juhlajumalanpalvelukset. Senaatintori on tärkeä tapahtumapaikka, jossa kirkkoterassin suuret portaat ovat joukkotapahtumien näyttämönä ja katsomona. Valtioneuvoston linna aukion itälaidalla on näyttävä uusklassismin luomus korinttilaisine temppelipäätyineen, kupoleineen, rakennukseen torilta johdattavine edustavine porrassommitelmineen. Rakennuksen tärkeimmät sisätilat ovat senaatin istuntosali pääkerroksessa temppelipäädyn takana sekä näyttävä porrashuone niin ikään rakennuksen keskilinjassa. Rakennuksen eri-ikäiset siivet muodostavat arkkitehtuuriltaan yhtenäisen, ulkoasultaan klassistisen kokonaisuuden ja sulkevat sisäänsä laajan pihan. Pihan keskellä on entinen kirjapainotalo. Valtioneuvoston linna on maan tärkein historiallinen hallintorakennus. Helsingin yliopiston päärakennus on symmetrinen pari Valtioneuvoston linnalle torin vastakkaisella laidalla. Yliopiston päärakennus muodostuu kahdesta kolmikerroksisesta pääsiivestä, Engelin suunnittelemasta, 1830-luvulla valmistuneesta ns. vanhasta puolesta Senaatintorin laidalla ja 1930-luvulla rakennetusta ns. uudesta puolesta Fabianinkadun varrella. Uutta ja vanhaa osaa yhdistävät katusivuilla matalat siivet ja tontin keskellä on korkea nivelosa, jossa ovat rakennuksen merkittävimmät sisätilat, juhlasali ja suuri luentosali. Senaatintorin näkymiin kuuluvat aukion koilliskulmassa yliopistomuseon (entinen kemian laitos) rakennus ja luoteiskulmassa Unioninkadun varressa yliopiston kirjaston rakennus. Yliopiston kirjaston rakennus ja Pyhän Kolminaisuuden kirkko Tuomiokirkon takana ovat oleellinen osa Senaatintoria sivuavan Unioninkadun julkisten empirerakennusten muodostamaa kokonaisuutta. Torin etelälaita muodostuu osin 1700-luvun jälkipuolelta periytyvien porvaristalojen rivistöstä, joka nykyiseltä ulkoasultaan ilmentää enimmäkseen 1800-luvun alkupuolen arkkitehtuurin tavoitteita. Sederholmin talo on säilynyt ulkoiselta olemukseltaan vaatimattomana 1700-luvun rakennuksena. Engelin porvaristalosta muokkaama kenraalikuvernöörin talo julkisivun temppelipäätyineen taas sitoo etelälaidan rakennusrivin aukion muiden sivujen edustavaan pylväsarkkitehtuuriin.
Senaatintori suunniteltiin pääkaupungin pääaukioksi J.A. Ehrenstömin Helsingin asemakaavassa 1812. Aukion äärelle kaavailtiin varhaisen pääkaupungin tärkeimmät rakennukset, senaatintalo, kenraalikuvernöörin virka-asunto ja kaupungin luterilainen pääkirkko. Senaatintorin paikalla sijaitsi alkuaan tuntuvasti pienempi vanhan Helsingin Suurtori raatihuoneineen, kirkkoineen ja päävartioineen. Senaatin talon rakentaminen käynnistyi arkkitehti C.L. Engelin suunnitelmien mukaan torin puoleisesta pääsiivestä 1818. Pääsiipi ja niin ikään Engelin piirtämä Aleksanterinkadun puoleinen siipi valmistuivat 1820-luvun alussa. Ensimmäisten rakennusvaiheiden jälkeen Senaatintalo rakentui monessa jaksossa koko korttelin täyttäväksi virastotaloksi. Nykyisen ulkohahmonsa se sai 1900-luvun alkupuolella. Engelistä lähtien rakennuksen suunnittelusta huolehtivat rakennushallinnon arkkitehdit. Vanhasta Bockin talosta aukion eteläreunalla muodostettiin kenraalikuvernöörin virka-asunto Engelin 1816 laatiman suunnitelman mukaan. C.L. Engel ryhtyi suunnittelemaan luterilaista pääkirkkoa 1810-luvun lopulla, kuitenkin rakentaminen käynnistyi vasta 1831. Engelin jälkeen kirkon ulkohahmoa muuttivat ristin sisäkulmiin lisätyt pienet tornit ja päätykolmioiden kulmiin sijoitetut sinkistä valetut apostoliveistokset. Torin pohjoislaidalla kirkkoterassia vasten sijainnut päävartio vuodelta 1819 purettiin kirkkoterassille torilta nousevien monumentaaliportaiden tieltä 1840-luvulla. Kirkkoterassin torin puoleisiin kulmiin, suurten portaiden molemmin puolin, rakennettiin paviljongit, joista toinen tuli toimimaan kellotornina. Kirkko vihittiin käyttöön 1852. Nikolain kirkon nimi muuttui Suurkirkoksi 1917. Helsingin hiippakunnan perustamisen jälkeen 1959 siitä tuli tuomiokirkko. Torin länsilaidalle nousi Engelin suunnittelema, näyttävä yliopiston päärakennus 1828-1832. Yliopisto oli päätetty siirtää pääkaupunkiin Turun palon 1827 jälkeen. Senaatintorin länsireunaa kulkevan Unioninkadun varteen, torin luoteiskulmaan rakennettiin yliopiston kirjastorakennus 1836-1840 C.L. Engelin piirustusten mukaan. Unioninkadun varrelle vähän Nikolainkirkosta pohjoiseen rakennettiin 1820-luvulla ortodoksinen Pyhän Kolminaisuuden kirkko C.L. Engelin piirustusten mukaan. Torin koilliskulmaan valmistui arkkitehti C.A. Edelfeltin suunnittelema yliopiston kemian laboratorio 1869. Laitoskäytön lakattua 2000-luvun alussa rakennus korjattiin ja muutettiin yliopistomuseoksi, Arppeanumiksi. Torin etelälaidan pääasiassa 1700-luvun kivisten porvaristalojen rivistö ajanmukaistettiin ulkoasultaan Senaatintorin yhtenäistä klassisistista ulkoasua vastaavaksi mm. C.L. Engelin 1831 tekemän suunnitelman mukaan.
Senaatintori ympäristöineen
Kansanpuistot Korkeasaari ja Seurasaari (Korkeasaari)
Kirjan ovat toimittaneet Jukka Kangas, Arno Kotro, Arto Leivo ja Tommi Tukiainen.
Miten monta matkustajaa pitää olla lähiliikennebussissa, jotta sillä matkustaminen on vähempipäästöistä (per matkustaja) kuin pienellä uudella kaupunkiautolla? Miten suuri osa busseista kulkee maakaasulla? Saimme seuraavan laskelman Helsingin kaupungin liikennelaitokselta: Kaupungin sisäisen liikenteen bussien CO2-päästöjen keskiarvo on 1220 g/km. Meillä on laskettu olevan ympäri vuorokauden matkustajia 12 henkilöä per bussi (CO2 per matkustajakilometri on siis 1220 jaettuna 12 = 102 g). Vuonna 2008 uusien rekisteröityjen autojen CO2 oli noin 160 g/km. Eli kysymyksen vastaus on 1220 g/km jaettuna 160 g/km = 7,5 matkustajaa. Helsingin sadoista linja-autoista noin 85 käyttää maakaasua.
Kallion poliisitalo
Haavio-Mannila, Elina
"Reiskan kämppä oli Pääskylänrinteellä. Talo oli vanha ja ulkoa päin kolkko mutta alakerran kauppojen näyteikkunoiden koreus kalasti ohikulkijoiden katseet eikä kukaan pysähtynyt tiirailemaan särkynyttä numerolamppua tai katkennutta ränniä." (s. 17)
Vanha Puistolantie
Sofianlehdon lastenkoti
Helsinginkatu 15
TV-dokumentissa Kirjailijakuvia 10 : Lassi Nummi runoilija paljastaa, että vuonna 1986 julkaistun kokoelman niitty löytyy Munkinpuistosta. Sanoillaan ja kuvillaan runoilija antaa reaalimaailman paikalle uusia, monimuotoisia merkityksiä.­
Vellamonkatu
Villinginsalmi
Suomalais-venäläinen koulu
Nils Wasastjerna: Barndom i Helsingfors. Perhe asui talossa vuodesta 1884 yli 30 vuotta.
Kontulan kirjasto
Brinkhallin kartanolla pihapiireineen ja puistoineen on arkkitehtuurihistoriallista merkitystä kustavilaisen rakentamistradition edustajana, jossa ilmenee varhaisen uusklassismin piirteitä. Kakskerran saarella sijaitseva, tyylihistoriallisesti uusklassismin murrosvaiheeseen ajoittuva kartanokokonaisuus koostuu pihakompositiosta, jonka osia ovat kaksikerroksinen päärakennus (1793-1810), kaksi kuutiomaista sivurakennusta ja kaksi suorakulmaista talousrakennusta. Kaikki rakennukset on tehty tiilestä ja rapattu vaalean keltaisiksi. 1500-luvun kivikartanon kellarikerros muodostaa lännenpuoleisen sivurakennuksen perustan. Kartanon alue ulottuu sen eteläpuolella olevalta Kakskerran järveltä merelle. Päärakennuksen pohjakaava perustuu Wijnbladin malliesimerkkeihin. Yleisvolyymiltaan rakennus on wijnbladilainen rokokoorakennus, mutta yksityiskohdissa ja pintakäsittelyssä on nähtävissä uusklassismin piirteitä, josta syystä Brinkhallia on pidetty varhaisimpiin uusklassillisiin rakennuksiin kuuluvana. Valmistumisvuotta 1793 ilmentävä inskriptiolaatta on kiinnitetty pääsisäänkäynnin yläpuolelle. Kustavilaista kiinteätä sisustusta on täydennetty uusklassillisilla tyylielementeillä, joista huomattavin on ns. pompeijilainen huone antikisoivine maalauksineen. Piha-alue on barokin aikakauden kunniapihojen tapaan hiekkapintainen. Päärakennuksen keskiakseli jatkuu ruutuihin jaetun puutarhan keskikäytävänä kohti Kakskerran järveä. Pihakomposition ja meren välinen alue on muodostettu vapaamuotoiseksi englantilaiseksi puistoksi, joka on maamme varhaisimpia lajissaan.
Brinkhallin kartanon historia periytyy keskiajalta, 1500-luvulla siellä oli yksi maamme harvoista kivisistä asuinkartanoista. 1600-luvulla Brinkhall oli yksi Kakskerran neljästä säteristä. Ison reduktion jälkeen 1680-luvulla siitä tuli säteriratsutila. Turun akatemian lääketieteen ja kirurgian professori, seudulla amatööriarkkitehtina tunnettu Gabriel Bonsdorff osti Brinkhallin 1792 ja ryhtyi välittömästi uudistamaan kartanon edeltäneiltä vuosisadoilta periytyvää rakennuskantaa. Bonsdorff oli myös kokonaisuuden suunnittelija. Bonsdorff sai tiilestä muuratun päärakennuksen vesikattovaiheeseen jo kesällä 1793. Päärakennusta kunnostettiin 1927 arkkitehti Gunnar Wahlroosin suunnitelmien mukaan. Kartano myytiin Turun kaupungille 1968 ja 2001 se siirtyi Suomen Kulttuuriperinnön Säätiön omistukseen.
Brinkhallin kartano
Jyrki Pellinen, joka vietti lapsuutensa Lauttasaaressa, on kirjoittanut Tallbergin paratiisiksi kutsumansa kotisaarensa elämyskentät. Teos on jatkoa hänen lapsuudestaan kertovalle kirjalle Avaan oven ja olen kotona (1979). Tässä kirjassa lapsi kasvaa varhaiseen murrosikään ja kertoo mm. 1950-luvun Konservatoriosta. www.kirja.lasipalatsi.fi
Topeliuksenkatu 7
Kasarmi E3
Kunnostustyöt Lukuunottamatta asuntokohtaisia remontteja ei Länsi-Mustasaaren asuinrakennuksissa ollut tehty korjauksia 40-luvun jälkeen. Hoitokunta aloitti rakennusten peruskorjauksen vuonna 1995. Ensimmäisenä kunnostettiin rakennus E 5 kuudessa vaiheessa, joista viimeinen valmistui kesällä 1998. Rakennus E 3 kunnostettiin kahdessa vaiheessa. B-portaan pienet päätyasunnot yhdistettiin n.65m2 kaksioiksi. Muilta osin asuntojakauma säilyi ennallaan ja yhdeksän asunnon pinta-alat ovat kunnostettuina 32-67 m2, yhteensä 442 m2. Peruskorjaus käsitti mm. vesijohto- ja viemäriverkoston uusimisen, lämpimän käyttövesiverkoston rakentamisen, asuntojen ilmanvaihtojärjestelmän kunnostuksen ja talon yhteisten putkien uusimisen huoneistojen alueella. Asuntojen kylpyhuoneet ja keittiöt kalustettiin ja varustettiin uudelleen, kaikki pinnat kunnostettiin; seinät tapetoitiin tai maalattiin, katot ja lattiat maalattiin, huoneistojen välistä äänieristystä parannettiin, ullakon lattia korjattiin ja porrashuone maalattiin. Toteutusaika: B-portaan asunnot peruskorjattiin vuosina 1998-99, A-portaan asunnot vuosina 1999-2000. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Leena Häkli Rakentaja: Suomenlinnan hoitokunta/ vastaava mestari Erkki Ripatti Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Päivi Pennanen (B-porras) ja Steinunn Gudmundsdottir (A-porras) Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P&T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Markku Kallio Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Akvedukti Oy/ Juhani Mäntylä Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Rakennus on osa vain osittain toteutuneesta Länsi-Mustasaaren huoltokeskussuunnitelmasta. Se rakennettiin kasarmiksi vuosina 1757-1760. Rakennus jäi katon osalta viimeistelemättömäksi ja se peitettiin väliaikaisella puukatolla. Koska kasarmin eteläpuolelle oli suunniteltu rakennettavaksi nk. sairaalapiha, siinä oli alkuaan neljä porrashuonetta ts. sisäänkäynnit sekä eteläiseltä että pohjoiselta pihalta. Suuret kasarmituvat oli sijoitettu symmetrisesti porrashuoneiden molemmin puolin. Ensimmäisen ja toisen kerroksen ikkunat olivat suorakaiteen muotoiset, oviaukot ja ylimmän kerroksen ikkunat sitä vastoin loivasti kaaripäätteiset. Vuona 1777 laadittiin suunnitelmat rakennuksen korottamiseksi mansardikerroksella, mutta suunnitelmia ei toteutettu, vaan väliaikainen puukatto jäi edelleen paikalleen. Vuonna 1784 katto oli jo pahoin lahonnut ja rappaamattomat ja saumaamattomat julkisivut olivat niiin vaurioituneet, että tiilimuuraus kaipasi korjausta. Katon rakentaminen lykkäytyi aina vuoteen 1798, ja imeisesti vasta tuolloin myös julkisivut kunnostettiin. Asiakirja-aineisto ei anna selvyyttä siihen rapattiinko rakennus tässä yhteydessä, vai jäikö se edelleen tiilipintaiseksi. Venäläisellä kaudella rakennukseen oli majoitettu miehistöä, sekä perheellistä että perheetöntä. Vuonna1852 laadittiin rakennusta varten täydellinen peruskorjaussuunnitelma Kaikeksi onneksi suunnitelmaa ei kuitenkaan ehditty toteuttaa ennen Krimin-sodan pommitusta v.1855, sillä pommituksen aikana syttyi katto tuleen ja ylin kerros kärsi pahoja vaurioita. Suunniteltu korjaus toteutettiin vuosina 1857-58. Tällöin porrashuoneet rakennettiin kokonaan uudelleen nin, että niitä entisen neljän sijasta tuli kaksi. Tarpeettomat etelänpuoleiset ulko-ovet muurattiin umpeen. Rakennuksen ylin kerros rakennettiin lähes kokonaan uudelleen, kaaripäätteiset ikkunat muutettiin suorakaiteen muotoisiksi, koko kerrosta korotettiin ja ruotsalaisaikainen satulakatto korvattiin aumakatolla. Suuri osa välipohjarakenteista ja lattioista uusittiin korjauksen yhteydessä. 1870-luvun alussa rakennuksen itäpäädyn pohjakerrokseen rakennettiin suuri keittiö ja purettujen porrashuoneiden paikalle jäänyt tila muutettiin ruokasaleiksi. 1890-luvulla keittiöiden yläpohjat purettiin ja tilalle rakennettiin rautakiskoin tuetut kappaholvit. Muussa osassa rakennusta vahvistettiin 1:n ja 2:n kerroksen välipohja hirsin ja pystytuin.Pohjakerroksen lattiat asfaltoitiin, ikkunat uusittiin karmeineen ja puitteineen, jne. Venäläisen kauden lopulla rakennuksessa oli miehistöasuntojen lisäksi mm. räätälin- ja puusepänverstas. V. 1918 rakennus oli käytössä vankikasarmina ja vankileiriajan päätyttyä se siirtyi puolustusvoimain hallintaan kasarmiksi. Telakkatoiminnan vilkastuttua Suomenlinnassa II maailmansodan jälkeen Länsi-Mustasaaren asuinrakennukset E 3-5 ja E 12 kunnostettiin telakan työntekijöiden asunnoiksi vuosina 1946-1951 arkkitehti Heikki Sysimetsän suunnitelmien mukaan. Rakennus E 3:n korjaustyö valmistui näistä ensimmäisenä , vuosina 1946-47. Valmet Oy:n lopetettua toimintansa Suomenlinnassa rakennukset siirtyivät Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan ja ne ovat edelleen asuinkäytössä. Rakennuksen julkisivut kunnostettiin kesällä 1994. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Ruotsalainen rakennusnumero Kasarmi 2(etel.kasarmi) Venäläinen rakennusnumero N 108 (etel.kasarmi) Rakennusnumero v.1918 ja1927 E 3 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KrA Ö 20, 61, VSÖ 15,17,21,30 MV SL VIK E 319-351 Pettersson, Lars: Valmetin Suomenlinnan telakan vaiheita, 1951 Aikaisemmat rakennusnumerot: Ruotsalainen rakennusnumero Kasarmi 2(etel.kasarmi) Venäläinen rakennusnumero N 108 (etel.kasarmi) Rakennusnumero v.1918 ja1927 E 3 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Fästningsrelationer 1753-1808 KrA Ö 20, 61, VSÖ 15,17,21,30 MV SL VIK E 319-351 Pettersson, Lars: Valmetin Suomenlinnan telakan vaiheita, 1951
Rakennus E 3 on osa vain osittain toteutuneesta Länsi-Mustasaaren huoltokeskussuunnitelmasta. Se rakennettiin kasarmiksi vuosina 1757-60. Koska kasarmin eteläpuolelle oli suunniteltu rakennettavaksi nk. sairaalapiha, siinä oli alkuaan neljä porrashuonetta, eli sisäänkäynnit sekä pohjois- että eteläsivulta. Suuret kasarmituvat oli sijoitettu symmetrisesti porrashuoneiden molemmin puolin. Krimin sodan aiheuttamien vaurioiden korjaustöiden yhteydessä vuosina 1857-58 poistettiin eteläpuolen porrashuoneet tarpeettomina ja rakennuksen ylin kerros rakennettiin lähes kokonaan uudestaan. Venäläisllä kaudella oli rakennuksessa miehistöasuntojen lisäksi mm. suuri keittiö ruokasaleineen ja verstastiloja. Vuoden 1918 vankileiriajan päätyttyä rakennus siirtyi Suomen puolustusvoimien hallintaan kasarmiksi. Länsi-Mustasaaren rakennukset E 3 - 5 ja E 12 kunnostettiin Valmetin työntekijöiden asunnoiksi vuosina 1946-51, näistä ensimmäisenä valmistui E 3 vuonna 1947. Valmet Oy:n lopetettua toimintansa Suomenlinnassa v.1985 rakennukset siirtyivät Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan ja ne ovat edelleen asuinkäytössä.
"On siisti nousta aikasin ja ajaa Hertzigassa aamubussissa"
Vähänkyrön kirkonmäki, Kirkkosaari ja pappila
Bastioni Höpken kuuluu Susisaaren sisimpään linnoitusketjuun, joka on myös saaren vanhinta linnoitusosaa. Se sulkee Susisaaren ns. Suuren linnanpihan pohjoisosan. Bastionin rakentaminen käynnistyi jo vuonna 1750 yhtä aikaa aukion etelälaidalle rakennetun bastioni Ekebladin rakennustöiden kanssa. Itse aukiosommitelma sai lopullisen muotonsa vasta vuonna 1753, jolloin myös bastioni Höpkenin alkuperäiset suunnitelmat muuttuivat. Vuoden 1750 suunnitelman mukaan bastioni Höpken olisi ollut kaksisiipinen ja -kylkinen bastioni, mutta aukiosommitelman hahmottuessa kokonaisuudeksi bastionista jäi varsinaisesti jäljelle vain oikea siipi, kärkikulma ampumatasolle johtavine portaineen ja osa oikeaa kylkeä, joka yhdistettiin osaksi Komendantintaloa (B 40). Oikea siipi, jossa on seitsemän kasemattia, ampumataso ja sinne johtava portaikko saatiin valmiiksi pääosin vuonna 1756. Ampumatasojen viimeistely tapahtui kuitenkin vasta 1760-luvun lopulla. Bastioni Höpkenin kasemateissa oli ampuma-aukot sekä linnanpihan että telakan suuntaan. Telakalle aukeavat olivat alunperin hyvin suuret, jotta ruudinsavun poisto olisi ollut mahdollisimman tehokasta. Vuosina 1768-1771 bastionissa tehtiin muutostöitä, joiden yhteydessä itäisin oikean siiven kasemateista muutettiin leveäksi porttiholviksi, jonka edustalle, bastionin pohjoispuolelle rakennettiin kivetty kulkuramppi. Suuret telakanpuoleiset ampuma-aukot muurattiin umpeen tiilellä ja niihin jätettiin ainoastaan kapeat kivääriaukot. Linnanpihan puoleiset aukot suljettiin luukuin. Venäläisellä kaudella bastionia käytettiin mm. jääkellarina ja halkovarastona, osa kasemateista oli tyhjillään. Bastioni Höpken restauroitiin vuosina 1972-76. Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1918 rakennusnumero B 65 Vuonna 1929 rakennusnumero B IV 81 Myöhemmin B 8 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö14,15,17,18,19,20, 22,23,32,34,58, V 6,8,12,13,18,19,50,51,124,149,184,347 KrA Fästningsrelationer 1753-1808
"Kirjastoon Marko halusi kävellä aina yksin. Mäen alas ja takaisin ylös, ostaa Pauligin kioskista jäätelötötterön ja olla omissa ajatuksissaan. --- Lukeminen oli hyvä harrastus, kotona oli metrikaupalla kirjoja ja kannustettiin, Marko sai vähintään yhden kirjan lahjaksi joka joulu. Ei hän miettinyt miksi." (s. 34-35)
"Tuupin kenkäni vaatekasan viereen. Asunto oli mitä kalliomaisin, keittiö ja huone, valkoiset seinät ja katto matalalla, viipale taivasta vilkkui vastapäisen talon katon takaa. Lämmin, jotenkin karkkimainen haju, kymmenien vuokralaisten tuoksujen sekoitus. Jokainen oli jättänyt jälkensä asuntoon, niihin paikkoihin joita ei saa siivottua, listojen väliin ja ahtaimpiin nurkkiin. Niissä piili ihmisen todellinen historia." (s. 150)
Matias vierailee naispuolisen kollegansa asunnossa, joka sijaitsee tässä osoitteessa.
Heinäveden luostarit (Uusi Valamo)
koulutus
education and training
utbildning
Antikvaarinen Kirjakauppa K. Ervasti
Puhelinyhdistyksen talo
F.E. Sillanpään kodit (Saavutus)
Solveig asuu eronsa jälkeen, muutettuaan poikansa Kaarlen kanssa pois Tuomarilasta, vähän aikaa työkaverinsa luona Pohjolankadulla.
Kurun kirkonmäki
Kullaan kartano on keskiajalta asti asuttu yksinäistila, jota ympäröi vanhimmilta osiltaan 1700-luvulle periytyvä puisto ja vuosisatoja viljelyksessä ollut peltomaisema. Kartanon monipuolinen, ajallisesti kerroksinen rakennuskanta kuvastaa uusmaalaisten kartanoiden rakennustraditiota 1700-luvulta 1900-luvulle. Kullaan kartano on sijainnut alkuaan merenlahden suulla, mutta maankohoamisen vuoksi kartanonpaikka on jäänyt kukkulalle Taasianjokivarteen. Kukkulan pohjoispuolella on kartanon puisto ja eteläpuolella talouspiha. Kartanon talouskeskukselle johtaa pitkä puukujanne metsäsaarekkeiden täplittämän tasaisen viljelymaiseman halki. Kullaan kartanon vanha päärakennus 1700-luvun lopulta on yksikerroksinen poikkipäätyinen rakennus, jonka ulkoasu ja sisätilat ovat hyvin säilyneet. Uusi 1860-luvulla rakennettu kartanon päärakennus on yksikerroksinen, poikkipäädyllinen myöhäisempirerakennus 1800-luvulla istutetun englantilaistyylisen puiston keskeisellä kukkulalla. Kartanon talousrakennuksiin kuuluu ns. maitohuone 1800-luvun puolivälistä sekä luonnonkivistä rakennettu navetta ja viljamakasiini. Puistossa on myös arkkitehti Eva Kuhlefelt-Ekelundin 1917 suunnittelema leikkimökki.
Kullaan tila lahjoitettiin 1581 Göran Boijelle ja se nautti säterivapautta 1639 alkaen. 1600-luvun kartanon omistajiin lukeutuivat Boije af Gennäsin ja Creutzin suvut. Kullaa muodostettiin säteriratsutilaksi 1694 ja ostettiin perinnöksi 1762. Päätilan tiluksia laajennettiin 1800-luvulla useaan otteeseen. Kartanon vanha päärakennus rakennettiin 1785 ja nykyinen sen pohjoispuolella olevalle mäelle 1863 Carl Fredrik von Bornin suunnitelmien mukaan.
Kullaan kartanomaisema
Kuddnäsin ja Herttoniemen Topelius-museot
Kaisaniemen puisto
Eloranta, Esa
Karl Fazer Café
Teknillinen korkeakoulu, entinen
Mistä Piikintie on saanut nimensä? Helsingin Piikintie tulee vanhasta paikannimestä Piksängen, jonka lähtökohtana on ollut Pik-nimisen sotilaan torppa. Lähde: Helsingin kadunnimet (Helsingin kaupunki, 1992)
Vaja rakennettiin ensimmäisen ja kolmannen linnoitusjalkaväkipataljoonan "koskemattomaksi" eli reservivarastoksi insinöörieversti Benardin aikana. Ensimmäiset suunnitelmat ovat vuodelta 1877 ja vaja valmistui neljää vuotta myöhemmin 1881. Vuonna 1897 vajan pohjoispäädyn varastohuoneessa ollut huono lautalattia korvattiin asfalttipäällystyksellä. 1900 tehtiin huopakaton tilalle peltikatto. Suomalaisena aikana vajaa käytettiin varuskunnan hevosten rehun ja heinien varastointiin, josta se sai nimen "heinävarasto". 1970-luvulta lähtien vajan eteläpääty oli Suomenlinnan hoitokunnan konesuojana. Silloin myös korjattiin heinävaraston vuorilaudoitusta, ikkunoiden suojaluukkuja ja ovia. Pohjoispääty oli museoviraston fragmenttivarastona vuoteen 1989 asti. Vuonna 1992 rakennus maalattiin kelta- ja punamullan sävyisin pellavaöljymaalein. Kesällä 1994 eteläpäätyyn tehtiin 7 hevosen ratsastustalli. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Venäläinen rakennusnumero 1800-luvun lopulla N 30 Vuonna 1929 rakennusnumero B II 40 Lähteet: MV SL VIK B 1144-1157. Kuva: MV SL VIK B 1144, 28.2.1877.
Mikä oli Yliopistonkadun nimi ennen, ja koska se muuttui? Mikonkadun ja Unioninkadun välinen osuus muuttui Hallituskadusta Yliopistonkaduksi perjantaina 8. syyskuuta 1995.
Teuron ryhmäkylä edustaa Kanta-Hämeessä tyypillistä, viimeistään keskiajalla kulkuväylän varteen, vesistön ylityspaikan kohdalle syntynyttä kylätyyppiä. Teuro on edelleen hyvin säilynyt, tiivis ja yhtenäinen ryhmäkylä, jota pitkään viljelyssä olleet peltoalueet ympäröivät. Kylän nykyinen, hyvin säilynyt rakennuskanta on peräisin pääasiassa 1800- ja 1900-luvun vaihteesta. Teuron ryhmäkylä sijaitsee Tammelan kunnan pohjoisosassa Teuronjoen ja Tammelasta pohjoiseen johtavan maantien yhtymäkohdassa, Pyhäjärven-Kuivajärven alanteen koillisrinteellä. Ali-Tuomolan, Ali- ja Yli-Lekkalan tilojen talouskeskukset ovat vanhalla kylätontilla Teuronjoen rannassa, kylänraittina toimivan maantien molemmin puolin ja muodostavat tiiviin raittinäkymän. Yli-Tuomola, Ranssila ja Rekolan talot sijaitsevat kyläkeskuksen välittömässä läheisyydessä. Maantien varrella on asutuksen lisäksi koulu (1896) ja kylätalo (1926).
Teuron kylänpaikan valintaan vaikuttivat keskiajalla joen koillispuolen viljelykelpoinen maa ja nykyisen sillan kohdalla ollut kahlauskelpoinen joenylityspaikka. Teurossa oli 1540-luvulla viisi taloa, Rekola, Ranttila ja Tuomola, aik. Nopola, Mylläri ja Lekkala. Kylä paloi 1756 lähes kokonaan, mutta rakennettiin uudelleen jokirantaan sillan molemmin puolin. Taloista Tuomola siirtyi pois ryhmäkylästä. Tuomola oli 1600-luvulla rustholli ja Rekola oli 1700-luvulla Uudenmaan jalkaväkirykmentin kersantin virkatalo. Mylläri oli kestikievarina 1700-luvulla ja Yli-Lekkala 1870-luvulla. Teuron Murronkoskelle perustettiin saha vuonna 1802, joka isonjaon (1786) ja sen täydennyksen (1855) myötä käynnisti kylässä vilkkaan kehitysvaiheen. Kantataloja jaettiin ja osa taloista siirtyi pois ahtaaksi muodostuneelta kylätontilta. Kylän jugendtyylinen kaupparakennus rakennettiin 1906. Kyläkeskuksen länsipuolella on koivukujan päässä Ranttila, jonka päärakennus on rakennettu 1870-luvulla. Yli-Tuomolan päärakennus on vuodelta 1869. Nykyinen kylätalo, ns. Iisakin kirkko rakennettiin 1926 rukoushuoneeksi. Rakennus kunnostettiin perusteellisesti 2000-luvun vaihteessa. Mylläri (Kanta-Laurila) siirrettiin ensin sahan yhteyteen ja 1900-luvun vaihteessa nykyiselle paikalle kylän itäosaan.
Teuron kylä
Mäntymäen kenttä
Aaltonen, Veikko
Richards, Keith
Hämeenlinnan tori, kirkko ja Pikkutori
Mehiläinen, sairaala
Runokokoelman viimeinen osasto "Kivikarhu loikkaa jalustalta" sijoittuu Sörnäisiin, Kallioon ja Hakaniemeen.
Gyldenintie
Höijer, Carl Theodor
"Iris marssi kahvilasta ulos, suoraan Stockalle ja Giorgio Armanin osastolle tiskin takana odottavan myyjän luo. 'Musta miesten puku. Hänelle,' Iris sanoi ja osoitti minua." (s. 136)
Espanjan suurlähetystö
Kuopion Snellmanin puisto, tuomiokirkko ja puukorttelit
kirjavinkkejä liittyen Kallion kaupunginosaan
Aihepaketin ovat koonneet Kallion kirjaston henkilökunta. Kuvat: Janne Palander.
Kohdetta selostava audiotiedosto (WMA, WAV, MP3 tms.).
audio-opastus
audio guide
Mölylä
Inarinsaamelaisten vuotuismuuton talvi- ja kesäpaikat (Kotkajärvi)
Suomalainen Yhteiskoulu, vuodesta 1972
Moskova Baari
Helsingin muuttuvat kasvot 2. osa 8 : Pasila
Pyhtään keskiaikainen, valkoiseksi rapattu kivikirkko Suuren Rantatien ja Kymijoen läntisen suuhaaran yhtymäkohdassa on laajan keskiaikaisen emäseurakunnan 1400-luvun lopulla rakennettu pyhäkkö. Kirkko on yksi parhaiten alkuperäisessä rakennusmuodossaan säilyneitä keskiaikaisia kirkkoja. Sen ikkunoissa on harvinaiset tiilisauvastot. Pyhtään kivikirkko on omistettu Pyhälle Henrikille. Kolmilaivaisessa kirkkosalissa on korkeat kapeat pylväät, jotka jakavat sen viiteen traveeseen. Holveissa ja seinissä on keskiaikaista maalauskoristelua. Vihkiristien yläpuolelle maalatut apostolit ja sakariston oven päällä oleva lähes luonnollisen kokoinen Kristoforos ovat arkaaisuudessaan vaikuttavat ja poikkeavat Suomen muista keskiaikaisista kalkkimaalauksista. Kirkossa on myös lukuisia keskiaikaisia veistoksia. Kiinteään sisustukseen kuuluva saarnastuoli ja eteläseinustalle siirretty alttarilaite ovat todennäköisesti 1600-luvun puolivälistä. Saarnastuoli on puuseppä Lorenz Habermanin valmistama ja valtaneuvos Lorenz Creutzin lahjoittama. Lehterinkaiteen maalaukset ovat maalarimestari Anders Gustaf Thitzin tekemät 1806-1807. Vanhan alttaritaulun "Kristus Emmauksessa" on maalannut Joseph Desarnaud ja se on lahjoitettu kirkkoon 1848. Nykyinen kellotapuli, jossa on korkea kivinen alaosa, on rakennettu Intendentinkonttorin vuodelta 1818 peräisin olevan piirustuksen mukaan 1820-luvulla. Kirkosta jonkin matkan päässä luoteeseen joen länsipuolella oleva kirkkoherran pappila on sijainnut samalla paikalla jo keskiajalla. Pappilan nykyinen hyvin säilynyt empiretyylinen päärakennus on aumakattoinen ja yksikerroksinen. Se on rakennettu 1835 silloisen kirkkoherra A.F. Cremerin suunnitelman mukaan. Rakennusta on jatkettu 1800-luvun lopulla, jolloin on tehty myös avokuisti. Pihapiirissä on vanhaa puustoa sekä pitkä talousrakennus- ja aittarivi. Pyhtään kirkko ja pappila on osa Kymijoen laakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Pyhtää mainittiin ensimmäisen kerran itsenäisenä seurakuntana 1380. Pyhtään kirkko rakennettiin 1460-luvulla, jolta ajalta ovat myös sen säilyneet kattotuolirakenteet. Rakennus holvattiin poikkeuksellisesti saman rakennusvaiheen aikana. Suurvalta-ajalla 1671 kirkon asehuone muutettiin Creutz-suvun hautakappeliksi ja katettiin barokkikuvulla. Kappeli palautettiin eteistilaksi 1700-luvun lopulla. Kirkkosali uudistettiin perusteellisesti 1900-luvun alussa. Kirkkoa korjattiin 1951 (arkkitehti Kauno S. Kallio) ja 1998 (arkkitehti Tommi Lindh).
Pyhtään kirkko ja pappila
Asumme vanhassa, yli 130-vuotiaassa talossa. Historiafriikki kun olen, haluaisin tietää keitä olivat entiset asukkaat, siis esimerkiksi 1800-luvulla talossa asuneet. Mistä voisin saada seikkaperäisen asukasluettelon? Kaupunginarkisto säilyttää helsinkiläisten järjestöjen, taloyhtiöiden ja yksityishenkilöiden arkistoaineistoja: http://www.hel2.fi/Tietokeskus/kaupunginarkisto/index.html Toivottavasti sieltä löytyvät myös asuintalosi asukakasluettelot.
"Aamuyön haalea valo/ hohtaa kattoantenneissa./ Jostakin Hämeentieltä/ kuuluvat kotiinpalaavan/ ajurinhevosen askelet/ kodikkaana kaikuna." (s. 52, runosta Hiljaiseloa)
Näsijärven reitin kanavat (Herranen)
Eräässä Taka-Taka-Töölön kuppilassa on virtuaalinen kädenvääntö: Omistiko ravintola viiden pennin aikoinaan HOK, SOK vai Elanto? Nythän se on yksityisellä omistajalla. Ravintolasta kerrottiin, että ravintola oli HOK:n omistuksessa vuoteen 2001 asti. Sen jälkeen ravintola on ollut yksityisomistuksessa.
Absurdi kulttielokuva. Kaurismäen toinen elokuva oli enemmän tai vähemmän kieli poskella tehty Calamari Union (1985). Elokuva kertoo viidestätoista Frank-nimisestä miehestä, jotka elokuvan alussa lähtevät vaellukselle Kalliosta Eiraan paremman elämän toivossa. Matka on pitkä ja vaarallinen. Vain kaksi Frankia pääsee perille ja hekin huomaavat myöhästyneensä: Eira on jo vallattu.
"Kun kävin Kalliossa, vastaan tuli jätkä, se pysäytti minut ja kuiskas pane jätkä sätkä."
"Valkan kundeilla oli kaikki: asfalttipihat ja sporan äänet, vieressä brahis ja lähellä Bollis./ Minä olin Larun kundi, monen kadun ja kahden sillan takaa, melkein landelta." (s. 20)
Jukka Pakkasen runonomaisia tunnelmapaloja Helsingistä, menneiltä ajoilta, vanhoihin valokuviin yhdistettyinä.
"Jo aivan poikasena syöpyi nimi Katajanokka lähtemättömästi mieleeni. Se ei merkinnyt kaupunginosaa vaan yksinkertaisesti vain paikkaa, jossa säilytetään pahantekijöitä, se merkitsi linnaa, vankilaa. 'Nokka" kuului nimen lyhennysmuoto tavallisessa helsinkiläiskielessä. 'Nokka' on aina ollut ja on edelleenkin tutkintovankila. Aikuisten puhuessa lapsuudessani jonkun joutumisesta 'Nokalle', heidän äänenpainoissaan oli jollakin tavalla anteeksiantavan väheksyvä ja samalla ymmärtävä sävy. 'Joutua Nokalle' ei ollut niin kovin vaarallista. Usein kuulin milloin minkin miehen, joskus tutunkin, joutuneen 'Nokalle' sovittamaan vedellä ja leivällä sakkoa tai muuta vähäisempää rikkomusta. Mutta he ilmestyivät aina takaisin ja elivät sitten elämäänsä aivan kuin mitään ei olisi tapahtunut. Toista oli joutua 'Sörkkaan' tai kerrassaan 'Kakolaan'. 'Nokka' oli kuitenkin lapsuuteni kuvitelmien ainoa käsitettävä vankila. Kuljeskellessamme poikajoukossa pitkin Helsingin satamarantoja jouduimme useasti sitä ympäröivän punaisen tiilimuurin juurelle. Siinä se kohosi porrasharjaisena ja ylipääsemättömän korkeana. Edempää katsoen erotti muurin takana mustalla peltikatolla törröttävät kömpelöt savupiippurykelmät ja kalterit ylimmän kerroksen ikkunoissa. Muuri uhosi tympeätä, luotaantyöntävää kylmyyttä. - Se oli vankilan muuri, sen takana oli 'Nokka', jossa rikolliset ja murhamiehet viruivat kosteiden kiviluolien vettätihkuvilla lattioilla. Ajattelimme kauhulla heidän kovaa kohtaloaan. Ja nyt, kahdenkymmenenviiden vuoden kuluttua, olin itse 'Nokalla'. Lapsuuteni kolkko ja luotaantyöntävä muuri oli aukaissut kylkensä, olin ohranan miehen saattamana astellut läpi pihamaan: minut oli työnnetty eräästä ovesta sisään ja luovutettu harmaapukuisille, kulmiensa alta kyrääville vartijoille. Vankilan ilmapiiri levisi ensi kertaa ympärilläni." (s. 37)
Turtiainen siirrettiin Ratakadulta tutkintovankeuteen Katajanokan vankilaan.
Söörmarkun korkeatasoinen rakennuskanta, lehtevät pihapiirit, vanha tielinjaus ja jokilaakson pellot muodostavat erinomaisen edustavan talonpoikaisen agraariympäristön. Talonpoikaistalojen etelä- ja pohjoispuolisilla rinteillä on pienasutusta, ja kylässä on nähtävillä asutuksen sosiaalinen kerrostuneisuus. Söörmarkun kylän viljelykset ovat Söörmarkunjoen kapeassa painanteessa ja kylän talot Anttila, Mattila, Valli, Linti, Kartano ja Kuuri ovat jokilaaksoa seuraavan mutkittelevan maantien varrella tiheänä ryhmänä. Useilla tiloilla on 1800-luvun loppupuolelta oleva päärakennus, joka on vuorattu uusrenessanssityyliin.
Söörmarkunjoen varrella oleva Söörmarkku on asutettu keskiajalla, jolloin kylän läpi kulkeva tieyhteys oli osa Ulvilan ja Rauman välistä maantietä. 1560-luvulla Söörmarkun (Södermark) kylässä oli yhdeksän taloa. Vanhin asutus on ollut ruotsinkielistä.
Söörmarkun kylä
Puotila
100 vuotta lasten päivähoitoa Helsingissä
Lampinen, Linda
Totkunniemi on maisemallisesti ja rakennuskannaltaan yhtenäinen, maakunnan vanhimpiin lukeutuva kylä, jossa kylärakenteen ja tiestön sekä puukujanteiden ansiosta on säilynyt Laatokan-Karjalan piirteitä. Totkunniemen kylä sijaitsee Pyhäjärven Taipaleenselän lounaisrannalla. Kylää halkoo vanha maantie. Kylän rakennukset, joissa on useita arvokkaita ja eheitä pihapiirejä aina 1700-luvulta alkaen, erityisesti 1800-luvulta, ovat sijoittuneet rantaselänteelle. Laatokan-Karjalan maisematyyppiin kuuluva rehevä kasvillisuus antaa kylälle poikkeuksellisen ilmeen. Kylän neljässä tilaryhmittymässä sijaitsevat mm. Mäki-Tervolan 1700-luvulta periytyvä rakennuskanta, Muukkolan vanha kantatila, Aholan Tervolasta lohkottu maatila, Pennalan 1764 alkaen samalla suvulla ollut tila ja Hovinmäki, Totkunniemen kylän vanhin asuinpaikka. Totkunniemi on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Laatokan-Karjalan vaikutuspiiriin kuuluneen Totkunniemen kylä sai ensimmäiset asukkaansa 1400-luvulla. Asutus ja viljelykset levittäytyivät moreeniharjanteista muodostuville Pyhäjärven rantakumpareille useammassa osassa, ja kylässä voi erottaa useampia talorykelmiä.
Totkunniemen kylä
Kesäiltaisin suuntasimme yleensä Ruttopuistoon. Minä olin apuri. Anitalla oli jalassaan korkokengät ja päällään huolellisesti valitut vaatteet. Minun tehtävänäni oli varastaa uhrin lompakko, yleensä se pullotti housujen vasemmassa pers- tai povitaskussa. Kun paikalle osui mies, Anita aloitti oikopäätä keimailun, pyysi silmiään pyöritellen tulta, kysyi ehkä kikatellen tietä rautatieasemalle.
Munkkiniemen kartanon kuvaukset on kuvattu Herttoniemen kartanon mailla. Samoilta paikoilta on kuvattu myös otokset Katariinan mökillä ja huvimajalla ja puistossa.
Degerbyn kirkonkylä kirkkoineen, kunnantupineen, seurantaloineen sekä taitekattoisine liike- ja asuinrakennuksineen edustaa sekä mittakaavaltaan, toiminnoiltaan että rakennuskannaltaan maatalouspitäjän pientä kirkonkylää 1900-luvun alkuvuosikymmeniltä. Uudenmaan rannikon keskiaikaisesta Inkoon pitäjästä poikkeuksellisen myöhään, vasta 1800- ja 1900-luvun vaihteessa kirkollisesti ja hallinnollisesti itsenäistyneen kunnan keskus on rakentunut laakealle mäelle, keskelle laajaa, joen varrelle avautuvaa viljelymaisemaa. Kylän halki, sen rakenteen selkärankana kulkee Suuren Rantatien eteläinen linja. Kylää ympäröiviltä kalliomäiltä tunnetaan pronssikautisia hautaröykkiöitä. Kylän keskipisteen muodostaa 1930-luvulla rakennettu, arkkitehti Bertel Liljeqvistin suunnittelema päätytornillinen pitkäkirkko. Kirkkoon liittyy 1860-luvulla perustettu hautausmaa. Kylän rakennuskanta koostuu 1800-luvun lopulta ja pääasiassa 1900-luvun alkuvuosikymmeniltä peräisin olevista maaseutukirkonkylälle tyypillisistä tilakeskuksista, mökkiasutuksesta, kunnantuvasta, kyläkaupasta, seurantalosta ja säästöpankista. Uudempi rakentaminen on pääosin sopeutettu vanhempiin rakennuksiin, mutta 2000-luvulla kylän kupeeseen on rakennettu huoltoasema. Degerbyn kirkonkylä on osa laajempaa Degerby-Pikkalanjoki-Palojoki –nimistä valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Degerbyn kylä asutettiin keskiajalla ja kylän halki kulki keskiajan tärkeimmän tien, Suuren Rantatien, linjaus. Uuden ajan alkupuolella, 1560-luvulla, kylässä oli neljä taloa. Oman saarnahuoneen Degerby sai 1740-luvulla ja 1860-luvulla Degerby muodostettiin kappeliseurakunnaksi. Seurakunta itsenäistyi 1913. Suurin osa Degerbyn alueesta jäi 1944 Neuvostoliitolle vuokrattavaan Porkkalan alueeseen. Vuokra-alueen ulkopuolelle jäänyt osa Degerbyn kuntaa liitettiin 1946 Inkooseen, johon myös vuokra-alueeseen kuulunut osa liitettiin, kun Porkkala oli saatu takaisin 1956. Nykyinen päätytornillinen tiilikirkko valmistui 1933 ja sen suunnitteli Bertel Liljeqvist. Kirkko korjattiin Porkkalan vuokra-ajan päättymisen jälkeen 1956-58. Kantatie 51 valmistumisen jälkeen vanha tie jäi paikallistieksi. Uuden päätien varrelle, kylän eteläpuolelle on rakennettu 2000-luvun alkupuolella huoltoasema ja rekkaparkki. Laajempaa peltomaisemaa leimaa nykyaikainen tehomaatalous ja Porkkalan vuokra-ajan jälkeinen uudisrakentaminen.
Degerbyn kirkonkylä
Kauhuissain juoksin lähiökapakkaan. Kolme viskiä, sitten taksilla keskustaan. Menin yöksi Hospiziin, siellä tyynyyn painoin pään. Näkemästäni en kertonut kellekään.
Viktor Kärppä
Elokuvateatterit Fennia, Pohjola, Tähti
"Hesperian ravintolassa Töölönlahden rannalla oli tunnetusti kaupungin komeimmat tarjoilijattaret." (S. 211.)
Johannes etsii ravintolasta Töölön Katria.
Juantehdas (hiiliuunit)
Ravintola Zetor
Suomen valkoisen armeijan ylipäällikkö 1918.
Tiilikkajoen uittorakenteet (Uiton kämppä)
Suska on ajankohtainen puheenvuoro narsismista dekkarin keinoin. Susin elämä muuttuu painajaiseksi, kun vainoaja tulee väkivalloin kotiin ja alkaa hallita pelolla. (www.voimapaja.fi)
Orijärvi on maamme ensimmäinen kuparikaivos, jonka ympärille muodostunut yhdyskunta koostuu veden peittämien avolouhosten lisäksi vanhasta kaivostornista, 1700-luvun lopulla rakennetusta ruukinkartanosta sekä työväenasunnoista ja työväentalosta. Kaivosalue on myös maisemallisesti vaikuttava. Kaivosyhdyskunnan kyläkeskus on muodostunut kaivoksen ympärille. Kaivoslouhos on veden täyttämä ja Kaivostien molemmin puolin maastossa levittäytyy malminlouhinnan jätekiviainesta. Kaivostien risteyksessä on kaksikerroksinen työväen asuinkasarmi, joka on vailla käyttöä. Lisäksi kaivoksen lähistöllä Orijärven pohjoisrannalla on runsaasti työväen asuintaloja ja torppia. Työväentalo 1900-luvun alusta sijaitsee kaivosyhdyskunnan alueen länsilaidalla. Orijärven 1700-luvun lopulla rakennettu johtajan asuinrakennus on tyypillinen rokokoorakennus ja lähes lähes identtinen Kärkelän ruukin samanikäisen päärakennuksen kanssa. Rakennus on restauroitu arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnitelman mukaan 1965 ja tuolloin sisätilat on uudistettu. Kartano on ollut Outokummun kokous- ja koulutustiloina.
Orijärven kupariesiintymä löydettiin 1757 ja Suomen ensimmäinen kuparikaivos avattiin 1759. Kaivoksessa oli 1796 seitsemän kaivoskuilua, pajoja, malmihuone, hiilihuone sekä kaivosvoudin asunto. Tukholmalainen kauppaneuvos Robert Finlay osti puolet kuparikaivoksesta 1764 ja myöhemmin hän perusti läheiseen Kärkelään kuparisulaton, josta raakakupari kuljetettiin aluksi Ruotsiin jatkojalostettavaksi. Malmi kuljetettiin sittemmin Kärkelään ja 1780-luvulla perustettuun Antskogin ruukkiin. Kuparin jatkojalostusta tehtiin myös Kosken ja Fiskarsin ruukeissa. 1800-luvun alku oli kaivoksen kukoistuksen aikaa ja työntekijöiden määrä oli noussut 1770-luvun kymmenestä sataan. Kaivoksen malmista hyödynnettiin myöhemmin myös sinkki ja lyijy. Orijärven osti Bengt Magnus Björkman 1783 ja päärakennus rakennettiin hänen aikanaan 1790-luvulla. Suunnittelijana pidetään ruotsalaista rakennusmestari Johan Laxia, joka suunnitteli myös Fiskarsin ja Kärkelän rakennuksia. Kaivosyhtiöllä oli 50 työväenasuntoa 1822 ja osalla työntekijöistä oli torppa yhtiön maalla. Kaivosyhdyskunta oli omavarainen niin maanviljelyn ja karjanhoidon kuin myöhemmin sähköntuotannonkin suhteen. 1870-luvulla Orijärvi mainittiin maamme suurimpana teollisuuslaitoksena, mutta sen toiminta väheni 1800-luvun loppupuoliskolla. Outokumpu Oy osti Orijärven 1945 mutta kaivostoiminta päättyi 1954. Kaivostoiminnan uudelleen aloittamista on suunniteltu 2000-luvulla.
Orijärven kaivosyhdyskunta
Merkurius, liike- ja asuintalo
Ensimmäinen Leninin majoituspaikka Suomessa. Hän muutti 5. marraskuuta 1905 Tukholmasta Helsinkiin. Lenin pysähtyi Gunnar Castrénin, Helsingin yliopiston professorin, asuntoon.
Askanmäki lukeutuu harvaanasutun Kainuun kaskiseudun parhaiten säilyneeseen 1600-luvulla syntyneeseen vaara-asutukseen. Kylän rakennuskanta kuvastaa Kainuun talonpoikaista rakennustraditiota 1800- ja 1900-luvuilta. Vaaramaisema on säilynyt tyypillisen avoimena. Kainuun vanhimpiin taloihin kuuluvan Askanmäen maalaamattomat rakennukset ovat pääosin 1873 palon jälkeiseltä ajalta. Askanmäen (Keskitalon) tilan rakennusryhmä on kylän sydän. Kotiseututalona toimiva leveärunkoinen malaamaton päärakennus on vuodelta 1874, mutta osittain rakennettu uudelleen ja katettu päreellä 1900-luvun lopussa. Päärakennus ja piharakennukset, talli ja puodit, muodostavat umpipihan, jonne tullaan päärakennuksen ja puotirakennuksen välitse. Askanmäen kantatilan rakennuksia kuten aittoja ja paja on säilynyt eri puolilla Askanmäen vaaraa myöhemmin erotettujen tilojen pihapiireissä. Uusitalon päärakennus on Askanmäen jaon vuodelta 1915. Alanteen asuinrakennus on 1930-luvulta, Kiviharjun vuodelta 1949, Tapiolan ja Pellonpään 1961. Maiseman ajallista syvyyttä lisäävät savupirttinä toiminut rakennus, joka on mahdollisesti 1600-luvulta, sekä uhripuiksi mainittu kuusikko.
Kainuu sai ensimmäiset pysyvät uudisasukkaat 1550-luvulla Savosta, kun kaski- ja erätalous edellyttivät laajoja maa-aloja ja Oulujärven seutua asutettiin kuninkaan käskystä. Asutus Puolangalla tihentyi 1560-luvun jälkipuolelta ja 1570-luku oli voimakasta uudisasutuksen kautta. Täyssinän rauhansopimuksessa 1595 Kainuu liitettiin lopullisesti Ruotsiin ja Kaarle Herttua määräsi Oulujärven ympäristön asutettavaksi uudelleen. Vuoden 1626 veroluettelon mukaan asutus oli levinnyt myös Askanmäelle. Askanmäen talo oli merkitty jo Claes Claessonin 1650 laatimaan Kajaanin läänin karttaan. Askanmäen kantatila oli Kainuun vauraimpia ja suurimpia tiloja, pinta-alaltaan yli 2000 hehtaarin suuruinen. Tila jaettiin 1913 alussa kolmeen osaan, Keskitaloksi, Alataloksi ja Uusitaloksi. Uusitalon päärakennus valmistui jaon aikaan ja Alatalon päärakennukseksi tuli sittemmin purettu Keskitalon pihan länsisivulla ollut rakennus. Askanmäki tunnettiin jääkäriliikkeen etappitalona Hyrynsalmen Hallan talon jälkeen matkalla pohjoiseen. Osa Askanmäen talon vanhoista rakennuksista, kuten pihan länsisivulla ollut asuinrakennus ja sen pirttiosa, siirrettiin jaon yhteydessä 1960-luvun alussa Holapan tilan pihapiiriin.
Askanmäen kylä
Cafe Aalto
Suojeluskuntatalo
Vala, Katri
Pirttikosken voimalaitosyhdyskunta
Helvi Hämäläinen kertoo artikkelissaan "Kaupunki jota rakastan" elämästään Suvannontie 17:ssä vuosina 1932-1935.
Käpylä
Kumpia on Helsingissä enemmän, puita vai ihmisiä ? Puita on enemmän. Helsingissä on 25 000-30 000 katupuuta, 150 000 puistopuuta ja viitisen miljoonaa metsäpuuta. Puistoissa kasvaa yli 100 puulajia tai -lajiketta, katujen varsilla noin 30. Lähde: Helsingin kaupungin rakennusvirasto
"Itäisen selliosaston kolmas kerros muistutti vaaleine seinineen ja viherkasvineen enemmän kolhoa sairaalaa kuin perinteistä vankilaa." (s. 175)
Tietämätön maalta kysyy: Onko niitä "reality" Helsinki -maisemakortteja enää missään myytävänä? Tarkoittanet valokuvaaja Pekka Niittyvirran projektia vuonna 2006. Normaaleista postikorttiaiheista poiketen hän kuvasi hieman rujompia näkymiä Helsingin kaduilta ja toreilta. Kuvissa ei alati paista aurinko, rumia rakennuksiakin on olemassa, ja sammuneita kansalaisia retkottaa maisemassa. Kortteja oli ilmeisesti aikoinaan jaossa joissakin kahviloissa ja kaupoissa. Sähköpostilla niitä voi edelleen lähettää: http://www.greetings.fi/pages/greetingsa01.htm (kuvaa klikkaamalla saa seuraavan esiin) http://www.hippolyte.fi/projektitila/niittyvirta.html http://www.hs.fi/matkailu/artikkeli/Postikortteja++todellisesta+Helsingist%C3%A4/HS20060517SI1KA03zh3
Iisalmen reitin kanavat (Vianto)
Kyrönjoen keskijuoksulla oleva Ilmajoen kirkko muodostaa entisen laajan emäpitäjän kirkko- ja asutushistoriallisen keskustan. Kyrönjoen rantamaisemassa sijaitsevan 1760-luvun puukirkon ja tapulin lisäksi kirkkomiljööseen liittyy kirkkotarha siunauskappeleineen. Ilmajoen kirkko sijaitsee nykyisen Ilmajoen keskustaajaman eteläosassa, jokea seuraavan maantien varrella. Ilmajoen pohjakaavaltaan ulkoviisteisen ristikirkon aumatun paanukaton keskellä on kahdeksankulmainen lanterniini. Kirkon sisätiloja on uusittu useasti. Alttari on säilynyt itä- ja eteläristin kulmauksessa. Kaiteeseen liittyvät korkeatasoiset evankelista- ja enkeliveistokset vuodelta 1766 ovat tukholmalaisen kuvanveistäjä J. Klerckin tekemät. Alttaria vastapäätä oleva saarnastuoli on vuodelta 1765. Jaakko Juhonpoika Könnin tekemä pendyylikello lehterin rintamuksessa on vuodelta 1819. Sisätilojen nykyasu, johon kuuluvat koristetaiteilija Urho Lehtisen maalaukset, on 1930-luvulta. Kirkon vieressä on pohjalaistyyppinen renessanssitapuli, jonka kirkonkelloista kaksi on tukholmalaisen Jörgen Putenssonin valamaa 1650-luvulla. Kirkkomaalla on Könni-suvun hautakappeli ja arkkitehti Kauno S. Kallion piirtämä ja 1939 rakennettu siunauskappeli. Kirkon koillispuolella on 1910-luvulla rakennettu seurakuntatalo.
Isokyrön kappelina ollut Ilmajoki erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi 1532. Ilmajokeen kuuluneet Alavuden, Jalasjärven, Kauhajoen, Kurikan, Peräseinäjoen ja Seinäjoen kappelit itsenäistyivät 1800-luvulla. Ilmajoen seurakunnan järjestyksessään kolmas kirkko valmistui rakennusmestari Matti Hongan johdolla 1766. Samassa yhteydessä rakennettiin myös tapuli. Kirkon sisätiloissa 1900-luvulla tehdyistä muutoksista viimeisin tehtiin 1998-1999. Sisätilat ovat pääosiltaan arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitteleman ja 1934 toteutetun uudistuksen mukaisessa asussa, johon kuuluvat koristetaiteilija Urho Lehtisen maalaukset. Seurakuntatalo rakennettiin alun perin Ala-Kiikalan pappilaksi 1830-luvulla. Nykyiselle paikalle rakennus siirrettiin 1914 ja muutettiin seurakuntataloksi.
Ilmajoen kirkko ja kirkonseutu
Wihurin linna
Huovinen, Tommy
Mä kolmatta linjaa takaisin kuljen kerran, ja rahaa on, takaan sen. Kun kolmatta linjaa askelin käyn mä herran, saa vanhat saatavat jokainen.
Salpalinja (Änäkäinen)
Wager, Leif
Elokuva on valmistunut vuonna 1937. Perustuu F. E. Sillanpään romaaniin.
Ravintola Hesperia
Humikkalantie
1940-luku
Pietarinkatu 25
Hämäläinen, Risto
Kyösti ja Kalervo Kallion talot (Heikkilä)
Näkinpuisto
Bryggmanin huvilat (Villa Solin)
Kolehmainen, Hannes
Svartholma ja siihen liittyvä Loviisan maalinnoitus ovat Ruotsin Turun rauhan 1743 aluemenetysten jälkeen rakentamia linnoituksia. 1700-luvun loppupuolen ruotsalaista linnoitustekniikkaa edustava Svartholma on merkittävä osa valtakunnan itärajan puolustushistoriaa. Svartholman merilinnoitus ja Loviisan maalinnoitus ovat Helsingin edustalle rakennetun Suomenlinnan päälinnoituksen itäinen etuvarustus. Svartholma sijaitsee Loviisanlahden suussa valvoen sen liikennettä. Svartholman linnoituksen ytimen muodostaa neliömäinen redutti, jonka kulmissa on teräväkärkiset bastionit. Järjestelmää täydentävät holvatut kasematit sekä kaksikerroksiset kurtiinirakennukset. Linnoitukseen kuuluvat sen koillispuolella linnoituksen hautausmaa, Hautasaari sekä sen vieressä Ruutikellarisaari.
Turun rauhassa 1743 Ruotsin itärajaksi tuli Kymijoen läntisin haara ja Ruotsi menetti kaikki itärajan linnoituksensa. Valtiopäivät päättivät 1747 rakentaa Suomen puolustuksen järjestämiseksi ja Kronstadtin vastapainoksi kaksi kaksoislinnoitusta: Sveaborgin varikkolinnoituksen ja laivastotukikohdan Helsingin edustalle sekä sen etuvarustukseksi rajalinnoituksen Degerbyhyn ja sen edustalle olevalle Svartholman saarelle. Loviisanlahden suulla sijaitsevan Svartholman tehtävä oli yhdessä Loviisan maalinnoituksen kanssa ehkäistä vihollisen eteneminen rajalta Ruotsin valtakunnan alueelle. Svartholman merilinnoituksen rakennustyöt aloitettiin 1748 Augustin Ehrensvärdin suunnitelmien mukaan. Svartholma noudatti aikansa vallitsevaa linnoitusoppia - bastionijärjestelmää, jonka perustana oli tykistöön ja linnoituksen pohjakaavan geometriaan perustuva puolustus. Varustukset porrastettiin, etummaiset suojasivat taaempia suoralta tykkitulelta. Rakennustyöt etenivät kahdeksana ensimmäisenä vuonna ripeästi. Päälinnoituksen perustukset valmistuivat, bastionit saatiin lähes lopulliseen korkeuteensa ja rantavarustusten rakentaminen aloitettiin. Bastionit saivat rakennustöitä johtaneiden upseerien mukaan nimet Nordenskiöld, Qveckfelt, von Schantz ja Röök. 1750-luvun lopulta lähtien työt viivästyivät varojen puutteen ja sotien aiheuttaman työvoimapulan vuoksi. Päälinnoitus valmistui pääosin 1764. Linnoituksen pystysuorien muurien korkeus vaihteli 7,2 ja 9 m välillä. Bastionien holvatut, pomminkestäviksi tarkoitetut kasematit olivat takaa avonaisia ja bastionien päällä kulkivat avoimet vallikäytävät kivisine rintamuureineen. Kurtiinit muodostivat kahdessa kerroksessa holvattuja miehistö- ja huoltotiloja. 1770-luvun kuluessa linnoitus valmistui siihen asuun, mihin se ruotsalaisella kaudella jäi. Kustaa III sodan yhteydessä Svartholma saatiin tilapäiseen puolustuskuntoon 1788 täydentämällä rantavarustuksia ja tekemällä uusia pattereita. Suomen sodan syttyessä 1808 tärkeät rantavarustukset olivat vielä keskeneräisiä ja kanuunoita ja mörssäreitä oli vain kolmasosa tarvittavasta määrästä. Jo 1760-luvulla oli arvioitu, ettei linnoitukseen olisi voitu sijoittaa riittävästi tykistöä ja että eteläsivun varustukset olivat riittämättömät. Venäläiset aloittivat sodan helmikuussa 1808 ja Loviisa oli venäläisen armeijan ensimmäisen päivämarssin päämäärä. Venäläiset piirittivät pari viikkoa Svartholmaa. Tykistö ampui saarta vain harvakseltaan eikä linnoitukselle koitunut mainittavaa tuhoa. Upseeriston päätöksellä Svartholma antautui miltei ilman vastarintaa 18. maaliskuuta. Svartholmalla ei ollut enää strategista merkitystä, kun Suomi liitettiin Venäjään. Linnoitusta käytettiin osittain sotilastukikohtana ja osittain suomalaisten vankien vankilana, myöhemmin myös venäläisten poliittisten vankien vankilana. Svartholma oli kuitenkin vankilaksi sopimaton ja valitusten lopputuloksena vankila lakkautettiin ja vangit siirrettiin Suomenlinnaan vuoden 1847 alussa. Joitakin vuosia myöhemmin vietiin Svartholmaan jälleen joukko vankeja, mutta Krimin sodan puhjettua heidät siirrettiin Hämeenlinnaan. Venäläinen varuskunta jatkoi toimintaansa vuoteen 1853, jolloin linnoitus tyhjennettiin. Krimin sodan alkaessa Suomenlahden linnoitukset olivat huonossa kunnossa. Sodan uhan kasvaessa alkoi kiireellinen varustautuminen. Useita jo lakkautettuja linnakkeita aiottiin ottaa uudelleen käyttöön. Myös Svartholmaa varten tehtiin korjaussuunnitelmia. Varustuksessa ja huoltotavoissa ilmeni kuitenkin ylivoimaisia puutteita ja Svartholma päätettiin tyhjentää. Aseistus poistettiin ja puutalot sekä kivirakennusten puiset ovet ja ikkunat vietiin mantereelle. Englantilaisen laivasto-osaston saapuessa Loviisan edustalle 4. heinäkuuta 1855 Svartholma oli jo tyhjä. Seuraavana päivänä laivoista siirrettiin tuhansia kiloja ruutia linnoitukseen ja iltapäivällä se räjäytettiin raunioiksi. Raunioilta alettiin hakea rakennusmateriaalia heti räjäyttämisen jälkeen. Loviisan paloa seuranneissa jälleenrakennustöissä käytettiin raunioista purettuja tiiliä. Pohjoisen ja läntisen kurtiinien tiiliä käytettiin mm. raatihuoneen ja kirkon rakennustöissä. Purkutöiden jälkeen saarta käytettiin lähinnä laidunmaana. Muurien sortuminen jatkui kosteuden ja pakkasen vaikutuksesta. Linnoitus peittyi purkujätteen ja kasvillisuuden alle. Linnoituksesta oli 1900-luvun alussa tunnistettavissa enää osia rantavarustuksesta ja bastioneista. Museovirasto aloitti Svartholman linnoituksen suunnitelmallisen restauroinnin 1960-luvun lopulla. Toinen vaihe päälinnoituksen restauroinnista ja saaren ympäristön kohennustöistä valmistui 1998 linnoituksen 250-vuotisjuhliin. Muurinkorjauksia ja saaren kohennustöitä on tämänkin jälkeen jatkettu yhteistyössä Loviisan kaupungin kanssa.
Svartholman linnoitus
Hietaniemen krematorio
Hakavuoren kirkko
Tuormaa, Erkki
Turunmaan rannikon kalkkilouhokset ja Paraisten kalkkitehdas (Vestlax)
laiturit
piers
bryggor
valv
holvit
vaults
Hermannin haaraosastosta Vallilan kirjastoksi 1908-1998
Kuusisaari
"Vanha paikka oli kompassitasanne Kaivopuiston rannassa. Kun olimme lapsia, isä vei meidät usein rantaan ja kertoi kaikenlaisia tarinoita kaupungista. Jossain vaiheessa meillä oli vanha kalastajamallinen vene, joka sekin oli Merisatamassa." (s.72)
Luku 3: 3 h + k Tuomiokirkossa. Suntio Sinikka Wahlroos, Helsinki.
Katariina kohtaa tulevan aviomiehensä Ollin ensimmäisen kerran Tennispalatsissa Robert Doisneaun näyttelyssä.
Täällä Viktor Kärpää treenaa (ja hankkii tietoja).
Krook, Augusta
Laajasalossa sijaitsee tie nimeltään Kumianpää. Onko tietoa nimen alkuperästä? Kumianpää, ruotsiksi Hangedet, on Hangon (Hankoniemen) keskiaikainen nimi. Tukholmasta kulki silloin meritie Ahvenanmaan kautta Suomenlahden rannikolle. Laajasalon katuja on nimetty meritien satamapaikkojen mukaan. Kumianpään lisäksi näitä nimiä ovat Aarholmankuja, Jussaarenkuja, Kirkkosalmentie, Köökarinkuja ja Orisaarentie. Tarkemmin verkkoartikkelissa: http://www.netsonic.fi/~ykhoyhis/kertomuksia.html#4
Helsingin yliopisto, päärakennus
Vaja C48
Uusi vaja Postitoiminnan loputtua rakennus C 49 siirtyi Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan ja se päätettiin kunnostaa asunnoiksi. Vanha vaja purettiin, ja rakennettiin uusi, johon sijoitettiin sähköpääkeskus ja kylmää varastotilaa. Pihalle tehtiin kasvimaat ja istutettiin marjapensaita ja omenapuita. Toteutusaika: 1995 Kerrosala: 42m² Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Ark-Viapori Oy/ Reetta Amper Rakennesuunnittelu: Rakennusinsinööritoimisto P&T Jauhiainen Oy/ Tapio Jauhiainen Sähkösuunnittelu: Konsulttitoimisto J. W. Majurinen Oy/ Timo Meskanen LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Matti Hallasaari Oy/ Risto Ikonen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto Rakennustyöt: Suomenlinnan hoitokunta Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Vaja rakennettiin vuonna 1959 pohjoisen polygonin muurin seinustalle. Tällä paikalla on vanhastaan aina ollut rakennuksen C 49 piharakennuksia, joskin aiemmat venäläisaikaiset piharakennukset sijaitsivat kauempana polygonin muurista, lähempänä päärakennusta. (Seija Linnanmäki 1994) Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero C III 72. Lähteet: MV SL VIK C-saaren asemapiirustukset. MV SL VIK C 1041-1075 (C 49). Kuva: MV SL Valokuva.
Tällä paikalla on vanhastaan ollut rakennuksen C 49 piharakennuksia. Vuonna 1959 rakennetun vajan ovet olivat rakennuksen pohjoissivulla. Vaja purettiin kesällä 1995.
Luonetjärven kasarmialue edustaa yhdessä Imatran Immolan, Utin varuskunnan ja Kauhavan ilmasotakoulun kanssa 1930-luvulla rakennettuja uuden aselajin, lentovoimien, kasarmia. Suomen puolustusvoimien 1930-luvun edistyksellinen arkkitehtuuri ilmentää halua rakentaa arkkitehtuurilla kuvaa dynaamisesta puolustuslaitoksesta ja nykyaikaisesta Suomesta. Modernien kasarmien rakentamisessa on toteutettu funktionalismin suunnitteluperiaatteita. Kansainväliset arkkitehtuurivaikutteet mukautettiin niissä suomalaisiin olosuhteisiin. Luonetjärven rakennukset on sijoitettu kangasmaastoon hajalleen noudattaen maaston ja maiseman muotoja. Luonetjärven alue koostuu päävartiosta, esikunnasta, radioasemasta, ruokalasta, kasarmista sekä upseeriston asuinrakennuksista ja lentokonehalleista. Luonetjärven 1930-luvun rakennukset radiohuonetta lukuun ottamatta ovat alkuperäisessä käytössään. Rakennuskantaa on hoidettu hyvin ja uudisrakennukset, kuten 1950-luvun asuinrakennukset ja 1970-luvun upseerikerho ja rivitalot, on sijoitettu järven itärannalle.
Puolustusvoimien rakennustoiminta lisääntyi tuntuvasti 1930-luvulla. Aikakauden rakentamistarpeet liittyivät mm. uuteen kertausharjoitusjärjestelmään, moderneihin erikoisaselajeihin (kuten ilmavoimat ja autojoukot), sotilassairaalalaitoksen kehittämiseen, varikkopaikkoihin ja sotatarviketeollisuuteen. Arkkitehtuurisuunnittelusta huolehti puolustusministeriön teknillisen osaston rakennustoimiston suunnittelijakunta. Suunnittelussa hyödynnettiin ennakkoluulottomasti kansainvälisen arkkitehtuurikehityksen uusimpia tuloksia. Modernismi istui hyvin sekä uudentyyppisiin suunnittelutehtäviin että propagandavälineeksi. Samalla pyrittiin kohottamaan puolustusvoimien toimintaympäristöjen ulkoista ilmettä mm. korostamalla nykyaikaisuutta. Luonetjärven lentoasema kenttineen rakennettiin 1938-1939. Hankkeen tiukan aikataulun takia päädyttiin käyttämään samoja piirustuksia, jotka oli tehty puolustusministeriön rakennustoimistossa Immolan lentoasemaa varten. Luonetjärven rakennusten suunnittelijoita puolustusvoimain piirustuskonttorissa olivat Kyllikki Halme, Elis Hyvärinen, Elsi Borg ja Olavi Sortta.
Luonetjärven kasarmialue
Viimeinen essee Eräänlaiset jäähyväiset, Salmén kuvaa Lenininpuistoa ja kävelyretkiään, joilla kypsyi hyvästijättö Suomelle.
Tyrnävän kirkonkylän Meijeritie on hyvä esimerkki 1900-luvun alussa maaseutukirkonkyliin keskittyneen tuotantotoiminnan rakennuskannasta, joka on otettu muuhun käyttöön. Meijeritien varressa ovat harmaista lohkokivistä rakennettu meijeri ja valkeaksi rapattu, osin kaksikerroksinen mylly sekä tien toisella puolella puurakenteiset, kookkaat juustolat, joissa on ollut myös asuntoja sekä pieni entinen kahvila, "Pömilä". Tien päätteenä on meijerin asuinrakennus, Luostarila. Alueella olleesta sahasta on jäljellä meijerin takana oleva höyläämö, muut sahan rakennukset ja tiilitehdas on purettu. Tyrnäväjoen vastarannalla on myös 1900-luvun alun tuotantorakennuksia, nahkurin- ja suutarinverstaat asuinrakennuksineen. Meijeritien pohjoispuolella on vanha hautausmaa ja vanhan kirkon paikka.
Tyrnävän osuusmeijeri , joka käsitti koko silloisen kunnan alueen, perustettiin 1905 ja meijerirakennus valmistui 1906. 1800-luvulla meijeritalous oli kehittynyt vilkkaaksi ja pitäjässä toimi kuusi kyläkohtaista yhtiömeijeriä ja useita talomeijereitä. Juuston valmistus Tyrnävän osuusmeijerissä aloitettiin 1913 ja 1918 rakennettiin uusi entistä suurempi juustola yläkerran asuintiloineen. Meijeristä tuli Suomen ensimmäinen harjoittelujuustola, jossa koulutettiin mestareita muidenkin meijereiden palvelukseen. Meijerin toiminnan tuotannollisesti parasta aikaa olivat 1910-1930-luvut, jolloin meijeri oli Oulun läänin suurin ja eräs maamme johtavista. Tyrnävän Osuusmeijeristä kasvoi yksi Pohjoismaiden merkittävimmistä emmentaljuustoloista. Sen tuotteita vietiin aina Englantiin asti. Meijeri vaikutti myös pitäjän maatalouden kehittymiseen, karjanjalostukseen, tuotantovälineisiin ja maanviljelystekniikkaan. Jauhomylly rakennettiin 1919 ja se toimi vuoteen 1993. Tyrnävän kunta osti alueen 1991 ja ensimmäisenä uudiskäyttöön otettiin mylly, joka muutettiin kirjastoksi. Osa Osuusmeijerin uudesta juustolasta kunnostettiin lukion opetustiloiksi. Meijeritien pohjoispuolella olevalla vanhalla hautausmaalla sijaitsi Tyrnävän sekä ensimmäinen (1647) että toinen (1664) kirkko, joka paloi 1856. Vanha hautausmaa jäi pois käytöstä 1890-luvulla.
Tyrnävän Meijeritie
Eräs yö on mulla vielä muistissa, vietin sen Kaivopuistossa
trappor
stairs
portaat
Unkarin kulttuuri- ja tiedekeskus
Malminkartanonhuippu
Sirkka Impola: Oulunkylä - huvilayhdyskunta ja taiteilijasiirtola
Tervanpolton muistomerkit (Sapsoranta)
"Sitten pantiin koppaan kaikki saunavaatteet ja pesutavarat ja lähdettiin saunaan. Sinne mentiin Mäkelänkadulle aika kauas kotoa. Se oli iso ruskea talo ja siellä oli iso pukuhuone täynnä pieniä koppeja. Me saatiin avain ja meidän kaikki vaatteet pantiin sellaiseen koppiin." (s. 24)
"Seuraavana iltana, kun oli jo pimeää, kävelin Lauttasaaren sillan yli kohti kaupungin keskustaa. Olin sopinut tapaamisen Magdan kanssa kello kahdeksaksi ja minulla oli vielä aikaa. Pysähdyin sillalle ja katselin alhaalla vellovaa vettä, valojen kajastusta meren pinnalla. Vieressä oli nostosillan valvojan koppi, jonka sillan lamput himmeästi valaisivat. Kopin seinällä oli kalenteri, jonka vuosilukua en hämärässä erottanut. Pöydällä oli valvojan koppalakki ja vieressä lankapuhelin, oliko kukaan soittanut sillä enää vuosiin? Silta tärisi autojen painosta, sen luutuneet nikamat. Kaapelitehtaan takana kohosivat sataman nosturit, niiden kumeat kolahdukset kantautuivat veden yli. Merimerkkien valot vilkkuivat vihreinä ja punaisina, ja pimeässä, kauempana näkymättömissä oli Pihlajasaari, jossa olimme joskus Lotan kanssa viettäneet kesäpäiviä, maanneet kalliolla ja katselleet ohikulkevia laivoja."
Päähenkilö kävelee sillan yli Lauttasaaresta kohti keskustaa ja hotelli Tornia.
Muthreich, Margareta
Enontekiön jälleenrakennuskauden julkinen rakentaminen (Hetan kirkko)
Patumäki, H.
Kotka apteekki
Lehtisaaren ostoskeskus
Porvoonkatu 21
Coffin, Gerry
Suntsi oli yks mun helvetin hyvä koulukaveri. Mä menin aina kaheksalta kouluun ja olin jo seittemän aikaan kuuntelemassa niillä musaa joka aamu. Kun se mutsi oli slitari se lähti aina veks himasta. Me päästiin sinne sitten ihan kaksisteen vääntää oikeen kunnolla, ja ton Sunteron kanssa me alettiin kaksisteen ensimmäisen kerran räppää. Mä olin vielä koulussa kaheksannella silloin. Koulun jälkeen mentiin himaan skruudaa ja oltiin yhdessä klitsussa - kauheeta jytinää, se oli niinku niin makeeta. Kun me soitettiin siellä kellarissa mulla oli semmonen Lefima missä oli lehmän kusirakko kalvona. Se oli Malmarilla - se mäki kun menee alas, Malminrinne.
Remun lapsuudenkoti oli kouluaikana Kampissa, siellä alkoi rumpujensoittokin.
Poutanen, Markku
'Viimeinen kioski oli hienolla paikalla keskellä Esplanadin puistoa. Siellä oli vuosikymmenten ajan myyty jäätelöä: aitoa vaniljaa, aitoa mansikkaa.' (s. 82)
Nuori ori nimeltä Eero Hepolinna etsii oikeata kioskia Esplanadin puistosta.
'Sami nousi ikuisuuden mittaiset kiviportaat. Hän seisoi nyt ensimmäistä kertaa elämässään Eduskuntatalon portailla. Tasanteelta näkyi lähelle ja kauas; Linnanmäen maailmanpyörä keri laiskana taivaanrannassa, Kallion kirkon torni nousi penismäisenä harmaiden kattojen keskeltä, ratakiskot avautuivat viuhkana pohjoiseen ja Kiasman kotilomainen rakennus makasi hänen edessään liikkumattomana.' (s. 230)
Sami ja Karoliina kohtaavat Eduskuntatalon porrastasanteella.
Heinolan Perspektiivi, nykyinen Maaherranpuisto, on 1785 asemakaavaan merkityn maaherran residenssin keskeinen kaupunkitila. Uuden, vastaperustetun hallintokaupungin edustavaksi asemakaavalliseksi ratkaisuksi toteutettu Perspektiivi on Suomen ensimmäisiä uudentyyppisiä julkisia puistoalueita. Perspektiivin toisena päätepisteenä on nykyinen Heinolan kylpyläpuisto ja toisena seminaarin alue. Puistokadun (nyk. Maaherrankatu) varrella on säilynyt yksi lääninhallinnon virkamiehille varatuille tonteille rakennetuista 1700-luvun lopun taloista, Lääninkivalteri Aschanin talo puutarhoineen. Heinolan kaupunginmuseon käytössä olevat puurakennukset sijaitsevat Maaherrankadun varrella, aivan puiston vieressä. Heinolan Perspektiivi on Vaasan Hovioikeudenpuistikon ohella toinen Suomessa 1700-luvun lopulla toteutetuista merkittävistä puistosommitelmista. Puiston nykyinen asu on 1800-luvun lopulta. Maaherranpuistikkoon liittyvät Jyrängönkosken rannalla 1800-luvun loppupuolella perustetut Kylpyläpuisto, Rantapuisto ja Heinolan satama. Residenssiajalta Rantapuistossa ovat säilyneet entisen maaherran puutarhan huvimajat, joista vanhempi on 1830-luvulta.
Kymenkartanon läänin hallinto siirrettiin Heinolaan 1776. Ensimmäinen asemakaava laadittiin 1779. Maaherra de Geer laati 1785 uuden asemakaavan, jossa vanhempaa kaavaa täydennettiin leveällä puistokadulla, Perspektiivillä. Jyrängön virran puoleiseen päähän Perspektiiviä suunniteltiin lääninresidenssiä, mikä ei kuitenkaan toteutunut. Perspektiiviä rajaavat tontit varattiin lääninhallinnon virkamiehille. Perspektiivin rannan puoleisessa päässä sijaitsevan Kylpyläpuiston rakentaminen alkoi 1879. Puiston päätteenä oleva Heinolan satama perustettiin 1860. Nykyiset laituri- ja makasiinirakennukset valmistuivat 1906-1907. Heinolan kylpylä perustettiin 1891 ja alkuperäisen kylpylän korvannut kivirakenteinen kylpylärakennus valmistui 1931 arkkitehti W.G. Palmqvistin suunnitelmin. Kylpylän perustamiseen liittyi seuraavana vuonna alkanut sataman ja sillan välisen mutaisen ranta-alueen muokkaaminen Rantapuistoksi.
Heinolan Perspektiivi
Ilmaranta, Vesa
oppilaitos
"Heddi ja minä odotimme kamiinan lämmössä ja tähtitaivaan viimassa. Me näimme ihmeellisiä tähtiä. Näimme kuun, joka muistutti leijonankynttä. Odotimme pitkän pitkän aikaa, ehkä ajattomuuden. Tunsin matkaavani monen iän halki, pois Heddin luota, ja vierelläni seisoi aivan toinen tyttö, jolla oli siniset silmät ja palmikko. Hänen toisella puolellaan lepatti jokin olento, joka oli musta kuin tähtitaivaan kaunein pimeys ja sanoi nauraen: 'Minä olen pikku Jau!' Professori rapisutti papereitaan. Ja silloin kuulimme kujertavaa laulua." (s. 34)
Ilonen, Pia
Högforsin ruukinalue
Lahden rautatieasema ja varikkoalue (varikkoalue)
Poutuntie
Rautatieasema
Pyhäjoen kalarannat (Jokipuojin kalaranta)
Kohteeseen liittyvä verkkosivu (URL)
WWW page (URL)
verkkosivu (URL)
Kaisaniemen puisto on pääkaupungin ensimmäinen julkinen kaupunkipuisto. Puiston koillisosassa sijaitsevalla Helsingin yliopiston kasvitieteellisellä puutarhalla on tieteellisen opetus- ja tutkimustyön lisäksi ollut tärkeä merkitys maan puutarhakulttuurille. Kaisaniemi esiintyy jo vuoden 1812 asemakaavassa. Puiston ensimmäinen rakentamisvaihe perustuu C.L. Engelin vuoden 1827 suunnitelmiin. Puistoa on uudistettu usein. Kaupunginpuutarhuri Svante Olssonin ja arkkitehti Bertel Jungin sekä arkkitehti Birger Brunilan suunnitelmien mukaan vanha maisemapuisto käytäväverkostoineen on uusittu 1900-luvun alkuvuosikymmeninä ja aiemman joutsenlammen paikalla on arkkitehtoninen vesiallas. Nykyisen puiston pääakselin idästä länteen muodostaa 1910-luvulla istutettu koivukuja, jonka pohjoispuolella ovat tenniskentät. Pohjois-etelä -suuntainen tielinja yhdistää Rautatientorin ja 1839 rakennetun, alkuaan Kaisaniemen kärjessä sijainneen ravintolan, yhden kaupungin vanhimmista. Tien rinnalla on urheilukenttä 1800-luvun puolelta. Julkisesta puistosta on erotettu Unioninkadun pohjoispään varteen rajautuva alue Helsingin yliopiston kasvitieteelliselle laitokselle ja sen puutarhalle, joka on ollut avoin yleisölle vuodesta 1833. Kasvitieteellisen puutarhan rakennuksiin kuuluu puutarhan suuri, rauta- ja lasirakenteinen palmuhuone siipirakennuksineen 1800-luvun lopulta sekä jugendtyylinen laitosrakennus vuodelta 1903. Kasvitieteellisessä puutarhassa esitellään kasveja puutarhan perustamisajan tavan mukaan kasvien sukulaisuudesta kertovina ryhminä. Puutarhalla on kansalliskokoelman asema. Pohjoisessa puisto rajautuu Kaisaniemenlahteen, jonka rantatien varteen on siirretty yksikerroksisia empire-rakennuksia.
Maaherra H.H. Boije vuokrasi Helsingin kaupungilta 1763 Porvarishaan Hämeen maantien varrelta. Hän perusti hakaan puutarhan, joka siirtyi 1773 puutarhuri Erik Edbomin hallintaan. Kaupungin yleiseksi puistoksi Edbomin puutarha merkittiin 1812, kun Helsingistä tuli pääkaupunki ja J.A. Ehrenströmin jälleenrakennusasemakaava valmistui. Ennen rautatien rakentamisen edellyttämää maantäyttöä puisto sijaitsi niemellä ja hahmottui Engelin vuoden 1827 suunnitelmissa kahteen osaan: säännölliseen promenadipuutarhaan, jota suorat puurivit halkoivat, sekä "englantilaiseen" maisemapuutarhaan kiemurtelevine polkuineen ja lampineen. Lammet olivat jäänteitä Kluuvin lahden poukamasta. Puiston nimi Kaisaniemi juontuu Catharina Wahllundin 1839 niemen kärkeen rakennuttamasta ravintolasta. Puiston länsireunasta on suuri osa jäänyt vuosikymmenien kuluessa ratapihan alle, mutta ravintola on säilynyt. Kaisaniemenkadun rakentaminen 1910-luvulla kavensi puiston itäreunaa ja erotti siitä yhden kulman, Varsapuistikon. Bertel Jungin ja Svante Olssonin suunnitelmat vuodelta 1911 toteutuivat kasvitieteellisen puutarhan eteläpuolella lukuun ottamatta Birger Brunilan päätöstä 1925 vaihtaa koristeelliset vesiaiheet tennis- ja pelikentiksi. Turun akatemian kasvitieteellinen puutarha tuhoutui Turun palossa 1827. Palo vauhditti Nikolai I suunnitelmaa siirtää yliopisto Helsinkiin. Vain neljä kuukautta palon jälkeen uudelle kasvitieteelliselle puutarhalle oli osoitettu paikka Kaisaniemen puiston koillisosasta Unioninkadun pohjoispäästä. Pietarin kasvitieteellisen puutarhan ylipuutarhuri Franz Faldermann suunnitteli Kaisaniemen puutarhan pohjakaavan ja luonnosteli kasvihuonerakennuksen piirustukset. Ensimmäinen puurakenteinen kasvihuone valmistui 1832 ja puutarha avattiin yleisölle 1833. Puinen päärakennus valmistui 1832 mäelle alueen keskelle Pietarissa tehtyjen suunnitelmien mukaan. Rakennusta korotettiin 1850-luvulla Jean Wiikin suunnitelmien mukaisesti. Myöhemmin päärakennus purettiin ja hirsistä rakennettiin alueen perälle kaksikerroksinen asuinrakennus, joka peruskorjattiin 1979. Arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnittelema kasvitieteen laitoksen ja museon uusi päärakennus valmistui 1903 vanhan päärakennuksen sijoille. Taloon tuli opetustilojen ja kokoelmien lisäksi kirjasto sekä kasvitieteen professorin, vahtimestarin ja lämmittäjän asunnot. Talon korjaus valmistui 2003. Puutarhan varhaisimmat rakennukset eivät ole säilyneet. Arkkitehti Gustaf Nyströmin suunnittelema palmuhuone valmistui 1889 ison kasvihuoneen paikalle, siipirakennukset valmistuivat 1896. Puutarha ja kasvihuoneet peruskorjattiin 1996-1998. Puutarhasta tuli Luonnontieteellisen keskusmuseon toimintayksikkö ja se sai kansalliskokoelman aseman 2004. Yliopiston kasvitieteen laitoksen muutettua Viikkiin 2002 päärakennukseen jäi kasvimuseo, joka on avoinna tutkijoille. Puutarhan Kaisaniemenrannan puoleiseen osaan pystytettiin 1986-1991 kolme Helsingin Punavuoresta purettua empire-tyylistä puutaloa Jean Wiikin 1843 piirtämän pienen empiretalon vierelle.
Kaisaniemen puisto ja kasvitieteellinen puutarha
Karijoen kirkko on pienen, suomenkielisen ja ruotsinkielisen Pohjanmaan raja-alueelle 1800-luvun alussa perustetun seurakunnan ensimmäinen kirkko, joka on rakennettu tunnetun pohjalaisen kirkonrakentaja Salomon Köykän (Köhlström) johdolla. Kirkko ja siihen liittyvä Palkkamäen pappila kuvastavat Teuvan- ja Karijoen varren suomenkielisen asutuksen vaurastumista ja asutuksen voimistumista 1700-luvulta 1800-luvun loppupuolelle. Karijoen kirkko sijaitsee Palkkamäellä Karijoen keskustaajaman pohjoispuolella. Karijoen kirkko on erivartinen ristikirkko vuodelta 1812. Eteläisessä ristivarressa kohoava moninivelinen torni on tyypillinen kirkon piirtäneen Salomon Köykän (Köhlström)suunnittelemille kirkoille. Kirkon kellot ovat vuosilta 1807 ja 1816. Kirkkosali on sävyltään keltainen ja valkeita holveja kiertää maalattu koristefriisi. Koristeellisen saarnatuolin itäisen ja pohjoisen ristivarren nurkassa on tehnyt karijokinen puuseppä Mikael (Mikkel) Sundstedt. Kirkko sijaitsee kivimuurilla reunustetun kirkkomaan lounaissivulla. Kirkon itäpuolella on hirsinen talvihauta ja hautausmaan itälaidalla samoin hirsirakenteinen ruumishuone. Hautausmaata on laajennettu 1960-luvun lopulla. Kirkkoa vastapäätä tien toisella puolella on Palkkamäen pappila, jonka puolitoistakerroksinen päärakennus on vuodelta 1877. Pihapiirissä on yksi ulkorakennus, mutta suurin osa talousrakennuksista ei ole säilynyt. Pappilan pihapiirin etelälaidalla on seurakuntatalo.
Karijoen kylä kuului alun perin Närpiöön, jonka Norrmarckin kylässä asui kaksi ja Kakkarinjoella kolme talonpoikaa 1586. Aivan 1500-luvun lopulla taloja oli neljä. Taloluku lähti nousuun vasta 1700-luvulla, kun tervanpoltto ja isojako antoivat toimeentulomahdollisuuden uudistilallisille. Tilojen määrä nousi 1700-luvun puolivälin jälkeen, ja tuolloin perustettiin mm. Pakkamäkenä tunnettu pappila. Karijoki kuului vuodesta 1594 Lapväärtin kappeliin ja vuodesta 1607 Lapväärtin seurakuntaan. Karijokiset anoivat lupaa oman kirkon rakentamiseen 1797, ja kirkkoa ryhdyttiin pystyttämään 1802. Piirustukset saatiin Jalasjärven kirkon suunnittelijalta, jalasjärveläiseltä torpparilta Salomon Köykältä (Köhlström). Suunnitelmia muokattiin rakentamisen aikana. Rakentaminen edistyi hitaasti ja 1808 Suomen sota keskeytti työt. Kirkko valmistui 1811 ja vihittiin käyttöön 12.1.1812. Kappelioikeuden Karijoki sai 1817 ja omaksi seurakunnaksi se irtautui Lapväärtistä 1862. Viimeistään 1903-1904 tehdyissä muutostöissä kirkko maalattiin ulkoa valkoiseksi. Samaan aikaan sisätiloihin tehtiin maalauskoristelua, joka peitettiin 1950-luvulla ja palautettiin uudelleen nähtäville 1977. Nykyisen keltaisen värityksensä kirkko sai 1972.
Karijoen kirkkoympäristö
Uggla, Georg J.
Akkutie 2
Zephyr
"Pasilan poliisitalon julkisivu oli kaakeloitu pienillä neliönmuotoisilla laatoilla. Ne näyttivät likaantuneen ja tummuneen neljän viiden metrin korkeuteen asti. Pakokaasut sen kai tekivät, tyhjäkäynti parkkipaikalla. Kenties kaakeli tummui ajan myötä itsestäänkin. Mutta miksi sitten kaakelit ylempänä näyttivät puhtaammilta, en osannut sanoa, ehkä ikkunanpesijät hinkkasivat niitä siellä ohimennen, joka kesä, ikkunoita pesiessään. Ehkä ikkunanpesijät eivät olleet urakalla töissä vaan tuntiliksalla, ja pesivät siksi muutakin kuin ikkunoita. Ehkä niille oli samantekevää, mitä pestiin, kunhan pestiin ja palkka juoksi." (s. 261)
Kirjan päähenkilön, Heikki "Norsu" Norénin työpaikka.
Pitäjänmäki
Karjalankylä ja Karjalan kirkko (Karjalankylä)
Haavio, Martti
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Ala-Paakkola)
'Kävelemme takaisinpäin Kivikon katuja pitkin, eri reittiä. Harhaudumme liian pohjoiseen, tajuan sen kun näen oikealla puolellamme Keinutien taloja. Tässä oli ennen pelkkiä metsäpolkuja ja kallioita. Oikaisemme puistikkoisen pihan halki Keinutielle. Vanha Elannon talo 94S:n päätepysäkillä on purettu, tilalla modernin matala, geometrisesti tyylitelty asuitalo. Kerron Iirikselle, että Elannon talon takaosassa oli pesula, jonka tilalle perustettiin 70-luvun lopulla biljardisali.' (s. 102)
Kari ja Iiris kuljeskelevat lapsuuden ajoista muuttuneessa maisemassa.
Elokuva on filmattu Wihurin pääkonttorilla ja sen ympäristössä Hopeasalmen aukiolla Hopeasalmentiellä.
Simberg, Hugo
Kaakkoinen bastionilinja ja Rantavarustus
Ison Mustasaaren kaakkois- ja etelärannat linnoitettiin Augustin Ehrensvärdin suunnitelman mukaan vuosina 1753-56. Koillisen rannan graniittimuuri koostuu pohjoisesta lukien bastioneista Ribbing, Åkerhielm ja Aminoff sekä niiden välisistä kurttiineista. Pohjoisessa puolustuslinja kääntyi kohti saaren sisäosaa liittyen kasarmina toimineeseen vinkkelitaloon. Etelärannan rantavarustus, matala kolmitaitteinen graniittimuuri, jäi ensimmäisessä rakennusvaiheessa valtaosin keskeneräiseksi. Rantavarustusten sisälle rakennettiin lähipuolustusgalleria C90. Vuosina 1773-76 varustukset sisältyivät mantereen vastaiseen puolustuslinjaan J. M. Sprengportenin suunnitelman mukaan. Puolustusmuureja korotettiin ja kylmän pihamuurin varaan rakennettiin ampumatasot. Kasematteja oli vain bastioni Aminoffissa. Uusi bastioni Horn liitettiin kurttiinimuurin välityksellä bastioni Ribbingiin. Sarvilinna Hessensteinin rakentaminen bastionien selustaan liitti ne laajempaan kokonaisuuteen. Venäjän vallan aikaan linjaa vahvistettiin puolustusmuureja korottamalla. Viimeinen rakennusvaihe ajoittuu 1870- ja –80-luvuille. Korotettuihin muureihin jätetyt ampuma-aukot muurattiin myöhemmin umpeen. Venäläisaikaiset työt muuttivat puolustuslinjan kauas ruotsalaisaikaisesta asustaan. Ison Mustasaaren kaakkoisosan linnoituksen sisälle on muodostunut oma maisemansa Aminoffin bastionin puutarhasta ja vesivarastoaltaista. Puutarha on muovautunut kustavilaisesta puutarhasta venäläiseksi muotopuutarhaksi ja edelleen palstoitetuksi kasvimaaksi. Varustukset eivät ole olleet uudisrakentamisen tiellä eivätkä hyötykäytössä – niinpä muurit saivat vaipua koskemattomaan tilaan moniksi vuosikymmeniksi. Rantavarustuksella muurien korjaustyö aloitettiin vuonna 1972 Suomenlinnan työsiirtolan voimin. Korjaustyön lähtökohdaksi otettiin vuosien 1830-63 mukainen venäläinen kausi. Kurtiini Horn-Ribbing kunnostettiin kustavilaisen ajan asuun. Työn suunnittelusta ja valvonnasta vastasi Museovirasto intendentti Olof af Hällströmin ja arkkitehti Esko Vormalan johdolla. Vuonna 1977 kunnostustöiden suunnittelu siirrettiin Suomenlinnan hoitokunnalle.
Kunnostustyöt vuosina 1986-1999 Rantavarustuksen kunnostus- ja restaurointityö jatkui toukokuussa 1986. Työalue käsitti paitsi harmaakivimuurin, myös sen takana olevan maavalleista tehdyn avoimen ampumakäytävän, kiväärigallerian, nk. Kirsikkapuutarhan ja kolme makean veden keräilyyn ja puhdistukseen rakennettua allasta. Aluksi muurinkorjaustöissä käytettiin kovaa Parmu-muurauslaastia, sittemmin siirryttiin käyttämään kalkki-sementtilaastia ja hydraulista kalkkilaastia. Vuonna 1990 Yläaltaan vesi alkoi haista ja syyksi osoittautui pohjasedimentin rikki ja ruotsalaisaikaisen ruutivaraston raunioiden kautta jatkuvasti purkautuva rikkipitoinen lähdevesi. Ongelma ratkaistiin biologisesti istuttamalla altaaseen kurjenmiekkoja, joiden juurakot toimivat "puhdistamona", kasvattamalla valuma-aluetta pintavesiä johtamalla, nostamalla veden korkeutta, istuttamalla altaaseen Suomenlinnan lajiston vesikasveja ja pohjaveden juoksutuksella. Veden sameutta vähennettiin istuttamalla altaaseen Daphania-vesikirppuja. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta/ Heikki Pyykkö (-1989), Heikki Lahdenmäki (1989-1990), Eeva-Liisa Rautalahti (1990-1996), Petri Mikonsaari (1994), Leena Häkli (1996-) Työn valvoja: Jaakko Haikarainen (-1992), Kaj Holmberg (1992-) Arkkitehtisuunnittelu: Härö Arkkitehti Oy/ Merja Härö Maarakennus- ja rakennesuunnittelu: Viatek Oy/ Helge Ampuja ja Sirje Hokkanen Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ (eri vaiheissa) Aulis Nieminen, Liisa Eerikäinen, Päivi Luppi Rakentaja: Suomenlinnan työsiirtola Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Ison Mustasaaren kaakkois- ja etelärannat linnoitettiin Augustin Ehrensvärdin suunnitelman mukaan matalaa bastionirintamaa käyttäen vuosina 1753-56. Linnoitusrintamaan kuuluivat pohjoisesta lukien bastionit Ribbing, Åkerhielm ja Aminoff sekä niiden väliset kurtiinit. Bastioni Ribbing liittyi pohjoispäästään Vinkkelitaloon, joka toimi tuolloin puolustusrintaman osana, vaikka oli puhtaasti hyötyrakennus. Etelärannan tenaljimainen rantavarustus rakennettiin samoina vuosina 1753-56. Matala kolmitaitteinen graniittimuuri noudatteli rannan muotoa ja korkeusvaihteluita, mutta jäi valtaosin keskeneräiseksi. Rantavarustuksen sisälle rakennettiin lähipuolustusgalleria C 90. Toisessa vaiheessa 1773-76 varustukset rakennettiin valmiiksi J.M. Sprengtportenin suunnitelman mukaan: puolustusmuureja korotettiin ja kylmän pihamuurin varaan rakennettiin maatäytteiset, turvetetut ampumatasot. Vain osa pitkästä rintamasta varustettiin ampuma-aukoin, yleisemmin käytettiin tavallista matalaa rintamuuria ilman ampuma-aukkoja. Kasematteja oli vain Aminoffissa. Bastioni Ribbing liitettiin uuden 1774-75 rakennetun bastioni Hornin oikeaan kylkeen tiheästi kreneloidun kurtiinin välityksellä. Kurtiinissa Ribbing-Åkerhielm oli ampumatasanteelle johtanut luiska siinä, missä nyt on kulkuaukko meren puolelle. Rantavarustuksen itäosassa rintamuuri korvattiin maavallilla, johon tehtiin yhdeksän ampumasyvennystä tykkejä varten. Bastioni Aminoffin pihalla oli Carl Peter Nyberghin huvimaja ja puutarha, jossa oli punaiseksi maalattu säleaita ja portti sekä monenlaisia puita, marjapensaita ja kukkalajeja. Upseeri Nybergh oli virkamiehenä Viaporissa useaan otteeseen 1700-luvun lopulla. Venäläisen kauden alkupuolella varustuksia vahvistettiin ja ampuma-aukkoja lisättiin, rantavarustuksessa jo vuonna 1809, mutta laajemmin vuoden 1830 korjauksissa. Insinööriluutnantti Vitkovskij inventoi piirtämällä koko Ison Mustasaaren itärintaman uuden puolustussuunnittelun pohjaksi. Rantavarustuksen itäosassa ampuma-aukot täytettiin ja rintavarustukseksi muotoiltiin maavalli, joka tukeutui vanhan rintamuurin eteen kivitäytteelle rakennettuun tukimuuriin. Länsiosassa porrasmainen muoto korvattiin luiskilla ja ampuma-aukot täytettiin. Myös kaakkoisen bastionirintaman muureja ja ampumatasoja korjattiin 1830-luvulla - tavoitteena oli suojata saarta Vallisaaren suunnasta tulevalta tulitukselta. Kurtiinin Horn-Ribbing vallikäytävälle rakennettiin vuonna 1840 asuntoja - asuntopula lienee ollut huutava. Kurtiini katettiin puisin kattotuolein ja vesikate tehtiin pellistä. Ikkunat olivat ampuma-aukoissa. Vallikäytävän asumukset lienee kuitenkin purettu muutaman kymmenen vuoden kuluessa. 1850-luvun alussa varauduttaessa Krimin sotaan tehtiin laajoja muurinkunnostustöitä muuttamatta rakenteita tai linnoitusrintaman plaania. Kiviaines ja muuraustekniikka paljastavat tehdyt korjaukset. 1858 bastioni Åkerhielmin luhistunut olkakulma korjattiin suurikokoisin hakatuin nurkkakivin. Pintavesien valumasuunta oli rantaan päin, kohti Åkerhielmin ja Aminoffin välistä kurtiinimuuria , joten kurtiinissa oli rakennettu lammen ylivuotoaukot ja pintavesien vuotoaukot. Ison Mustasaaren kaakkoisosan linnoitusrintaman sisälle on muodostunut oma maisemansa Aminoffin bastionipihan puutarhasta ja vesivarastoaltaista. Puutarha on peräisin jo kustavilaiselta ajalta, kun bastioni Aminoffin oikealle siivelle johtavalle luiskalle tehtiin kasvimaa. Venäläiset kunnostivat sitä muotopuutarhana vuonna 1818: puutarhassa oli säännölliset käytävät, puu- tai pensaskujia ja pieni huvimaja. Vuosisadan lopulla 1899 puutarha-alue kuitenkin palstoitettiin kasvimaiksi. Vesivarastoaltaiden rakentaminen Ison Mustasaaren eteläkärkeen aloitettiin 1830-luvun alussa. Kurtiinin Åkerhielm-Aminoff takana oli lampi, josta vesisäiliöitä rakennettaessa 1831-33 tehtiin varasäiliö ja veden laskusuunta käännettiin länteen. Vesivarastossa oli graniittisten kivettyjen seinämien varassa päreillä katettu puinen harjakatto. Toisessa päässä oli lämmitettävä vahti- ja pumppuhuone. Kivimuurin ja kahden puisen padon avulla muodostettiin alemmalle tasolle toinen vesiallas. Padossa oli hiekka-hiilisuodatin ja savisulku. Allasta kaivettiin syvemmäksi ja sen yläreunaa vahvistettiin 1840. 1870-luvulla uusittiin altaiden välisen padon yli kulkeva hirsisilta graniittitolpille, varastoon tehtiin huopakatto ja asennettiin uudet pumput, joita huollettiin lattiassa olleen luukun kautta. Saveuksia, kiveyksiä ja suodatinta jouduttiin yhtenään korjaamaan. 1909 puinen silta korvattiin kivisellä. Vesi virtasi suodattimeen sillan alaosassa olleen putken kautta. Vettä oli aina riittämättömästi - linnoituksen pääasiallinen vesivarasto olikin Kustaanmiekan sisterni. 1860-luvulla Ison Mustasaaren eteläranta otettiin osaksi uusiutuvaa meripuolustusjärjestelmää. Rintavarustuksia ja ampumatasoja levennettiin lähes kaksinkertaisiksi entisestään. Maakerroksella ja kolminkertaisella hirsipatjalla suojatut ammusvarastot sijoitettiin pattereiden välittömään läheisyyteen. Bastioni Aminoffille rakennettiin patteri kolmelle tykille. Työ vaurioitti puutarhaa. Rantavarustuksen viimeinen rakennusvaihe ajoittuu 1870- ja 80-luvuille. Aseet kehittyivät ja puolustusta parannettiin tekemällä rintavallin päälle taas uudenlaisten tykkien vaatimia ampumasektoreita. Ammuskomeroita purettiin. Kahdelle harjoitustykille tehtiin puuvaja. Aminoffin pihan puutarha palstoitettiin kasvimaiksi. Venäläisenä aikana tehdyt moninaiset muutostyöt olivat saattaneet kaakkoisen bastionirintaman kauas ruotsalaisaikaisesta asustaan ja se päätettiinkin peruskorjata venäläiseen, vuosien 1830-63 mukaiseen asuun. Rantavarustuksella vastaava työ aloitettiin jo 1970-luvulla. Vain kurtiini Horn-Ribbing kunnostettiin kustavilaisen ajan asuun ja ampuma-aukot otettiin esiin. (Aulis Nieminen, Seija Linnanmäki 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Tunnukset 1800-luvun alkupuolella kurtiini Horn-Ribbing G puolibastioni Ribbing D kurtiini Ribbing-Åkerhielm E bastioni Åkerhielm STS kurtiini Åkerhielm-Aminoff Z bastioni Aminoff I puolibastioni, rantavarustus J rantavarustus vuonna 1871 N 1, myöhemmin N 61 vesivarasto N 68 Lähteet: KrA Ö 5-7 10a 17 19 20 34 37 39 47 SÖS 18 22 26 27 30 31 37-40 49-51 63 70 103 143 144. MV SL VIK C 6 22 51 59 165 177-193 206 220-223 227 228 230 231 247 251 253 254 256 298-319 1682 1717 1720 YA 6a 11a 53a 144a 219 227a 19/480 YP 60 87 290 308. KA VSA 14555 14905 15642 15664 17044 17057 17098. Kuvat: MV SL VIK C 188 bastioni Aminoff ennen 1860-luvulla rakennettuja tykkipattereita. MV SL VIK C 222 rantavarustus vuonna 1871. MV SL VIK C 305 sisterni vuonna 1881.
Mikä Helsingin Alko on ollut kauimmin samassa paikassa? Helsinginkadun Alko on ollut ainakin yli 50 vuotta samalla paikalla. Alkon asiakasneuvonnasta kerrottiin että, vanhin Helsingissä samalla paikalla vieläkin sijaitseva myymälä on Maurinkadun eli Kruununhaan Alko. Kyseinen Alkon myymälä avattiin osoitteessa Maurinkatu 8-12 joulukuussa vuonna 1952. Seuraavaksi vanhin on Ullanlinnan Vuorimiehenkadulla sijaitseva myymälä, joka on toiminut vuodesta 1953 ja sitten vasta Kallio eli Helsinginkatu 13, joka avattiin vuonna 1955.
Nironen, Sarri
Rakenteiltaan ja arkkitehtonisesti hyvin säilynyt Ylikiimingin kirkko 1700-luvun lopulta on ensimmäisiä uusklassismin mukaisia puukirkkoja maassamme. Jacob Rijfin rakentama kirkko sijaitsee kirkonkylän läpi kulkevan harjun länsilaidassa, Kirkkosuvannon rannalla. Vanha maantie kohti kirkonkylää kulkee kirkon ja hautausmaan välitse. Kirkko on pohjamuodoltaan suorakulmainen ristikirkko, jossa länsi- ja itäristi ovat pitemmät kuin etelä- ja pohjoisristi. Sakaristo on kuoriseinän takana itäristissä. Kirkonkellot on sijoitettu ristikeskuksen päälle rakennettuun torniin, jonka päätteenä on tähtihuippuinen obeliski. Kirkkosalissa on lähes tasalakiset holvit ja ristikeskuksen yllä taivutetuista laudoista tehty kalottimainen kupoli. Pilasterein jäsennöity kuoriseinä on taitteinen ja siinä on kuorin takana olevaan sakaristoon avautuvat lyijypuitteiset ikkunat. Muissa seinissä on ainoastaan sisänurkissa leveät pilasterit, jotka kätkevät alleen sisänurkkia vahvistavat pystysuuntaiset hirret. Saarnastuoli kuuluu myös Jacob Rijfin tuotantoon ja se on hänen käyttämänsä mallin ornamenteiltaan yksinkertaistettu versio. Saarnahuoneen yhteyteen 1700-luvun puolivälissä, todennäköisesti kirkonrakentaja Heikki Väänäsen johdolla rakennetun kellotapulin ruumishuoneena, "ullakkona" käytetty pohjakerros on säilynyt vanhan hautausmaan itälaidassa.
Haukiputaan kappeliseurakuntaan 1691 perustettu Ylikiimingin saarnahuonekunta sai kappelioikeudet 1700-luvun puolivälissä ja itsenäistyi 1909. Ylikiimingin kirkko rakennettiin rakennusmestari Jacob Rijfin johdolla 1786-1788. Ensimmäinen sisämaalaus kirkossa tehtiin 1840, jolloin myös Ristiinnaulittu-aiheinen alttaritaulu maalattiin sille varattuun paikkaan kuoriseinällä. 1890-luvun lopulla kirkkoon rakennettiin länsilehteri sekä uudet penkit. Sisätila maalattiin lähes valkoiseksi. Kirkon pysty ulkovuoraus käännettiin vaakasuuntaiseksi ja ikkunat alennettiin parin hirsikerran verran. Kirkko sai myös uuden kivijalan ja ulkopuoliset tuulikaapit. 1950-luvulla kirkosta karsittiin edellisessä uudistuksessa lisätyt uusrenessanssityyliset koristukset (Arkkitehti Uki Heikkinen 1955-1960). Interiöörin alkuperäinen väriasu palautettiin 1980-luvulla tehdyssä konservoinnissa, jolloin myös paanukatto uusittiin.
Ylikiimingin kirkko
Bastioni Zander ja kurtiini Zander-Lantingshausen
Jokin Hopeasalmentiellä oleva talo on kunnanlääkärin talo elokuvassa.
Olen kuullut sellaisen väitteen, että esimerkiksi Helsingissä joudutaan laskemaan hirveitä määriä juomavettä viemäriin ihan vain siksi, että putkien kunnossapysymisen kannalta asukkaat käyttävät liian vähän vettä. En tiedä, onko totta vai kaupunkilegendaa. Tietäisittekö, miten tuo oikeasti on? Helsingin Vedestä kerrottiin, ettei veden juoksutusta tehdä putkistojen kunnossapysymisen takia vaan veden laadun turvaamiseksi. Vedenkulutus voi olla putkistojen reuna-alueilla ja omakotivaltaisilla alueilla niin vähäistä, että juoksutuksia tarvitaan etenkin kesäaikana. Helsingin Veden "Vedestä kysyttyä" -sivulla kerrotaan vielä, että veden laatu voi heikentyä, jos se on esimerkiksi seissyt yön talon putkistossa ja jos vedenkulutus on muutenkin vähäistä. Tällöin veden juoksutus auttaa. Lisää kysymyksiä ja tietoa kodin vesiasioista: http://www.hsy.fi/vesi/asiointi/useinkysyttya/Sivut/default.aspx
Rope, Timo
Siilitie 5
Kenen maalaama, ja minkä niminen taulu on presidentin taustalla uudenvuodenpuheessa? Tasavallan presidentin työpöydän takana on Tarja Halosen kaudella Albert Edelfeltin teos "Nyländska jaktklubben", jossa purjeveneiden taustalla näkyy muun muassa kolera-altaan seutu Uspenskin katedraalille asti.
Leppilampi, Mikko
Asuinrakennus C12
Kiinteistöosakeyhtiö Suomenlinna Uusien rakennusten rakentamista kauppiaskortteliin ehdotettiin jo vuoden 1974 käyttösuunnitelmassa. Rakennuspaikat ja suunnitteluohjeet määriteltiin vuonna 1982 valmistuneessa puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Hankkeen taustalla oli tarve saada Suomenlinnassa työskenteleville kaupungin työntekijöille työsuhdeasuntoja, joten rakennuspaikat vuokrattiin kaupungin omistamalle kiinteistöyhtiölle. Rakennuttamisen hoiti Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Kiinteistöyhtiö käsittää kuusi asuinrakennusta, joista yhdessä (C 22) on kolme asuntoa, yksi on paritalo (C 11) ja loput yhden perheen taloja. Lisäksi rakennettiin erillinen rakennus pesulalle ja teknisille tiloille sekä sauna ja kylmiä varastoja. Sisätiloihin saatiin ilmettä ylävalolla, parvekkeilla ja vaihtelevalla huonekorkeudella. Syvennyksiin sijoitetut korkeat ja kapeat ikkunat tavoittelevat vaikutelmaa ampuma-aukoista. Suurimmissa asunnoissa on takka. Talot ovat puurakenteisia ja lautaverhottuja. Rakennukset C 12, C 17, C 29 ja C 30 sijoittuvat kauppiaskorttelin reunoille ja rajaavat asuntojen yhteisen pihan. C 22 ja C 11 sijaitsevat korttelin ulkopuolella kujan varrella, ja niiden paikalta purettiin yksi huonokuntoinen puurakennus. Toteutus: 1990-91 Yhteenlaskettu huoneistoala on 648m² Kerrosala: 763 m² Asuntoja 9 kpl á 62,5-96m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen ja Timo Airas Rakenne-, salaoja- ja pintavesisuunnittelu: Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu Ky LVI-suunnittelu: Insinööritoimisto Olavi Pohjalainen Sähkösuunnittelu: Yhtyneet insinöörit Oy Pihasuunnittelu: Ympäristösuunnittelu Henttonen Geotekninen suunnittelu: Viatek Oy Rakennuttaja:Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto Rakentaja: Quantus Oy ja WPL-System Oy Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) C 12 rakennettiin vuosina 1990-1991 yhden perheen työsuhdeasunnoksi Helsingin kaupungin työntekijöitä varten. Talo rakennettiin 1950-luvulla puretun ns. Putankinin talon paikalle. Putankinin talo oli samanlainen kauppiastalo päätyineen ja pylväskuisteineen kuin muutkin kauppiaskorttelin vanhat rakennukset. Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas laati uudisrakennukselle suunnitelmat ja rakennuttajana toimi Helsingin kaupungin asuntotuotantotoimisto. Uudisrakennuksen rakentaminen perustui vuoden 1974 Suomenlinnan käyttösuunnitelmaehdotukseen, jonka ohjeita täsmennettiin vuoden 1982 puutaloalueiden tiivistämissuunnitelmassa. Paikalla rakennetun rungon pystytyksessä käytettiin myös määrämittaan sahattua puutavaraa. Osa ikkunoista sijoitettiin seinän sisäpintaan. Syvennyksessä oleva korkea ja kapea ikkuna antaa illuusion ampuma-aukosta. Rakennuksen tilaratkaisut ja detaljit ovat modernit, samoin käytetyt työtavat ja materiaalit. Lautaverhotut julkisivut maalattiin vaaleanpunaisiksi. Peruskoulun opettajan perhe muutti kolmihuoneiseen taloon kesällä 1991. (Seija Linnanmäki 1994) Lähteet: HKI ATT. HKI RVVA Rakennuslupa-asiakirjat. MV SL Valokuva-arkisto. MV SL Tutkimus-asiakirjat. Kuva: Arkkitehtitoimisto Kari Järvinen & Timo Airas Suunnitelmapiirustus.
Ison Mustasaaren kauppiaskorttelin ensimmäiset puutalot raken­nettiin jo ruotsalaisella kaudella linnoitustöiden alkaessa. Korttelissa asui pääasiassa leirikauppiaita eli marketentteja, jotka toimittivat tavaroita sotaväen ja varuskunnan alueella asuvien siviilien tarpeisiin, toimivat urakoitsijoina ja kapakanpitäjinä sekä vuokrasivat asuntoja siviiliasukkaille. Yksityiset eivät saaneet rakentaa kivitaloja ja heidät velvoitettiin purkamaan rakennuksensa, mikäli puolustukselliset syyt sitä vaativat. Korttelin nykyisistä rakennuksista kuusi vanhinta rakennettiin 1860-luvulla. Uudisrakennusten paikalla sijainneet kauppias Sinebrychoffin kapakka ja viinakonttori purettiin 1920-luvulla. Talo rakennettiin 1950-luvulla puretun ns. Putankinin talon paikalle. Putankinin talo oli samanlainen kauppiastalo päätyineen ja pylväskuisteineen kuin muutkin kauppiaskorttelin vanhat rakennukset.
Myllykallio
Vähäkallion nimissä on suuri osa Elannon 1920-luvun punatiiliarkkitehtuurista, josta tuli osa liikkeen imagoa: hallintorakennus, keskusvarasto ja leipätehdas, henkilökunnan asuinkerrostaloja ja osa komeimmista myymälöistä. Uusista myymälöistä muodostui alueittensa maamerkkejä: Haagassa (1927) teiden risteyksessä, Intiankadulla (1927) vilkkaan raitin varrella; Malmilla (1931) kaarevana pääradan varrella.
Lapsuusvuosien tuttavuus Elannon toimitusjohtajaksi nousseen Väinö Tannerin kanssa toi Vähäkalliolle töitä. Hän piirsi paljon sisustuksia, myymälärakennuksia, teollisuuskorttelin ja henkilökunnan asuintaloja Osuusliike Elannolle.
Hagert, Elli
Salpalinja (Ruuhijärvi)
Kainuun puromyllyt (Korkialehto)
Isoäitini kirjoittaa kirjeessä 23.6.1919:" Eilen kävin kirkossa ja kävin syömässä automaatissa. Sitten menin kotiin syömään piimää." Mikä tuo automaatti voisi olla? Kirkko on Johanneksen kirkko Helsingissä ja koti on Neitsytpolulla, joten automaatti sijaitsee jossain niillä paikkeilla. Ensimmäiset automaatit eli automaattiravintolat tulivat Helsinkiin 1900-luvun alussa. Automaattiravintoloita oli useitakin, kaikki Erottajan ympäristössä. Automaatit olivat "itsepalveluravintoloiden edelläkävijöitä", joissa tarjoiltiin väkevää olutta ja pieniä ruoka-annoksia. Asiakas sai juomansa oluthanasta maksamalla juoman kolikolla "rahareikään", niin kuin peliautomaateissa tms. Automaattiravintolat olivat 1910-luvulla niin suosittuja, että "yleisö täytti ne tungokseen asti". Kävijäkunta kuului "keskiluokkaan". Vanhin automaattiravintola oli osoitteessa Fabianinkatu 31, ravintolalla oli myös viinioikeudet. Lähteet: Hotelli- ja ravintolamuseon tietopalvelu Paunonen, Heikki: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii: Stadin slangin suursanakirja (WSOY, 2001)
"Maria kääntyi Sinebrychoffinkadulle. Hän kaivoi avaimet taskusta, tyonsi vaunut sisään ja nosti kantokassin hissiin. Kotiin päästyään hän laski kassin varovasti eteisen lattialle ja meni valoja sytyttämättä hallin läpi suoraan olohuoneen ikkunaan. Oli katsottava hiukan yläviistoon pystyäkseen näkemään vastapäisen talon ylimmän kerroksen päätyikkunat." (S. 22.)
Halonen asuu Uudenmaankadun loppupäässä, koska Sinebrychoffinkadulla asuva Maria Lindén näkee asunnostaan Lauran ikkunat. Kohtalokkaat jatkot pidetään Halosen kotona.
Seppo Hiltusen antikvariaatti vuodesta 1976
Hietalahdenkatu
Betania-talo
Suvannontie
Järvinen, Albert
Heinäveden reitin kanavat ja rakenteet (Kermankoski)
Kirjan luvussa "Kursseilla" kerrotaan Sörnäisten Kansankodista.
Kirjassa on luku "Töölön kylä", jossa pohditaan Töölö-nimen alkuperää ja kerrotaan Töölöstä 1600-1700-luvuilla m.m. tiiliruukista ja komeasta metsästä.
Karihaaran tehdasyhdyskunta (Mäntylä)
Pohjoisranta
Rautatientori
Ravintola Rytmi
"Isä, äiti ja Kasimir asuvat korkealla mäellä aivan Wallininkadun päässä ennen kuin se kaartuu kohti Linnanmäkeä. He asuvat ylimmässä kerroksessa. Sieltä avautuu kaunis näköala yli Helsingin." (S. 4.)
Kasimirin koti sijaitsee Wallininkadulla.
Katri Valan puisto Helsingin Sörnäisissä tunnetaan myös nimellä Marjatan kalliot. Mistä tuo nimi Marjatan kalliot tulee? Helsingin vanhoja kortteleita: Viertotietä itään ja länteen-kirjassa kerrotaan Marjatan kallioista näin: Katri Valan puistikon pohjoispuolella sijaitsee vuonna 1927 valmistunut niin sanottu Marjatan talo. Nimen alkuperästä ei ole varmuutta. Joko Marjatan talosta tuli niin kuuluisa, että Vihonvuoren kalliota ryhdyttiin kutsumaan Marjatan kallioiksi, tai saattaa asia olla toisinkin päin. Yhden tarinan mukaan kallioilla olisi harjoittanut maailman vanhinta ammattia Marjatta-niminen nainen. Entä liittyisikö nimen tarinaan kallion laella yhä nähtävissä oleva kivijalka, joka on muistona siellä olleesta sepänpajasta?
Margit Herlevi-Harja: Fredriksberg Helena Hakkarainen: Pasila - työväen esikaupunki
Ryssänkärki
"No me pysähdyttiin juttelemaan ja kävi ilmi, että Pasi oli todella matkalla kirkkoon. Pasin lehti oli nimittäin ostanu nää julkkishäät ja Pasin oli määrä valokuvata Saksalaisessa kirkossa." (S. 87.)
Olli osallistuu valokuvaajaystävänsä kanssa maksettuihin julkkishäihin Saksalaisessa kirkossa.
Åvikin kartano sijaitsee laajassa kulttuurimaisemassa Åvikinjärveksi levenevän Paimionjoen pohjoisrannalla. Kartanon paikalla on sijainnut maamme lasiteollisuuden käynnistänyt 1747 perustettu lasitehdas. Kartanoalueen halki kulkee Hämeen Härkätien vanha linjaus Somerolle. Åvikin kartano on nuorin Someron kartanoista. Kartanon asuintonttia sivuavalta tieltä johtaa lehtipuiden reunustama tie puiston keskellä olevan kaksikerroksisen, ilmeisesti 1800-luvun alussa rakennetun puisen päärakennuksen edustalle. Kartanoon kuuluu yhteensä 14 rakennusta. Päärakennuksen molemmin puolin ryhmittyviä talousrakennuksia hallitsee suuri tiilinen valkeaksi rapattu navetta-tallirakennus 1830-luvulta sekä tiilinen sikala.
Someron Sillanpään kylän autiona olleista neljästä kantatilasta 1747 muodostettun Åvikin kartanon maille perustettiin Åvikin lasitehdas, joka oli tuolloin maan ainoa lasitehdas. Tehdas toimi vuodesta 1747 vuoteen 1833 saakka, jolloin kartanon rakennukset päärakennusta lukuun ottamatta tuhoutuivat tulipalossa. Kartanon päärakennus rakennettiin todennäköisesti 1802. Nykyiseen mittaansa se laajennettiin 1860-luvulla ja sitä muutettiin myös 1910. Rakennuksen 1860-luvulta periytyvä länsiosa uusittiin 1939. Kartanon suuri kivinavetta rakennettiin 1830-luvulla ja muut talousrakennukset 1900-luvun alussa. Hämeen Härkätien linjaus kulki aikoinaan kartanon rakennusten välistä. Kartanolle perustettiin useita torppia 1700- ja 1800-luvuilla ja sen maista on myöhemmin erotettu yli 20 lohkotilaa.
Åvikin kartano ja lasitehtaan paikka
Rislakki, Jukka
Snellmaninkatu
bagerier
bakeries
leipomot
Vanha levyhalli rakennettiin 1917 entisen kaleeritelakan korjausaltaan paikalle telakan pumppaamoksi, kattilahuoneeksi ja työpajoiksi. Rakennuksessa oli lisäksi paineilmalaitteisto ja tarpeelliset työkaluvarastot sekä pukuhuone- ja konttoritilat. Rakennus on pääosin alkuperäisessä asussaan, kattoikkunat on muutettu ilmeisesti vuonna 1928. Sisätiloissa on purettu yksi väliseinä konepajaosastossa, joka oli alkuaan jaettu konepajaksi ja pajaksi. Itsenäisyyden ajan alussa rakennus tuli Suomenlinnan Teknillisen hallituksen konepajan hallintaan ja sitä käytettiin moottorialusten kunnostukseen. Vuonna 1921 Ilmailuvoimien lentokonetehdas (myöh. Valtion lentokonetehdas) aloitti toimintansa Suomenlinnassa, ja entisestä laivojen korjaus- ja rakennushallista tuli lentokoneiden kokoonpanohalli. Vuonna 1936 lentokonetehdas siirtyi lopullisesti pois Suomenlinnasta ja kaikki sen käytössä olleet tilat tulivat telakalla jo vuonna 1930 toimintansa aloittaneen Valtion laivatelakan käyttöön. Valtion laivatelakasta ja Valtion Metallitehtaat yhtymästä muodostettiin sotien jälkeen Valmet Oy, jonka käytössä rakennus oli aina vuoteen 1985, minkä jälkeen se siirtyi Suomenlinnan hoitokunnan hallintaan. Nykyisin hallia käyttää Viaporin telakka ry. veneiden kunnostushallina. Levyhallin koneistus on peräisin Valmet Oy:n toiminta-ajalta. Helena Rosén 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuonna 1927 rakennusnumero B IV 73 Lähteet: Björklund, Nils G, 1990. Valmet Asetehtaiden muuttuminen kansainväliseksi suuryhtiöksi. Jyväskylä. MV SL Rak.hist. Rosén, Helena, 1986. Telakan historiikki. Telakkajaoston muistio. MV SL Valtion laivatelakan kirjeenvaihto 1920-30. MV SL Valokuva-arkisto. MV SL Piirustukset mf.n:o 202-210, originaalit MV.
Kirjailija, professori Zacharias Topeliuksen (1818-1898) synnyin- ja lapsuudenkoti Kuddnäsillä on huomattavaa henkilöhistoriallista merkitystä. Topelius kirjoitti teoksissaan Kuddnäsissä ja Uudessakaarlepyyssä viettämästään lapsuudesta. Hyvin säilyneellä, museokäytössä olevalla rakennusryhmällä on oma erityinen asemansa Topeliuksen elämänpiirin ja elämäntyön arvioinnissa ja tulkinnassa. Kuddnäs kuvastaa yleisemminkin säätyläisperheen asumistapaa 1800-luvun alkupuolella. Kuddnäs sijaitsee Uudenkaarlepyyn kaupunkialueen pohjoispuolella Ragnörnforsin alapuolella Lapuanjoen ja maantien välissä. Mansardikattoinen, hirsinen, valkeaksi rapattu päärakennus on rakennettu 1700-luvun lopulla Basilier-suvun omistajakaudella. Se, samoin kuin toinen sivurakennuksista, on siirretty paikalle. Päärakennus on sisustettu Topeliuksen ajan säätyläisasumista hyvin kuvaavaksi museoksi. Sivurakennukset sulkevat puistomaisen pihapiirin kahdelta sivustalta. Tilaan on alunperin kuulunut myös mm. navetta, mylly, paja ja sauna.
Tilan historiallinen nimi on Kuddnissas, Kuddniss. Muotoon Kuddnäs sen vakiinnutti Topelius 1840-luvulla. Zacharias Topeliuksen isä, piirilääkäri Topelius osti tilan. Zacharias Topelius syntyi ja vietti siellä lapsuutensa, kunnes muutti 14-vuotiaana Kuddnäsistä opiskelemaan Helsinkiin. Tila oli Topeliuksen omistuksessa aina vuoteen 1873 saakka. Säätiö, jonka tarkoitus oli Topeliuksen synnyinkodin säilyttäminen, osti tilan 1933, ja Kuddnäs sisustettiin Topeliuksen kotimuseoksi 1934.
Topeliuksen lapsuudenkoti Kuddnäs
Luopioisten syrjäisen torppaseudun Raiskio on aikanaan yleisen torppa-asutuksen tyypillinen, mutta harvinaistunut edustaja. Raiskion torppa sijaitsee Ämmätsäjärven pohjoispohjukassa mäenrinteessä. Runsaiden kivikautisten löytöjen perusteella alue on ollut suotuisaa asuinaluetta jo esihistoriallisena aikana. Raiskion torpan pihapiiri koostuu harmaista, vuoraamattomista, pääasiassa pärekattoisista hirsirakennuksista. Taloryhmä muodostaa asuinpihan ja talouspihan, joihin kuuluvat päärakennus, pakari, joka on entinen savutupa, vanha savutupa, savusauna, keittokota, vinttikaivo, talli, navetta, neljä aittaa, halkovaja ja kolme latoa sekä riihi. Piha on jaettu aitaamalla. Raiskion aitat on siirretty paikalliseen kotiseutumuseoon ja alkuperäiselle paikalle on pystytetty niiden kopiot. Raiskion päärakennus muodostuu kahdesta eri-ikäisestä rakennuksesta: vanhempi osa, entinen savupirtti, on mahdollisesti 1600-luvulta, uudempi osa 1700-luvulta. Välissä on porstua ja peräkamari.
Raiskion torpan maat raivattiin tiettömän taipaleen taakse Ämmätsäjärven ranta-alueelle 1500-luvun lopulla. Raiskion torppa itsenäistyi 1919 Kantolan kartanosta ja Raiskiossa asuttiin 1960-luvun lopulle asti. Torpasta kuljettiin alun perin pääasiassa vesiteitse, ja maantieyhteytenä toimi 1950-luvulle saakka yli kilometrin mittainen kivinen polku.
Raiskion torppa
Aleksanterinkatu 22-24
Tenalji Kyhlenbeck sulkee Kustaanmiekan keskuslinoituksen vallihaudan etelän puolelta . Alkuaan se yhtyi kontregardi Hoppeen lännessä ja idän puolella se liittyy yhdysrakennuksen välityksellä Kuninkaanporttiin. Kontregardi Hoppen ja tenalji Kyhlenbeckin välille jäi vielä vuosina 1755-56 rakennettu kaponieeri Boije ( A 10 b). Tenalji Kyhlenbeckin rakennustyöt käynnistyivät jo vuonna 1749 hieman erikoislaatuisessa järjestyksessä : työt alkoivat linnoitusluiskan rakentamisesta. Sinänsä tämä oli hyvin käytännöllistä, sillä rakennusaineena käytettiin keskuslinnoituksesta louhittua kiveä. Vuoteen 1754 mennessä muurattiin ainoastaan tenaljin sivumuurit ja jatkettiin luiskan muotoilua. Kasemattoitu osa rakennettiin valmiiksi vuosina 1754-56. Valmiissa varustuksessa oli kaksi avointa ja kaksi suljettua harmaakivikasemattia sekä tiilellä revetoitu ruutivarasto. Varustuksen päällä oli ampumataso, jonka rintavarustus oli hakattu suoraan kallioon ja peitetty maalla. Tämän jatkeena oli jo aiemmin mainittu linoitusluiska. Samanaikaisesti kasemattoidun osan kanssa rakennettiin yhdyskäytävä tenalji Kyhlenbeckin ja Kuninkaanportin välille. Tässä varustuksessa oli viisi avokasemattia ja näiden ja Kyhlenbeckin väliin jäi vielä käytävä, joka päättyi kapeaan porttiholviin tenalji Kyhlenbeckin sisäpuolella. Tämän edestä nousi luiska ampumatasanteelle. Vuonna 1777 tenaljin kasemattien lattiat kivettiin ja toinen avokasemateista muurattiin umpeen tiilellä ja siihen asennettiin ovi. Venäläisten toimesta tenaljin etuseinä muurattiin uudelleen muotoonhakatulla graniitilla vuonna 1852. 1870-luvulla, jolloin kontregardi Hoppe purettiin kokonaan ja kaponieerit Delwig ja Boije peitettiin maalla, avattiin tenalji Kyhlenbeckin oikean siiven muuriin leveä kulkuaukko. Vuonna 1890 varustuksen päällä olleen neljän tykin tykkiaseman maavallia korotettiin ja korjattiin. Kasematit olivat venäläisen kauden alkupuolella käytössä mm. muonavarastoina, mutta kauden lopulla tyhjillään. Kyhlenbeckin muurinharjoja ja luiskia kunnostettiin työllisyystöinä 1960-luvulla . Helena Rosén 1995 Aikaisemmat rakennusnumerot: Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 8, 10a, 14-28a, 32-34, 40, 57 KrA G 17, 18b, 21-23, 28,29, 36, 38, 45-48, 55-60, 64, 66, 68-70,73, 78a, 79, 81 MV SL VIK A 147-156
pukuhuoneet
Kenkäveronniemen pappilalla on merkittävä asema pappila-arkkitehtuurin kehityshistoriassa. Se kuvastaa erinomaisella tavalla 1800-luvun puolivälin jälkeen pappiloiden rakentamisessa tapahtunutta arkkitehtuurimuutosta; vapautumista empiren säännöistä kohti vapaampaa jäsentelyä. Entinen Mikkelin maaseurakunnan kirkkoherran pappila sijaitsee Saimaaseen viettävän peltoaukean ympäröimänä Mikkelin keskustan kaakkoispuolella. Pappilan päärakennus on maamme ensimmäinen uusrenessanssipappila ja tyylillisesti käänteentekevä pappila-arkkitehtuurissamme. 1869 valmistunut päärakennus on lääninarkkitehti Alfred Cavénin suunnittelema. Pihapiiri muodostuu pappilan aikaisista rakennuksista, asuintuvasta, aittarivistä, navetasta, holvatusta maakellarista, kuivaamorakennuksesta ja saunasta. Päärakennuksen ja järven välissä oleva puutarha on rekonstruoitu rakennusten korjauksen yhteydessä 1980-luvulla. Pihapiiriin on myös valmistunut uudisrakennus näyttelyitä varten. Kenkäveronniemen pappilan merkittävyyttä lisää kaupungin läheisyydestä huolimatta säilynyt maanviljelyksen tuotantomaisema. Mikkelipuisto täydentää tulevaisuudessa pappilan kulttuurimaisemaa.
Pappila on sijainnut Kenkäveroniemessä ajoittain jo 1430- tai 1440–luvulta lähtien ja pysyvästi 1500–luvulta lähtien. Uusi pappilarakennus tehtiin 1700–luvun puolivälissä ja se korjattiin perusteellisesti 1784-1785. Nykyistä edeltävä päärakennus valmistui 1817. Nykyinen pappila valmistui 1869 ja toimi kirkkoherranvirastona vuoteen 1968 saakka. Sen jälkeen se oli joitakin vuosia teollisuuskäytössä ja sen sisätilat kokivat suuria muutoksia. Pappilaa restaurointiin matkailu- ja toimintakeskukseksi arkkitehti Jaakko Merenmiehen suunnitelmien mukaan 1980-luvun lopussa.
Kenkäveronniemen pappila
Malmin pelastusasema
Kahden luovan taiteilijan, kirjailijan ja kuvataitelijan, hankalaa perhe-elämää tarkastellaan kasvavan ja kehittyvän tytön näkökulmasta. Perhe asuu Munkkiniemessä.
Utin linnake ja varuskunta (varuskunta)
Elokuvateatteri Bio Athena
Pääkaupunkiseudun I maailmansodan linnoitteet (Lupauksenvuori)
Vuorentaan kartano
Alkuaan Helsingin kaupungin ulkopuolelle Malmille 1894 vihitty Pohjoinen hautausmaa on useaan otteeseen laajennettu, maan suurin hautausmaa. Evankelis-luterilaiseen hautausmaahan sisältyy useita yleisilmeeltään erilaisia osia, jotka ilmentävät kulloinkin vallalla olleita puutarha- ja maisemataiteellisia tyylejä ja suunnitteluperiaatteita. Kiviaidan ympäröimälle hautausmaalle ovat leimallisia suurimittakaavaiset sommitelmat ja poikkeuksellisen monipuolinen ja hieno puulajisto. Hautausmaan pohjoislaidassa on arkkitehti Selim A. Lindqvistin piirtämä 1920-luvun alussa valmistunut suuri siunauskappeli, jossa on useampi erillinen kappeli. Pohjoislaidalla on myös Lindqvistin 1936 suunnittelema funktionalistinen vesitorni. Vanhimmat säilyneet haudat ovat vuodelta 1895. Hautausmaan keskiosassa on 1890-luvulla perustettu yksityinen Åbergin hautausmaa sekä korttelissa 34 alunperin yksityinen ns. Rundmanin alue 1900-luvun alusta. Malmin hautausmaan alkuaikojen työväestön yksittäis- ja linjahaudat ovat saaneet rinnalleen 1930-luvulta yleistyneet perhehaudat. Hautausmaan uusin osa, ns. Viikin kolmio, on vuodelta 1997.
Malmin hautausmaa vihittiin käyttöön 1894. Helsingin suomalais-ruotsalainen seurakunta oli lunastanut sotilaiden harjoituskenttänä olleen alueen 1888 hautausmaaksi. Ensimmäisen kerran hautausmaata laajennettiin1920, jolloin siihen liitettiin ns. venäläinen hautausmaa. Laajempien lisäalueiden rakentaminen aloitettiin 1936 arkkitehtien Arvo Muroman ja Albert Nybergin suunnitelman mukaan. 1900-luvun alussa Malmin hautausmaalta saattoi perhehautojen lisäksi lunastaa myös yksittäishautoja tai osuuksia yhteis- eli ns. linjahautaan. Perhehautojen määrä lisääntyi Malmilla vasta 1930-luvulla, kun hautapaikat Hietaniemessä alkoivat olla vähissä. Vainajat saattajineen kuljetettiin aikoinaan rautateitse hautausmaalle, joka sijaitsee noin 10 kilometrin päässä Helsingin keskustasta. Malmin asemalta vedettiin pistoraide hautausmaalle 1894. Vuonna 1954 kuljetukset rautateitse lopetettiin ja Harjun ruumishuoneen toiminta lakkautettiin 1950-luvun lopulla. Hautausmaan oma, myöhemmin hautausmaan työntekijöiden huoltorakennuksena toiminut, asemarakennus valmistui 1896. Arkkitehti S.A. Lindqvistin suunnittelemaan Kappeliin rakennettiin krematorio 1965. Uusi krematorio valmistui kappelin viereen 2007, rakennuksen suunnitteli Arkkitehtitoimisto Rotko & Hytönen.
Burgmanin talo
Asemahalli levittäytyi taivaankantena ihmismeren ylle, lattiana lainehtiva massa nuorten ihmisten päitä silmäntasalla. Tuhansia hiljaa äänteleviä kasvoja jotka eivät sävähtäneet hiukkaakaan kun jostain kuului pirullinen jyrinä. Jokaiselle oli olemassa vain oma suu, oma katse joka kohosi vain sekunniksi ympärillä seisovien olkapäiden yli. Kokoon puristunut parvi, jättiläismäinen parvi roskakalaa vangittuna rysään jonka pitkät teräsjohteet veivät kaikkiin esikaupunkeihin.
Romaanin ensimmäisen osan lopussa Henrik joutuu nuorten saartamaksi rautatieasemalla.
Narinkka
"Kun kurjet kevättaivasta auraten/ lensi Kätilöopiston päältä,/ avas silmänsä umpusta tyttönen,/ tuli Helsinkiin keväälle kiljaisten/ ja löysikin paikkansa täältä." (runosta Neiti Helsinki, s. 10)
'Työnsin kortin ajatuksissani taskuun, vedin nahkatakin ylle ja suunnistin Soul Kitcheniin yhdistetylle aamiaiselle ja lounaalle. Nautin kävellessäni tuttuja Kallion katuja.' (32.)
Torkkelinmäellä asuva sarjakuvapiirtäjä Ari Aalto käy tankkaamassa Soul Kitchenissä.
Talosaaren / Husön kartano on kuvauspaikkana elokuvan alussa (4.30) kun Koskelan Jussi kyselee paronilta Vakkerin pirtin tiiliä. Taustalla näkyy Husön kartano ja etualalla oleva rakennus - jonka edessä kohtaus on kuvattu - toimii nykyisn kahvilana hevostallin yhteydessä. Kartano näkyy myös siinä kohtauksessa, kun esitellään "Pentinkulman" asukkaat rakennuksineen.
Viiskulma
puhelinkeskukset
telephone centrals
telefoncentraler
Kellahden kartanomaisema on säterin ja rusthollin lähekkäin sijaitsevien talouskeskusten ja niiden rakennuskannan, puistojen sekä Kellahdenjoen alavan niittymaiseman muodostama kokonaisuus Satakunnan rannikolla. 1600-luvun läänityksestä juontuvan Kellahden rakennuskanta on muotoutunut nykyasuunsa 1800-luvulla. Kellahden aatelis- ja talonpoikaistilojen rakennuskantaa ympäröivät puistot. Kartanomaiseman arvoa lisäävät rakennusryhmien välissä kulkeva kaunislinjainen vanhojen lehtipuiden reunustama tie ja Kellahdenjoen alava niittymaisema. Säterin rakennuskanta sekä puistosommitelma ovat valtionagronomi Henry Gibsonin suunnittelemat 1860-luvulta. Tällöin on rakennettu talousrakennus ja tiilinen karjasuoja sekä lisätty päärakennuksen vanhaan, 1818 valmistuneeseen rakennusrunkoon suurikokoinen kaksikerroksinen poikkipääty. Pääoven altaani on rakennettu 1937. Säteristä 1600-luvulla erotetun rusthollin eli talonpoikaistilan tiilisen päärakennuksen vuodelta 1864 on piirtänyt Ahlaisten kirkonkylään monia taloja suunnitellut rakennusmestari Malén. Pihapiiriä rajaavat 1700- ja 1800-luvun talousrakennukset ja pirttirivi. Kivinavetta on vuodelta 1858.
Kellahden (Källfjärd) kylässä, joka sijaitsi kapean merenlahden pohjukassa, oli 1560-luvulla kuusi taloa. Ratsumestari Otto Juhana Grotenhusen sai muiden tilojen lisäksi Kellahden talot palkkioksi sotapalvelusta 1614 ja muodosti niistä säterin. Verovapaus peruutettiin isossa reduktiossa 1680-luvulla, jonka jälkeen Kellahden tila jaettiin säterivapautta nauttivaksi Kellahden Säteriksi ja ratsupalvelua suorittavaksi Kellahden Rustholliksi.
Kellahden kartanomaisema
Helsingin muuttuvat kasvot. 5 : Kulosaari
Rakennuksen arkkitehti yhdessä Lars Sonckin kanssa
"Rautatieasemalla ihmiset haisivat. Äitini ei kantamuksineen jaksanut vetää neljän miehen korkuista ulko-ovea auki eikä minusta käteni vuoksi ollut kuin raottamaan. Takanamme kävellyt univormupukuinen mies sen avasi, katselin sotilasta niska äärimmilleen taivutettuna. Aseman suuruus paljastui vasta hyvän matkaa poispäin käveltyämme. Ovia reunustavat ihmisenkaltaiset betonihahmot näyttivät uhkaavilta." (Takala, s. 6)
Vuosaaren silta
Runne, Aili
"Mikan Mestassa on kaksi huonetta. Etuhuoneessa, jossa myyntitiskikin on, sisustus noudattaa baarien tavanomaista tyyliä. Pöydät ovat isoja, ja istuimina ovat pirttipenkit. Takahuone on mielenkiintoisempi. Epämääräisen kellanvärisillä seinillä on koristeita, kuten muoviomenoita. Merkillisin esine on katosta alas päin työntyvä kupoli. Se ei ole lamppu. Isäntä itsekään ei tiedä mikä se on. Se oli ollut katossa jo silloin kun hän osti paikan. Sisään astui horjuva nainen. Hän käveli tiskin luo ja pyysi olutta. Isäntä totesi naisen olevan niin paljon juovuksissa, että olutta ei voinut antaa. Nainen tilasi ruokaa. Sitä järjestyi. Ruoan syötyään hän asteli uudestaan tiskille tilaamaan olutta. Ei. Isäntä ei voinut antaa. Isäntä näytti keltaista Alkon pahvitaulua, jossa kielletään keskioluen tarjoileminen alaikäiselle, humalaiselle tai velaksi. Nainen oli humalassa. Ota maitoa, isäntä kehotti. Nainen tilasi ison lasillisen maitoa ja toisen ruoka-annoksen." (s. 47-48)
Mattilanperän taloryhmä on edustava ja hyvin säilynyt esimerkki Pohjanmaan jokilaaksokylien takamaille 1700-luvun loppupuolella syntyneistä kruununtiloista, niiden rakennuskannasta ja kehityksestä. Mattilanperä on osa Kalajokeen laskevan Kähtävänojan varteen keskittynyttä Kähtävän kylää. Mattilanperän rakennustavaltaan vanhakantaiset rakennukset, kivinavetat sekä jalka-aitat ja paja ovat edustava esimerkki 1700-luvun suomalaisesta talonpoikaisrakentamisesta. Mattilan viiteen osaan jakautuneen tilan rakennuskanta on sijoittunut erittäin tiiviiksi ryhmäksi kylätien mutkaan. Kylätie kulkee asuinpihojen ja talouspihojen välistä. Mattilan asuinpihassa on kolme punamullattua asuinrakennusta, joista vanhin 1700-luvulta. Talouspihan yli kolmestakymmenestä rakennuksesta ovat kivinavetat vanhinta kerrostumaa. Myös luonnonkivestä ladotut navetat ovat 1700-luvulta ja niiden hirsinen yläosa on korvattu uudella 1813 tulipalon jälkeen.
Kähtävänojan varrelle alkoi syntyä pysyvää asutusta 1400-luvun lopulla. 1500-luvulta Kähtävällä oli neljä taloa, joista vanhin jaettiin vuonna 1580. Jaon myötä syntyi seitsemän kyläkuntaa; Törri eli nykyinen Heikkilä, Hemmilä, Mattila, Haarala, Kiimamaa, Rajaniemi ja Anias. Mattilanperän asutus syntyi 1759 perustetun kruunun uudistilan maille. Uudistilalle siirrettiin vanhat rakennukset Kähtävän kylältä. Tiloista viimeisin syntyi jaon seurauksena talvisodan jälkeen.
Mattilanperän kylä
Koska Myllypuron asuntoalueen nimi on otettu virallisesti käyttöön? Helsingin kaupungin nimistötoimikunnan vastaus kysymykseen: Kirjassa "Helsingin kadunnimet" (1992, s. 207) todetaan, että (Vartiokylän kaupunginosan) osa-alue Myllypuro - Kvarnbäcken on saanut nimensä alueella sijaitsevan puron varrella jo 1700-luvulla olleesta paikannimestä Grötkvarn ja tullut käyttöön vasta sen vahvistusvuodesta 1959 lähtien. Sama todetaan Helsingin kadunnimet 3 -kirjassa (1999, Eeva Maria Närhin artikkeli, s. 30): Tältä kaava-alueelta tunnettiin parin vuosisadan takaa paikannimi Grötkvarn. Nimi tulkittiin 1950-luvulla sanoista gröt 'puuro' ja kvarn 'mylly' muodostetuiksi. Todella saattaa ollakin niin, että alueella juoksevaan vähävetiseen luonnonojaan rakennettu mylly on saanut nimensä siitä, että myllyn teho riitti vain puuroksien jauhattamiseen. Vanhasta paikannimestä on kelpuutettu mylly-sana nimen alkuosaksi, paikan luonto on tarjonnut aiheen loppuosalle. Lisätietoja löytyy kirjasarjasta Helsingin kadunnimet 1-3, jota löytyy muun muassa useimmista Helsingin kaupunginkirjaston toimipisteistä.
Puumalan kirkko taidokkaasti rakennettuine avarine sisätiloineen on viimeisiä kansanomaisen kirkkoarkkitehtuurin omaperäisiä toteutuksia 1800-luvun alusta, ajalta, jolloin maan kirkkosuunnittelua pyrittiin ohjaamaan Intendentinkonttorista, mutta käytännön toteutus saattoi perustua kansanrakentajan taitoihin ja perinteeseen. Kirkko sijaitsee keskeisenä maamerkkinä mäellä Kirkkotien ja Keskustien risteyksessä kyläasutuksen jäädessä sen alapuoliseen rinteeseen. Nykyinen kirkko on järjestyksessään seurakunnan kolmas. Kaksoisristikirkkojen eli kahtamoisten rakennustyyppiä noudattavassa kirkossa on ristikeskuksessa matalan attikan päältä kohoava kapea ja korkea kahdeksankulmainen torni. Ristivarsien päissä on aumakattoiset eteishuoneet. Seinäpintoja jäsentävät kahdessa kerroksessa olevat ikkunat, ulkovuorauksena on vaakalaudoitus nurkkakorostuksin. Kirkon sisätilassa on ristivarsien katteena tynnyriholvaus. Ristikeskuksessa on neljä pyöreää pylvästä, joita yhdistävät seiniä jäykistävät ja keskikupolia kannattavat sidehirret. Monikerroksisen keskikupolin alareunassa on samankaltaiset baldakiinitupsureunukset kuin Lemin kirkossa. Erillinen itäsuomalaista tyyppiä edustava, hyvin säilynyt ja kaunis kahdeksankulmainen kellotapuli on vuodelta 1806. Se on rakennettu rakennusmestari Salosen johdolla. Kirkkoon kuuluu hautausmaa, jota rajaa luonnonkivistä tehty aita.
Puumalan seurakunta erotettiin Säämingistä 1616. Seurakunnan järjestyksessään toinen kirkko valmistui 1751 ja oli käytössä nykyisen rakentamiseen asti. Hautausmaa perustettiin 1600-luvun alkupuolella. Nykyisen kirkon rakentamiseen päätettiin ryhtyä 1816. Kirkon alkuperäiset suunnitelmat laati Intendentinkonttorin Charles Bassi 1823, mutta rakennusvaiheessa 1830-1832 kirkko rakennettiin suunnitelmia kansanomaisemmaksi Gustav Wilhelm Vikstenin suunnitelman mukaisesti ja rakennusmestari Taavetti Rahikaisen johdolla. Alkuperäistä suunnitelmaa muutettiin mm. korottamalla seiniä yhdellä ikkunakerroksella. Kirkko restauroitiin 1961-1962 arkkitehti Heikki Havaksen laatiman suunnitelman mukaan. Siihen sisältyi mm. alkuperäisen holvilaudoituksen esille ottaminen poistamalla 1923 tehty ponttilautaverhous.
Puumalan kirkko
Agronomitalo
Töölön- ja Eläintarhanlahden rantakallioille väljästi sijoitetut 1800-luvun lopun huvilarakennukset ja niiden rinnalle ryhmittyneet saman aikakauden sosiaalista rakennustoimintaa edustavat julkiset ja yksityiset rakennukset ilmentävät sekä aikansa uutta huvilakulttuuria että filantrooppista liikettä. Eläintarhan rakennuspaikoilta avautuvat alkuperäisen suunnittelutavoitteen mukaisesti vapaat näköalat, useimmista merenlahdelle. Korkealla kalliolla sijaitsevat rakennukset puolestaan näkyvät edustavana, ajallisesti yhtenäisenä ja arkkitehtonisesti korkeatasoisena puistomaisena huvilamiljöönä. Koristeellisten yksityiskohtien, parvekkeiden ja tornien leimaamat monikerroksiset rakennukset ovat ajan keskieurooppalaisen huvilarakentamisen ihanteiden mukaisia. Useissa huviloissa on säilynyt piha- ja rantarakennuksia sekä henkilökunnan asuinrakennuksia. Linnunlaulun huviloina tunnetut rakennukset on nimetty palstanumeroiden mukaan. Huvilat sijaitsevat alueen läpi kallioleikkauksessa kulkevan rautatien molemmin puolin. Rautatien länsipuolen neljä puuhuvilaa (9, 10, 11, 12) ovat pääasiassa asuin- ja taiteilijakäytössä. Itäpuolen huviloista (6, 7, 8, 14) osa on rakennettu asuinkäyttöön, osa suunniteltu sosiaalisiin tarkoituksiin. Huvila 6 on rakennettu sairaskodiksi kroonikoille, huvilan 7 talot sokeiden ammattikouluksi, kirjastoksi ja sokeainkodiksi. Punatiilisen Sokeainkoulun kanssa samassa korttelissa ovat puiset lastenkodit ja turvakoti sekä Eläintarhan huviloihin luettavissa oleva ns. Tornihuvila Toisen linjan varrella. Alueen pohjoisosassa on Diakonissalaitoksen varhaisimmat rakennukset: sairaala, kirkko ja sisarkoti. Pääosa huviloista ja sosiaalisiin tarkoituksiin rakennetuista laitosrakennuksista on yhä alkuperäisessä tai sitä vastaavassa käytössä. Kallioon louhittua 1860-luvun rata-aluetta on laajennettu useasti.
Kauppaneuvos Henrik Borgström vuokrasi Eläintarhan alueen 1800-luvun puolivälissä. Asemakaavoitetun ja rakennetun kaupunkialueen ulkopuolella sijainneelle alueelle suunniteltiin tuolloin vesiparantolaa ja eläintarhaa, mutta ne jäivät toteutumatta. Eläintarhan huvila-alue suunniteltiin ja jaettiin huvilapalstoiksi 1860-luvulla. 1887 Kallion tilan maat vapautuivat viljelytilalta ja 1891 Kallion jaoituskaavaan piirrettiin yhdeksän linjaa. Kaupunki luovutti sekä huvilatontteja että viereisiä Ensi linjan tontteja paitsi asuinhuviloille myös sosiaalisille ja yleishyödyllisille laitoksille. 1880-luvulla rakennettiin Eläintarhantie ja silta rautatien yli sekä 1890-luvun alussa jalankulun pengertie Kaisaniemestä Eläintarhaan. Eläintarhan huvilapalstoja jaettiin 14 ja huviloita alettiin kutsua palstanumeron perusteella. Alueen puistomaisesta luonteesta, huvilarakennusten sijoittamisesta tontille sekä muodonannosta laadittiin tarkat ohjeet. Vilkkain rakennuskausi oli 1890-luvulla. Huvilat rakennettiin ympärivuotiseen asuinkäyttöön. Suunnittelijoita olivat mm. arkkitehti Albert Petrelius, arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjerna (8), arkkitehdit J. Westerlund (9), Selim A. Lindqvist & Elia Heikel (10), N. Michelsson (11), Sihvola (12), Oskar Sundberg (14). Toisella linjalla sijaitsevan ns. Tornihuvilan suunnitteli Ernst Lodenius. Ns. ”ylähuviloissa” asui mm. kulttuurihenkilöitä, eritoten huvila 10 tuli tunnetuksi 1900-luvun alussa kirjailija Maila Talvion pitämistä kirjallisista illoista. Alueen filantrooppiseen luonteeseen sopii, että Maila Talvio oli aktiivinen myös keuhkotaudin vastustamistyössä ja erilaisissa parantolahankkeissa. Kaupungistumisen ja teollistumisen aikoihin Suomessa, kuten muullakin, heikossa asemassa olevia pyrittiin auttamaan myös vapaaehtoisvoimin. Sosiaalisen huolenpidon rakentamisessa yksityisillä ihmisillä ja yhdistyksillä olikin merkittävä rooli valtion ja kaupungin ohella. Ylä- ja keskiluokan naiset järjestäytyivät mm. rouvasyhdistyksiksi ja perustivat erilaisia kouluja ja laitoksia. Helsingissä moni niistä sijoittui Eläintarhan huvila-alueelle ja sen lähistöön. Sokeain Ystävät ry rakennutti 1892 Magnus Schjerfbeckin suunnitteleman kodin sokeille tytöille (huvila 7) sekä samalle tontille sokeain ammattikoulun ja kirjaston 1906 Waldemar Aspelinin suunnitelmin. Stiftelsen Hedvig Sofiahemmet rakennutti 1893 A. Rosenbröijerin suunnitteleman sairaskodin kroonikoille (huvila 6). Yleisten rakennusten ylihallituksen rakennuttama Sokeainkoulun ensimmäinen oma rakennus rakennettiin arkkitehti Th. Granstedtin suunnittelemin 1898 kaupungin osoittamalle tontille Ensi linjalle. Aistiviallisten opetuksesta oli annettu asetus 1892 ja suunnitelma sokeainkoulujen opetussuunnitelmista ja tilatarpeista oli valmistunut 1893. Yksityisten naisten hyväntekeväisyysaloitteesta Barnavårdsföreningen i Finland rf rakennutti Sokeainkoulun kortteliin kolme arkkitehti Signe Lagerborg-Steniuksen suunnittelemaa puutaloa 1897-1905, kaksi lastenkotia ja turvakodin. Suomen ensimmäinen Diakonissalaitos sai eurooppalaisen mallin mukaisen oman sairaalan, kirkon ja sisarkodin 1897 varakkaan filantroopin Aurora Karamzinin aloitteesta. Diakonia-aatteen mukaan laitoksen tarkoituksena oli hoitaa sairaita, kouluttaa naisdiakonissoja, auttaa köyhiä ja huolehtia vähäosaisista lapsista. Arkkitehti Magnus Schjerfbeckin suunnittelma sairaala ja Karl-August Wreden suunnittelema kirkko ja sisarkoti muodostivat Diakonissalaitoksen kauas näkyvän punatiilijulkisivun. Joitakin asuinhuvilarakennuksia ja huvilamaisia laitosrakennuksia purettiin liikenteen ja uudisrakentamisen tieltä, esimerkiksi Brummerska hemmet (huvila 13, 1890-luvulla rakennettu vanhainkoti) purettiin rautatien alta 1960-luvulla. Kuntaliiton rakennuksen tieltä purettiin yksityisten naisten perustaman Raajarikkoisten auttamisyhdistyksen 1897 rakennettu kolmen puutalon ryhmä ja Kaupunginteatterin tontilta useita vuokra-asuntoja käsittäneet ”alahuvilat” 2, 3, 4 ja 5.
Eläintarhan huvilat ja yleishyödylliset laitokset
"Kujat olivat kuin unelma keväästä ja tuoksuivat tuhansille haaveille. Kujia Sasa rakasti aina. Kujat! Niitä oli neljä. Tai oikeastaan kaksi. Kaksi pitkää, pitkää, jotka poikittain kulkeva Pietarinkatu leikkasi keskeltä kahtia. ne kulkivat Huvilakadun suuntaisesti, sen molemmin puolin." (s. 247)
Lapinmäentien mutka
Korkeasaaren ravintola
Pohjoisranta 10
Kirja käsittelee Santahaminan saaren historiaa keskiajalta lähtien.
Taivalsaari
Kemijoen jokivarsiasutus ja kirkkomaisemat (Liimatanperä)
Von Daehnin katu
Annankatu
Pohjoinen Makasiinikatu 7
"Vanha kirkko on minun kirkkoni. Sinne menin ensin lapsena isän kanssa suomenkieliseen päiväjumalanpalvelukseen, myöhemmin taas usein aamuisin kello 9 äidin kanssa ruotsinkieliseen. Katselin alttaritaulua ja mietin, kuka noista lapsista Vapahtajan vieressä minä tahtoisin olla. Niin röyhkeä en uskaltanut olla, että olisin edes kuvitellutkaan itseäni siksi, joka istui Vapahtajan käsivarrella, mutta lopulta huomasin pienen tytön oikealla sivustalla, joka ojensi kätensä Jeesusta kohti, ja se olin mielestäni minä." (s. 21)
Iitin kirkonkylä lukeutuu maan parhaiten 1900-luvun alun asussa säilyneisiin. Kirkonkylän talot sijaitsevat Kausalasta kirkon ohi vievän vanhan maantien varrella. Kylän keskuksessa on kirkon lisäksi pappila, vanha kansakoulu, seurakuntatalona on vanha, 1898 nykyiselle paikalleen siirretty kunnantupa sekä lainajyvästön tiilinen, valkeaksi rapattu makasiini. Kirkonkylän vanhasta, hyvin hoidetusta rakennuskannasta mainittakoon mm. Tenhoselan, Brummerin, Lepolan, Mäen, Koivikon, Vuorelan ja Helanderin asuinrakennukset. Kirkonkylän maisemaan liittyy läheisesti Lyöttilän kylä ja Kymentaan alue. Kirkonkylän pohjoispuolella on Virran teräsriippusilta ja vastarannalla Virran tilan viljelyksineen. Myös Radansuun Kankaan tila muodostaa kaksikerroksisine päärakennuksineen ja talousrakennuksineen huomattavan kokonaisuuden. Suomen vanhimpiin ristikirkkoihin kuuluva Iitin kirkko tapuleineen sijaitsee mäellä, kolmen järven erottamalla kannaksella kirkonkylän läpi kulkevan raitin päätteenä. Kirkon pohjakaavana on tasavartinen risti. Sakaristo on pohjoisen ja itäisen ristivarren välisessä kulmauksessa. Kirkon hirsiseinät ovat suhteellisen matalat. Alalappeiltaan nk. hollantilaisen kattomuodon mukaisesti kaartuva vesikatto on korkea ja se on ristivarsien päistä jyrkästi aumattu. Kookas uusrenessanssityylinen, poikkipäädyllinen kirkkoherran pappila kirkon pohjoispuolella on vuodelta 1898 ja viipurilaisen Wolmar Forsbergin suunnittelema. Pappilarakennusta on kunnostettu 1952 ja 1988-1989. Pappilan ulkorakennuksiin kuuluu 1902 paikalle siirretty väentupa, Kymentaan Kaidassuon vanha päärakennus, joka on saanut siirron yhteydessä uusia vuosisadanvaihteen rakennustaiteen piirteitä, sekä 1849 rakennettu harkkokivinavetta. Iitin kirkonkylä on valtakunnallisesti arvokas maisema-alue.
Suur-Hollolan emäseurakuntaan kuulunut Iitin alue erotettiin omaksi seurakunnakseen uskonpuhdistuksen vuosikymmenillä. Kirkko valmistui 1693 ja sen rakennusmestarina mainitaan David Johansson (Taavi Juhonpoika), joka rakensi myös sittemmin hävinneet Asikkalan ja Hartolan kirkot. Kirkko kiinteine sisustuksineen uudistettiin arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelemassa korjauksessa 1913-1914. Kirkonkylän nykyilmeeseen vaikutti eniten 1900-luvun alkupuoli, jolloin raitin varrelle syntyi käsityöläisten taloja, kaksi kauppaa kahviloineen, kruununvoudin ja nimismiehen virkatalot. Asutuksen painopiste alkoi vähitellen siirtyä Kausalan asemanseudulle eikä kirkonkylään enää keskittynyt rakennuspaineita.
Iitin kirkonkylä
Kirjoittaja, Esa Siljamäki s. 1943, toimi Kallion kirkkoherrana vuosina 1985 - 2007. Asiasisällöltään runsas ja monipuolinen kirja perustuu seurakunnan pöytäkirjoihin ja muihin arkistotietoihin. Kallio on aina elänyt yhteiskunnan nopeimmin muuttuvassa keskiössä. Ahtaasti asutettu työläisperheiden kaupunginosa on muuttunut nuorten aikuisten lyhytaikaiseksi asuinalueeksi. Kirja tarjoaa näitä tapahtumia läheltä seuranneen kirjoittajan näkökulman. Seurakunnan on ollut uudistuttava jäsentensä tarpeiden mukaisesti. Tästä työstä voidaan mainita varhaisempi, aikanaan suuren suosion saavuttanut Kirkko ja kaupunki -aktio ja uudempi, vuosituhannen vaihteen kiistelty, koko kirkossa uutta edustava sateenkaarityö. Näinä vuosikymmeninä Kallion kirkossa on kuultu oman aikansa tunnettuja vaikuttajia senaattori Oskari Tokoista presidentti Tarja Haloseen. Siljamäen laatima seurakunnan historia herättää varmaan laajempaakin mielenkiintoa. (Takakansiteksti)
Orrengrundin ajallisesti kerrostuneessa rakennuskannassa kuvastuvat pitkään jatkuneet luotsiperinteet. Saaren tunnusmajakka on yksi harvoista Suomenlahdella säilyneistä historiallisista merimerkeistä. Orrengrund sekä siellä sijaitsevat Puolustusvoimien ja Merenkulkulaitoksen rakennukset ovat hyvä esimerkki valtion ylläpitämään toimintaan perustuvasta virkamiesyhteisöstä merialueella. Orrengrund sijaitsee Loviisan kaakkoispuolella merkittävässä meriväylien risteyskohdassa. Se on noin kilometrin pituinen, suhteellisen kapea havumetsää kasvava kalliosaari. Orrengrundin merihistorialliseen rakennuskantaan kuuluu muun muassa 1858 rakennettu tunnusmajakka, luotsiasemat vuosilta 1925 ja 1994 sekä alun perin vuodelta 1903 periytyvä loisto. Orrengrundin tunnusmajakka on 22,6 metriä korkea kivitorni. Nelisivuisen tornin 15 metriä korkea alaosa on muurattu luonnonkivestä. Sen puinen yläosa korvattiin 1920-luvulla vanhan mallin mukaiseksi valetulla betonitornilla. Betoniosa on maalattu vaaleanpunaiseksi ja siinä on monitaitteinen peltikatto. Rakennuksen yläosassa on nykyisin puolustusvoimien tulenjohto- ja tähystystorni. Vuoden 1925 luotsiasema on valkoiseksi maalattu puurakennus. Siinä on kaksi kerrosta ja pieni valvomotorni. Vanhan aseman viereen rakennettiin 1957 viisikerroksinen tiilirakennus uudeksi luotsiasemaksi. Funkishenkistä luotsiasemaa on laajennettu 1990-luvulla, jolloin siihen on lisätty muun muassa moderni valvomo. Luotsiasemiin kuuluu suurella aallonmurtajalla suojattu satama, jossa on eri-ikäisiä huoltorakennuksia. Lisäksi Orrengrundilla on vanhojen luotsivartiotupien raunioita. Saaren länsikärjessä sijaitseva majakkamainen loisto muodostuu graniittijalustasta, noin 4,5 metriä korkeasta betonirungosta ja valurautaisesta loistokopista.
Loviisan väylän suulla sijaitsevalle Orrengrundin luotsivartiopaikalle rakennettiin tunnusmajakka jo 1760. Vanha pooki korvattiin uudella 1838. Se sortui kuitenkin jo parinkymmenen vuoden jälkeen. Nykyisinkin pystyssä oleva Jean Wiikin suunnittelema tunnusmajakka valmistui 1858. Rakennuksen alaosa muurattiin graniitista ja rapattiin valkoiseksi. Kiviosan päälle tehtiin 5,9 metriä korkea koristeellinen puutorni, jonka sisätiloissa oli luotsien käyttämä tähystämö. 1800-luvun lopussa pookiin sisustettiin erillinen vahtihuone, johon hankittiin myös kaakeliuuni. Tornin puinen yläosa korvattiin 1920-luvulla vanhaa puurakennetta muistuttavalla betonitornilla. Sen sisällä on nykyisin tilapäisessä käytössä oleva tulenjohto ja tähystystila. Orrengrundiin rakennettiin 1802 valtion varoin ylläpidetty luotsivartiotupa. Vartiotupa uusittiin 1820 ja 1874. Jälleen uusi luotsiasema tehtiin 1913. Nykyisinkin olemassa olevat rakennukset valmistuivat 1925 ja 1957. 1800-luvun lopussa Orrengrundissa päivysti luotsivanhin ja kuusi luotsia, jotka luotsasivat aluksia Boistöön, Pellinkiin, Våtskäriin, Loviisaan ja ulos merelle.
Orrengrundin tunnusmajakka ja luotsiasema
Sä tulit Pohjanmaalta, ja tanssit minut minuutissa pyörryksiin. Tavastian baarissa, numeroita vaihdettiin.
Hanski, M.
Rakennushallituksen, silloisen ylihallituksen ylitirehtööri, myöhemmin ylijohtaja 1922-1936.
Elokuvassa ollaan Kulosaaren hautausman portilla.
"Synnyinkaupungille: /Ota, Runotar, heleimmät värit,/ mitä luonto luo,/ ota hohtava valkeus maaliskuisten hankein,/ meren syvä sini ja iltaruskon kulta,/ sinipunerrus kaukaisien vuorien./ Ota haikea vehreys kevään koivujen,/ unenkaltainen./ Ota tuulien kannel hongasta humisevasta,/ ota meren suuri ja mahtava sinfonia./ Ota rytmi sydämen, joka rakastaa./ Tee niistä runo synnyinkaupungille,/ tee lauluseppele, - nöyrin, hartain käsin/ se kutreille solmi kauniin, rakkaan pään."
Kirjassa on yhdeksän runoa Pohjanpään kokoelmasta "Meren kaupunki" (1954).
Utsjoen Kenesvaaralla kulkeva polku on osa tunnettua kulkureittiä Inarista Utsjoelle. Polku on toiminut virallisena postinkuljetusreittinä 1800-luvun lopulta 1950-luvulle. Postipolku on kulkureittien historiallista rakennetta kuvastava esimerkki. Noin kuusi kilometriä pitkä polku alkaa Kenestuvalta, seuraa joen linjaa ja päättyy Kenesjärven pohjoispäässä, missä se yhtyy maantiehen. Reitin varrella on säilynyt valtion rakennuttamia, postimiesten yöpymispaikaksi tarkoitettuja postitupia. Kenestupa Utsjoen postipolun varrella on yksi reitin tuvista. Pihapiirissä on kahden tuvan postitupa sekä hevostalli, jotka molemmat on kunnostettu matkailijoiden majoitustiloiksi. Utsjoen postipolku kulkee Utsjokilaakson valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Vesi- ja polkureitti Inarista Utsjoelle tunnettiin jo 1700-luvulla. Lappi sai 1.10.1888 neljä uutta postiasemaa, joista yksi oli Utsjoki. Posti kuljetettiin Kaamasesta Utsjoelle jalan, soutaen, hevosella, porolla tai hiihtäen. 103 km pituinen reitti kuljettiin joka toinen viikko, myöhemmin kolmen postimiehen voimin kolme kertaa viikossa kumpaankin suuntaan. Vesiosuuksilla oli veneitä käytettävissä. Kesällä 1940 polku kunnostettiin polkupyörällä ajettavaksi. Autotie valmistui Syysjärvelle 1938 ja Utsjoelle 1958, jolloin reitillä alkoi säännöllinen postiautoliikenne. Reitin varrella oli valtion rakennuttamia, postimiesten yöpymispaikaksi tarkoitettuja postitupia. Kenestupa oli yksi reitin tuvista.
Utsjoen postipolku ja postituvat
Korkeasaari
Banerjee, Jenni
Löysin aikoinani muistaakseni Helsingin Sanomista linkin, jota kautta pääsin katsomaan upeita vanhoja kuvia Helsingistä. Sivuilla oli haku esimerkiksi osoitteen mukaan. Nyt en löydä sitä kertakaikkiaan mistään. Muistuuko tällainen mieleenne? Olisitko käynyt tietokannassa Albumit auki? Sieltä löytyy paljon kuvia Helsingistä. Osoite on tämä: http://www.albumit.lasipalatsi.fi/suomi/ Stadin taivaan alla on toinen valokuvatietokanta. Sieltä löytyy Eeva ja Simo Ristan valokuvia Helsingistä vuosilta 1969-1987: http://taivaanalla.lasipalatsi.fi/
Ikkala, Vilho
Rakennusmestari Koskinen suunnitteli As Oy Pesän, ja kirjassa on luku "Rakennusmestari O.E.Koskinen".
Mathildedal on myöhäinen, vuodesta 1852 alkaen raudan tuotantoon ja erilaisten metallitarvikkeiden valmistukseen erikoistunut ruukki. Teijon ruukkiin läheisesti liittyvässä Mathildedalissa on säilynyt uudisrakentamisesta huolimatta edustava ruukkiyhdyskunta eri-ikäisine tuotanto- ja asuinrakennuksineen. Meren rannalla, Puolankajärvestä Halikonlahteen laskevan puron varressa sijaitseva vanha ruukkialue käsittää kuusi vanhaa tehdasrakennusta. Tiiliset putlaus- ja valssilaitokset vanhan voimauoman varrella ovat ruukin perustamisen ajalta 1850-luvulta. Entinen hiilivarasto ja halkojen kuivausuuni ovat 1850-luvulta ja karkaisimo on rakennettu noin 1890-1900. Voimauoman päässä meren rannalla on kivipato ja voimalarakennus 1800-luvun lopulta: Voimala on muutettu muuntajaksi 1946. Sen lähellä sijaitsevat kankirautavarasto 1850-luvulta ja puusepänverstas ja kokoonpanohallit. Mathildedal on ollut asemakaavalliselta sommittelultaan korkeatasoinen ruukkiyhdyskunta. Puuistutukset ruukinkatujen varsilla ovat lisänneet yhtenäistä ilmettä. Ruukinkartanon 1800-luvun keskivaiheilla rakennettu kaksikerroksinen päärakennus sijaitsee mäen korkeimmalla kohdalla. Sen siipirakennuksissa on ollut virkailijoiden asuntoja. Kartanon ympärillä on useita talousrakennuksia. Kaksi kaksikerroksista hirsirakenteista työväenkasarmia on rakennettu ruukinkadun länsipäähän ilmeisesti 1880-luvulla. Pääosa työväen asuinrakennuksista on 1800-luvulta, mutta niitä on rakennettu vielä 1917. Vanhojen vierelle on rakennettu uusia asuinrakennuksia 1900-luvun lopussa ja 2000-luvun alussa. Ruukin aluetta on muutettu matkailu- ja vapaa-ajankäyttöön. Vanhaa jokiuomaa on muokattu ja tasoitettu virkistysalueeksi. Ruukinkartanossa toimii ravintola ja muuntajarakennuksessa näyttelykahvila. Satama on huviveneilijöiden käytössä.
Maaherra, vuorikollegion presidentti Lorentz Creutz nuor. perusti 1600-luvun suurvaltakaudella rautaruukkeja Perniöön, mutta Hummeldalin (Mathildedal) vesivoiman puute aiheutti sen oikeuksien siirtämisen Pohjankartanon ruukille. Hummeldalinjoki pysyi Teijon ruukin myllypaikkana. Mathildedalin rautaruukki perustettiin 1852, kun oli Teijon ruukin omistanut Viktor Zebor Bremer laajensi teollista toimintaa ja rakennutti putlauslaitoksen Hummeldalin jokisuulle alimman koskiputouksen varrelle. Suunnittelijana toimi insinööri Knut Th. Pipping. Ruukilta johdettiin rautatie satamalaiturille. Tehdasta laajennettiin jo 1854 ja valssilaitos käynnistyi 1857. Takkirauta tuli pääosin Teijon ja Vantaan masuuneista, mutta myös Taalintehtaalta. Ruukissa alkoi konepajatoiminta 1880-luvulla ja putlaus- ja valssilaitos lopetettiin 1904. Tehtaan rantaan perustettiin laivatelakka 1917. Mathildedal oli 1900-luvun alun vuosikymmeninä osa Teijon Tehtaat Osakeyhtiötä, jonka eri toimintoja ryhdyttiin keskittämään Teijoon 1950-luvun lopulla. 1970-luvulla Mathildedalissa toimi pienteollisuusyrityksiä.
Mathildedalin ruukkiyhdyskunta
halkovajat
Tuomi, Rauli
Säätytalo
Säännöstelyä jatkui läpi opiskelukauteni ensimmäisten vuosien. Alleviivatuilla leipäkupongeilla sai valkoista polakkaa läheisestä leipäkaupasta, alleviivaamattomilla mustaa leipää taikka puuroa Annankadun kulmassa olleesta Elannon ravintolasta, jonne kello 11 tienoilla ilmestyin lounastani syömään. Luennot olivat yleensä heti aamulla taikka iltapäivällä, joten asuntoni läheinen sijainti yliopistoon nähden teki mahdolliseksi tehokkaan ajan käytön.
Raimo Ilaskivi sai vuonna 1947 opiskelija-asunnon Iso Roobertinkatu 36:sta. Valmistuttuaan hän asui jonkin aikaa myös Albertinkadulla.
'Helsingin käräjäoikeuden aula oli korkea. Oikeussalit ja niille vievät käytävät kiersivät aulaa parvien tapaan. Oikeustalon avajaisissa kahdeksanteen kerrokseen ulottuvassa tilassa oli jopa ammuttu ilotulitteita. Mutta oli ylhäältä myös heittäydytty itsemurhaan. Massiivinen tiilitalo oli entinen Alkon viinatehdas.' (s. 122)
Toimittaja Sanna Römpötti saapuu oikeustalolle tapaamaan asianajaja Nea Lindiä.
Salpalinja (Joutsjärvi)
Tanttu, Tuomas
Kolsarintie
Eteläsatama
Toppilan satama ja teollisuusalue (selluloosatehdas)
Gesellius, Herman
Muonituskysymys ei ollut helppo noihin aikoihin. "Työmies" otsikoi elintarviketilanteen selostuksia jopa seuraavasti: "Nälkä Helsingissä". Viljavarastot olivat loppumaisillaan, Elanto sekoitti taikinaan pellavan siemeniä. Leipä oli kortilla. Vaikka oli sadonkorjuun aika oli Hakaniemen torilla pitkiä perunanostojonoja. Jotakin oli sentään torilta saatavissa. "Työmies" kertoi, että sipulista, kaalista, punajuurista ja puolukoista ei ollut puutetta. Roivio mainitsi Leninin ostoksilla käydessään saaneen myös kananmunia ja olleen tyytyväinen muonavarastoonsa. Lenin oli kieltänyt Roviota noutamasta säännöllisesti Elannon ravintolasta ruokaa, vaan oli ruoasta puhuttaessa vakuuttanut: "Tärkeintä on sanomalehtien saanti." Niitä Rovio kävikin uskollisesti ostamassa rautatieasemalta.
Lenin asui Helsingin poliisimestari Rovion luona elo-syyskuussa 1917.
Mitkä olivat Lars Sonckin vaiheet 1910-20 luvuilla? Entä mikä on hänen Kotiluodon saarella sijaitsevan huvilansa syntyhistoria? Entä huvilan myöhemmät vaiheet? Helsingin kaupunginkirjaston kokoelmissa on muun muassa seuraava teos, josta löytyy tietoa Lars Sonckista: Lars Sonck 1870-1956 : arkkitehti = architect / [näyttelyryhmä = exhibition team: Paula Kivinen, Pekka Korvenmaa, Esa Piironen] [Suomen rakennustaiteen museo], 1981 Lisätietoja sekä rakennuksesta että Sonckista löytyy Suomen rakennustaiteen museon kirjastosta: http://www.mfa.fi/kirjasto Rakennus on suojelukohde, joten Museoviraston kirjastossakin on materiaalia: http://www.nba.fi/fi/kirjasto
Löparön kartanoympäristö Sipoon saaristossa poikkeaa sekä sijaintinsa, viljelyalansa että rakennustapansa puolesta muusta uusmaalaisesta kartanorakentamisesta. Löparön kartano sijaitsee Sipoon sisäsaaristossa Löparön ja Kitön välisen kapean, vuonomaisen salmen länsirannalla korkealla kallioisella ja metsäisellä mäellä. Kartanon peltoala on poikkeuksellisen pieni verrattuna muihin itäuusmaalaisiin kartanoihin. Kartanon pihapiirin keskeiset, 1800-luvulla rakennetut kaksikerroksinen päärakennus, talli sekä viljamakasiini ovat kaikki harmaakivestä muurattuja ja rappaamattomia.
Löparön kartano muodostui 1650-luvulla kahdesta Löparön kylän talosta. Säterivapautta nauttinut tila peruutettiin 1691, muodostettiin säteriratsutilaksi ja ostettiin perinnöksi 1800-luvun alkupuolella. Löparön kartanon nykyinen päärakennus rakennettiin 1800-luvun keskivaiheilla. Kartano paloi 1887, minkä jälkeen rakennus korjattiin nykyiseen asuunsa. Talli ja viljamakasiini ovat todennäköisesti päärakennuksen ikäisiä. Löparön kylä sijaitsi vielä 1700-luvulla kartanon eteläpuoleisella mäellä, mutta autioitui ilmeisesti 1800-luvun alkupuoliskolla. Kartanon mailla valmistettiin kalkkia, ruutia ja säilykkeitä. Kartanon metsissä on jäännöksiä 1500-luvun salpietariuuneista.
Löparön kartano
Vattuniemenkatu
Trygg-Helenius, Alli
Pukkilan kartano on tyypillinen 1700-luvun herraskartano ja yksi Suuren Rantatien varrelle keskittyneistä kartanoista. Kartanomuseona toimiva Pukkila kuvastaa 1960-luvun restaurointiperiaatteita ja sen pihapiirin ryytimaakorttelisto on rekonstruoitu hyödyn ajan esimerkkien mukaisesti. Pukkilan pihapiiriin kuuluu 1760-luvulta peräisin oleva puinen päärakennus, jonka siipirakennuksina ovat vanha mahdollisesti 1600-luvulta peräisin oleva päärakennus ja aittarivi. Päärakennus on yksikerroksinen, mansardikattoinen ja volyymiltaan tyypillinen rokokookauden herraskartano. Sen suunnittelijana pidetään Turun kaupunginarkkitehti C.Fr. Schröderiä, joka puolestaan on suunnittelunsa tukena käyttänyt Carl Wijnbladin mallikirjojen tarjoamia esimerkkejä. Kartano on valtion omistuksessa ja toimii museona. Suuri 1900-luvun alussa rakennettu kivinavetta rajaa aluetta lännessä. Kartanotalouteen liittyvä maanviljelysmaisema on kartanon rakennusryhmän ympäriltä huomattavasti kaventunut. Kartanoon johtanut päälähestymissuunta on rautatien katkaisema ja käynti kartanoon on ohjattu takakautta. Peltomaille on kaavoitettu ja rakennettu pienteollisuusaluetta.
Pukkila oli keskiaikainen rälssisäteri ja jaettuna kahteen osaan 1720-luvulle asti. Pukkilan kartanon nykyinen päärakennus valmistui 1760-luvun alussa maaherra Kristoffer Rappen omistajakaudella. Pukkila oli Turussa toimivan virkamiehen maaseutuasunto. Muinaistieteellinen toimikunta restauroi ja pitkälti rekonstruoi 1960-luvulla sekä ulkoasun että kiinteän sisustuksen. Useimmat huoneista restauroitiin uusklassilliseen tyylivaiheeseen. Alkuperäisestä rokokoointeriööristä on säilynyt joitakin fragmentaarisia osia. Kartanossa suoritetun restauroinnin jälkeen kartanomuseo avautui yleisölle 1970.
Pukkilan kartanomuseo
Stenholm, Pertti
Virolahden graniittilouhokset (Hailniemi ja Karhusaari)
Hermanni
"Me pysähdyimme Suurtorille missä tein lyhyesti selkoa torin vaiheista: miten siinä oli ennen sijainnut vanha hautausmaa ja yksinkertainen puusta rakennettu Ulriikan barokkikirkko. Kirkko oli alun perin seissyt kukkulalla, joka oli Ehrenströmin toimesta räjäytetty pois ja Ulriikan kirkon paikalla oli ollut vieläkin vanhempi Kristiina-kuningattaren kirkko." (s. 55)
Aulis ja Elina pysähtyvät kävelyretkellään Suurtorille.
Muistan lukeneeni jostain, että presidentti Paasikivellä olisi ollut siviiliasunto Espoonkadulla. Se sijaitsi käsittääkseni Töölössä nykyisen Lastenlinnan suunnalla, mutta olisi kiinnostavaa tietää, mikä kadun nykyinen nimi on? Kadun nykyinen nimi on Paasikivenkatu ja numero 2. Pankinjohtaja Paasikivi puolisoineen osti huhtikuussa 1929 Helsingin kaupungilta 1669 neliömetrin suuruisen tontin Tavaststjernankadun ja Espoonkadun kulmasta. Seuraavana vuonna alueelle valmistui tytär Annikin suunnittelema 18-huoneinen kaksikerroksinen omakotitalo. Hankinnan tavoitteena oli saada tuberkuloosia sairastavalle Anna-rouvalle asuinympäristö, jossa ilma olisi puhtaampi kuin aikaisemmassa Erottajan asunnossa. Rouva Paasikivi kuitenkin kuoli vuonna 1931, ja pankinjohtaja solmi uuden avioliiton vuonna 1934. Vuosina 1934-1939 Paasikivi asui Tukholmassa lähettiläänä, vuosina 1940-1941 Moskovassa vastaavissa tehtävissä ja vuosina 1946-1956 presidentinlinnassa. Viimeisen vajaan vuotensa eläkkeellä oleva presidentti sai taas asua Espoonkadun talossa. Espoonkadusta tuli Paasikivenkatu vuonna 1959. Lähteet: Kaija Hackzell, Kirsti Toppari: Töölöntullin molemmin puolin, Helsingin Sanomat, 1997 Tuomo Polvinen, Hannu Heikkilä, Hannu Immonen: J. K. Paasikivi: valtiomiehen elämäntyö 2: 1918-1939 (WSOY, 1992)
Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset (Pyhäkoski)
Yhteiskunnallinen korkeakoulu (entinen)
Iin Röytän luotsiasema
Salpalinja (Voisalmi)
Herttoniemen ja Kumpulan siirtolapuutarhat (Herttoniemi)
Karhupuiston boogie woogiea kun jorattiin. Mummo meitä tsiikaili, alasti.
Katajanokan Kasino
Aimo Turunen perheineen muutti Viiskulmaan Riihimäeltä vuonna 1953. Maija Larmola kuvailee lapsuudenkotiaan ja sen ympäristöä.
Vesala
Solvent
Oivalassa kävi vieraita alinomaa, ja seuraelämä oli vilkasta 1920-1930-luvuilla. Juhlien primus motor ja seuraelämän keskus oli vaimo Lempi, joka järjesti kuistilla ja rantakallioilla monet juhannusjuhlat, rapukestit ja hääpäivät. Arkkitehtejä kävi paljon Suomesta ja ulkomailta, kaukaisimmat vieraat tulivat Yhdysvalloista ja Intiasta. Pohjoismaisten rakennuspäivien aikoihin vuosina 1926 ja 1932 Oivalassa vietettiin "Pohjoismaisia rakennusöitä". Kieltolain aikaan suojainen sisäpiha oli monestakin syystä viihtyisä oleskelutila, jossa saattoi keskustella vaikkapa riittävistä valokulmista.
Oiva Kallion oma huvila Villingissä vuodelta 1924.
Hirvaan rautatiepysäkki
Kuopion rautatieympäristöt (Kuopion asema)
Luoston matkailukeskus (Metsä-Luosto)
Sommar, Ali
Björkboda on monipuolinen historiallinen ruukkiympäristö, joka kuvastaa hyvin ruukkiyhdyskunnan hierarkkista järjestystä. Ruukinkartano kuuluu maamme merkittävimpiin kustavilaisiin kartanorakennuksiin. Björkbodan ruukinalue sijaitsee Björkbodan järven pohjukassa viljelysmaiseman ympäröimänä. Ruukinkartano puistoineen on järven rannalla ja työväen asuntojen rivi, Mämmrivan -nimiset asuinrakennukset ja Kivikasarmi puistoa rajaavalla mäenharjanteella. Teollisuusrakennukset ovat ruukinpadon yläpuolella. Nykyiset, etupäässä 1920-luvulla rakennetut tehdashallit ovat vanhojen vasarapajojen ja valssilaitosten paikalla. Christian Friedrich Schröderin suunnittelema kaksikerroksinen ruukinkartano on valmistunut 1783. Kaksikerroksisen päärakennuksen pohjakaava noudattaa wijnbladilaista huonejakoa. Päärakennuksen vanhaan runkoon on 1840-luvulla liitetty yksikerroksiset siipirakennukset. Kustavilaiset interiöörit on purettu samalla vuosikymmenellä. 1900-luvun alussa sisätiloissa on tehty muutoksia, jotka koskevat ennen muuta sisääntulohallin ja paraatiportaikon järjestelyä. Arkkitehti C.L. Engelin suunnittelemana pidetty viljamakasiini on sijoitettu osaksi ruukin puistoa. Makasiini on kunnostettu kokoustiloiksi. Vanhat maanviljelykseen ja karjanhoitoon liittyvät rakennukset ovat omana ryhmänään lähellä ruukinkartanoa.
Taalintehtaan ja Fagervikin ruukkien omistaja Mikael Hising sai privilegion Björkbodan ruukin perustamiseen 1732. Hän rakennutti vasarapajan Björkbodan kosken rannalle, koska vesivoima Taalintehtaalla ei riittänyt kankirautataontaan. Taalintehtaan ja Björkbodan sekä niihin kuuluvan erittäin suuren maaomaisuuden haltijaksi tuli 1850-luvulla Anders Ramsay. Valssilaitosrakennus valmistui 1859. Vesivoiman käytöstä luovuttiin lähes kokonaan ja ruukin kolmea höyrykonetta käytettiin Englannista tuodulla kivihiilellä. Rohkeat investoinnit ja raudan hinnan lasku johtivat Ramsayn vararikkoon 1863. Vuonna 1884 filosofian tohtori Otto Englund ja ruukinjohtaja Gustaf Berg perustivat vanhaan valssilaitokseen pienen manufaktuuritehtaan lähinnä maanviljelystyökalujen, meijeriastioiden, saranarautojen, taloustavaroiden ja takeiden valmistamiseksi. Avainten ja lukkojen valmistus aloitettiin 1880-luvun lopussa. Koko tehdas rakennettiin uudelleen 1922-1924. Lukkotehtaan osake-enemmistö siirtyi vuoteen 1978 mennessä Oy Wärtsilä Ab:n omistukseen. Ruukin pohjoispuolelle muodostui ruukkiyhdyskunnan kyläkeskus kouluineen. 1900-luvulla työväenasuinrakennukset ryhmittyivät Björkbodan viljelysmaiseman reunoille.
Björkbodan ruukinalue
Presidentti Paasikivi avaa kisat, toinen kansallinen suurmies Paavo Nurmi tuo soihdun stadionille, ja "rauhanenkeli" yllättää järjestelijät.
Mua etsittiin talleista, lähiojista ja kuusikosta puliukkojen pahvitaloleiristä, ne piti kesäjamboreeta, yhdessä pahvitalossa oli kolme natisevaa kerrosta ja pahvikaton harjalla liehui Elannon lippu. Lopulta toinen nuohooja, ei isä vaan Korpela, kuuli ohutta rohinaa kanaalista, ja isä ryömi sinne juuttisäkki päässä. Makasin selälläni puolivälissä kanaalia, mut raahattiin ulos ja kannettiin maneesiin. Mun käsiä nostettiin ja laskettiin, suusta tuprahteli mustia pilvenhattaroita. ...Eli Rööri on ollut mun nimi siitä lähtien.
Nuohoojien töihin kuului putsata Ruskeasuon ratsastustallien kanaali, ahdas, vaakasuora tunneli. Isä otti molemmat tyttärensä, Karoliinan ja Katariinan, mukaansa keikalle. Hevoshullu Liina ihaili aidalla hevosia, mutta toista tyttöä ei sitten löytynyt mistään.
Etelärannassa herrat ne mustilla mersuilla ajaa.
museums
museer
museot
Nuoren leijonan oloinen luokanvalvoja - tai siis nykynimitykseltään ryhmänohjaaja - istui rennosti pöydän kulmalla luokan edessä ja luennoi. ... Norssi ei todellakaan ollut mikään päivähoitopaikka niin kuin Ressu. Tämä oli maan korkeatasoisin lukio, joka koulutti ihmisiä ottamaan vastuuta ensin itsestään ja sitten vaikka koko kansakunnasta. Hän oli itse norssi ja hänen isänsä oli. Isän veli ja hänen vaarinsa olivat norsseja.
Yksiö oli kuitenkin Lauran oma. Sitä paitsi se sijaitsi Kristianinkadulla Kruununhaassa, ja Kruununhaka kuulosti oleellisesti toiselta kuin Kontula tai Mellunmäki - se oli jotenkin samaa kuin Eira tai Katajanokka; siellä asui ihmisiä joista oli juttuja lehdissä ja joiden koteja esiteltiin nelivärikuvin.
Kapteeni Karhu asuu Kruunuhaassa, ja Kruununhaka on myös rikoksen näyttämönä.
"Kävin töissä Roihuvuoressa, sama rakentaja teki monta taloa yhtäaikaa ja kun olin päässyt välilöihin yhden mestarin kanssa, minulla riitti töitä ja tiesin niitä riittävän vaikka talot alkoivatkin valmistua, nelikerroksiset asuinrakennukset joissa ei ollut hissiä." (s.5)
Ristonen on päivisin töissä rakennustyömailla Roihuvuoressa.
Helsingissä lähellä Eteläsatamaa on Argelanderintie. Kenen mukaan se on nimetty ja minkähän takia? Argelanderintie on nimetty 1984 tähtitieteen professorin Friedrich Argelanderin (1799-1875) mukaan. Argelander oli aikoinaan Helsingin yliopiston ensimmäinen tähtitieteen professori. Lähde: Helsingin kadunnimet 3. Helsingin kaupunki, 1999.
Keskiajalta periytyvä satama- ja kauppapaikka, Iin Hamina on Pohjanmeren jokisuiden tärkeimpiä historiallisia markkinapaikkoja Kalajoen Plassin ohella. Suunnittelemattomasti rakennetun alueen säilynyt tiivis rakenne kertoo ajallisesta syvyydestä. Haminan asutus on saanut nykyisen muotonsa 1800-luvulla. Rakennukset sijaitsevat puolisen kilometriä pitkällä ja noin 100 metriä leveällä rantakaistaleella. Jokirantaa myötäileviä pitkittäiskatuja, Yläkatua ja Alakatua, yhdistävät kapeat kujat ja palosolat. Jokitörmässä on lohikellareita. Kirkkonivan rannalla seisoo arkkitehtien G. Sandbergin ja A. Hytösen suunnittelema tiilikirkko vuodelta 1950, järjestyksessä kolmas nykyisellä paikalla. Haminan ulkopuolella, Iijoen törmällä on 1800-luvun alkupuolella rakennettu pappila. Hautausmaa on Kruununsaarella Haminan edustalla. Pohjanmaan rantatie on kulkenut Iin Haminan kautta.
Iijoen suulle muodostui jo keskiajalla tärkeä kauppapaikka. Keskiajan lopulla Iin Hamina tunnettiin markkinapaikkana laajalti Itämeren piirissä. Tärkeimmät kauppatavarat olivat lohi ja turkikset, myöhemmin terva. Aitat, kauppapuodit ja käsityöläismökit muodostivat jo 1500-luvulla tiiviin kokonaisuuden. Haminan vakituinen asutus alkoi tihentyä 1800-luvulla. Satama sijaitsi aluksi Satamasaarella, nykyisellä Kruununsaarella, mutta jouduttiin siirtämään maannousun takia ehkä jo 1500-luvulla, joen etelärannalle nykyiseen Haminaan. Haminan rantaan pääsivät 1700-luvulle saakka myös suuret alukset, mutta joen madaltumisen jälkeenkin Hamina säilytti asemansa markkina- ja kauppapaikkana. Ensimmäinen kirkko nykyiselle kirkonpaikalle rakennettiin vuoden 1620 paikkeilla, se oli järjestyksessä jo viides. Haminan edustalla olevilla saarilla sijaitsivat seudun ensimmäiset kirkot ja uittoaikakaudella Iijoen tukinuiton tukikohdat ja erottelupaikat. Kruununsaari vihittiin vainajien lepopaikaksi 1810. Jokisuulle perustettiin Suomen ensimmäinen höyrysaha, Kestilän saha.
Iin Haminan vanha satama- ja kauppapaikka
Järvenhelmi, Maria
Raveliini Hyvä Omatunto / Kesäteatteri
Raveliini Hyvä Omatunto sekä bastionit Hyve ja Kunnia ovat osa Susisaaren ulompaa bastionikehää, ja ne muodostavat kokonaisuuden, jonka tehtävänä oli suojata linnoitusta kaakosta tulevaa hyökkäystä vas­taan. Raveliini Hyvä Omatunto on erillinen varustus, joka sijaitsee bastio­nit Hyve ja Kunnia yhdistävän kurtiinimuurin edessä ja suojaa lin­noitus­porttia. Raveliini suunniteltiin siten, että linnoituksen puo­lus­tajat voivat raveliinin kärjen tuhouduttua siirtyä puolustusasemiin Y-muo­toisen pihan taakse, raveliinin kantaosaan. Hyvän Omatunnon rakennustöiden ensimmäinen vaihe toteutettiin vuosi­na 1754-55. Tällöin valmistui kärkiosa kasematteineen ja kantaosan rakentamista aloitettiin. Vuosina 1771-74 varustus rakennettiin val­miiksi. Venäläisellä kaudella rintavarustusten ampuma-auk­koja muurattiin umpeen, ja vuonna 1849 raveliinin päälle rakennettiin vesikatto. Linnakkeessa on toiminut kesäteatteri vuodesta 1968 lähtien. raveliini = kurtiinin edessä oleva varustus, joka suojaa linnoitusporttia kasematti = holvattu pomminkestävä tila
Peruskorjaus vuosina 1990-93 Raveliini palautettiin alkuperäiseen, Ruotsin vallan aikaiseen asuun. Näin saatettiin päätökseen se bastionien Kunnia, Hyve ja Wrede muodostaman kokonaisuuden entistämistyö, jonka museovirasto aloitti jo 1960-luvulla. Raveliinin umpeenmuuratut ampu­ma-aukot avattiin. Heikkoon kuntoon ruostunut peltikatto poistettiin ja ampumatasot vesieristettiin ja turvetettiin. Kesäteatteri sai uuden muunneltavan katsomon, joka rahoitettiin Ruotsin valtion lahjoittamin varoin, ja pihan ylle rakennet­tiin irrotettava sadekatos. Pensaistunut vallihauta raveliinin ympärillä raivattiin jälleen esiin, ja ympäristön suunnittelussa kiinnitettiin erityistä huomiota teatterivie­rai­den ja turismin maastolle aiheuttaman kulutuksen minimointiin. Vie­ressä sijaitseva vaja viime vuosisadan loppupuolelta kunnos­tettiin näyttelijöiden pesu- ja pukeutumistiloiksi, ja siihen sijoitettiin myös yleisökäymälät. Toteutusaika: 1990-93 Katsomopaikkoja: 500 Huoneistoala: 400 m² Kerrosala: 1240 m² Arkkitehtisuunnittelu: Arkkitehtitoimisto Osmo Mikkonen Ky Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto P & T Jauhiainen Oy LVI-suunnittelu: Timo Penttilä -yhtiöt Sähkösuunnittelu: Insinööritoimisto Joel Majurinen Maisemasuunnittelu: Ark-Viapori Oy, asiantuntijana professori Tom Simons Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Rakennustyöt: Helsingin lääninvankilan Suomenlinnan työsiirtola Uusi katos 2007 15 vuotta palvellut pelkän katsomon peittänyt katos oli uusimisen tarpeessa. Ennen vuotta 1993 teatteri toimi kokonaan ilman katosta, poikkeuksena oli vain Ryhmäteatterin rakennuttama tilapäiskate vuosina 1988 ja 1989 Taru sormusten herrasta -näytelmää varten. Helsingin kaupungin rakennuslautakunta myönsi uudelle katokselle luvan kymmeneksi vuodeksi. Uuden katoksen rakenne muodostuu teräsristikkokaarista, joiden varaan on pingotettu vaaleanharmaa kangas. Kaaret on kiinnitetty betoniperustusten päällä seisoviin teräspukkeihin. Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan esityksessä 2007-2008 katosta hyödynnetään mm. heijastamalla tilassa kuvaa, mikä ei aikaisemmin olisi ollut mahdollista. Katettu näyttämö mahdollistaa erilaiset ratkaisut valon, lavastuksen ja livemusiikin osalta. Suojaava katos sallii sisäteatteriin verrattavat puvut, maskit ja rekvisiitan ja myös valodramaturgia on monikäyttöisempää. Telttamainen katos suojaa koko kesäteatterin eli raveliini Hyvän omantunnon sisäpihan, minkä vuoksi tila voidaan ottaa käyttöön aikaisemmin keväällä ja jatkaa kautta myöhempään syksyyn. Katsomossa on lähes 500 paikkaa, ja se on katoksen ansiosta linnoituksen suurin ”sisätila”. Rakennuttaja: Suomenlinnan hoitokunta Arkkitehtisuunnittelu: Suomenlinnan hoitokunta/ Johannes Laiho, Tuija Lind Rakennesuunnittelu: Insinööritoimisto Oy Matti Ollila & Co/ Matti Haaramo, Eero Kotkas Katesuunnittelija: Tensotech Consulting/ Matti Orpana Antikvaarinen valvonta: Museovirasto/ Helena Rosén Rakennustyöt: Helsingin avovankila, Suomenlinnan osasto Teräsosat: KL-Asennus Oy Kangas: Oy Scanhall Ab Lisää rakennuksen historiasta (Lähde: Suomenlinnan rakennusten historia, Museovirasto 1997) Raveliini Hyvä Omatunto on bastionirintama Kunnia-Hyveen eteen rakennettu erillinen etuvarustus. Suunnitelmapiirustuksissa se esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 1753, ja työt käynnistyivät ilmeisesti seuraavana vuonna, mutta keskeytyivät vuonna 1757, jolloin raveliini peitettiin useiksi vuosiksi väliaikaisen puukaton alle, kuten niin monet muutkin Viaporin varustuksista. Raveliinin rakennusvaiheiden täsmällinen seuranta jää olemassaolevien lähteiden perusteella hieman epävarmaksi. A.E.Gete on laatinut suunnitelmat raveliinia varten vuonna 1765, mutta ne eivät toteutuneet esitetyssä muodossa. Vuoden 1766 inventaarion mukaan raveliinin kärkiosassa oli kolme holvattua kasemattia, joista kahdessa oli yhteensä neljä tykkiaukkoa, joista kaksi kyljissä ja kaksi, jotka oli suunnattu kärkikulman vinoneliön muotoiseen kasemattiin. Kasemattien välille rakennettuja hiekkakiviportaita pitkin oli pääsy kasemattien päälle, tässä vaiheessa vielä keskeneräiselle ampumatasolle. Raveliinin selusosassa, Y-kirjaimen muotoisen pihan toisella puolella , oli kolme polygonin muotoon sijoitettua kasemattia, joissa oli tykkiaukko jokaisessa kyljessä ja oikeassa siivessä. Tämä osa oli keskeneräinen ja peitetty väliaikaisella puukatolla kuten kärkiosan holvitkin. Raveliinin rakennustyöt jatkuivat vasta 1770-luvun alussa, ja tällöin uusitun suunnitelman mukaan. Kärkiosa säilyi ennallaan, mutta kantaosan kolme kasemattia jaettiin väliseinin pienemmiksi osiksi. Näissä kaikissa oli tykkiaukotus sisäpihan ja ulkosivujen suuntaan, mutta kivääriaukotus kohti selustan vallihautaa. Sisäpihan ulkomuurissa oli alimpana kivääriaukot, näiden yläpuolella tykkiaukot ja ampumatasanteen korkeudella jälleen kivääriaukot.Sisäpihan ulkomuurin takana oli puinen ampumatasanne tykkejä varten. Selustan kasemattien välisestä portaikosta päästiin ylätasanteelle. Raveliinin kreneloitu rintavarustus oli tiiltä. Kantaosan takimmaisesta seinämästä rintavarustus puuttui. Molempien porrashuoneiden päätteenä oli muurattu porrastorni. Varustus oli täysin valmis vuonna 1774. Hyvän Omantunnon linnakkeen puolustusjärjestelmässä varustauduttiin kauttaaltaan siihen, että mikäli vihollisen tulitus onnistui tuhoamaan linnakkeen jonkun osan kokonaan, sen takana oli aina uusi ehjä puolustusrintama. Tämä selittää varustuksen monimutkaisen ja jopa epäloogiselta vaikuttavan rakenteen. Tähän periaatteeseen viittaa myös raveliinin kantaosasta ruotsalaisella kaudella käytetty nimitys retranchementet, joka tarkoittaa vetäytymistä, perääntymistä. Raveliinin edustalle suunniteltua kuivaa vallihautaa ei koskaan rakennettu valmiiksi. Osa vallihaudan kontreskarppimuurista sen sijaan valmistui. Venäläisen kauden alkupuolen aina 1830-luvulle saakka, raveliini Hyvä Omatunto säilyi kutakuinkin ruotsalaisaikaisessa asussaan. Vuonna 1833 tykkiaukot muurattiin kuitenkin umpeen tiilellä. Samana vuonna korjattiin ampumatasanteiden vesieristyksiä sementoimalla ja tuohi-savikerroksella. Vuosina 1847-48 raveliini katettiin kokonaan peltikatolla ja tässä yhteydessä rintavarustuksen ampuma-aukot muurattiin umpeen.Uuteen kattoon tehtiin sekä ikkuna- että oviaukot. Varustusta käytettiin ammusvarastona ja tätä tarkoitusta varten rakennettiin ja kunnostettiin hyllyköitä ja muutettiin maanvaraisia lattioita nk. "keinotekoisiksi permannoiksi", mikä tarkoittaa tiilimurskan, hiekan ja sementin sekoitusta, jonka avulla aikaansaatiin betonimainen, luja rakenne. Ruudin varastoinnin lisäksi raveliinia käytettiin mm. tykistön ylijäämävarastona. Peltikatto uusittiin useampaan otteeseen. Suomalaisen kauden alussa, vuonna 1918 raveliinia käytettiin räjähdysaine- ja öljyvarastona. Mahdollisesti sama käyttö jatkui vielä seuraavillakin vuosikymmenillä, mutta enimmäkseen raveliini oli lämmittämättömänä tyhjillään. 1930-luvulla raveliinin huonokuntoisia muureja korjattiin Muinaistieteellisen toimikunnan toimesta, ja tässä yhteydessä avattiin myös osa venäläisellä kaudella umpeenmuuratuista tykki- ja oviaukoista. Vuodesta 1968 lähtien Hyvän Omantunnon linnaketta alettiin käyttää kesäteatterina. Tämä käyttötarkoitus otettiin lähtökohdaksi myös restauroinnin suunnittelulle. Raveliini kunnostettiin kesäteatteriksi vuosina 1990-93 arkkitehtitoimisto Osmo Mikkosen suunnitelmien mukaan. Restaurointityön yhteydessä venäläisaikainen katto-osa purettiin ja linnake palautettiin ruotsalaisaikaiseen asuunsa, kuten viereiset varustukset Kunnia ja Hyvekin joitakin vuosia aikaisemmin. (Helena Rosén 1995) Aikaisemmat rakennusnumerot: Rakennusnumero vuonna 1918 B 8 Rakennusnumero vuonna 1927 B I 8 Lähteet: KA VSA 17044 KrA Ö 19-28a, 32-34,57 KrA V 90, 96, 97, 102, 106, 128, 165, 166, 173, 184, 196, 204, 347, 389 KrA Fästningrelationer 1753-1808, Sveaborgsinventariet 1766 MV SL VIK 664-685
Vasara, Marjatta
Martinkirkko on kaupunkikuvallisesti vaikuttava, 1930-luvun uusasiallisen klassismin korkeatasoinen esimerkki. Maaston muotoihin Sotalaistenmäelle Aurajoen länsirannalle sovitettu tiilestä rakennettu, vaaleaksi rapattu kirkko on muodoltaan pitkäkirkko. Alttarinpuoleisessa päässä pääakselista ulkonee runkohuonetta kapeampi ja matalampi kuori ja eteläisellä pitkällä sivulla sakaristo. Pääsisäänkäynnin vierestä kohoaa porrasrakennuksella runkohuoneeseen yhdistetty tasapäätteinen campanile-tyyppinen kellotorni. Kirkon kapeita käytäväksi supistuneita sivulaivoja basilikaalisesti korkeammalle kohoavan päälaivan katteena on loivahko satulakatto. Kirkkosalin päälaivaa kattaa poikittaisin "vantein" korostettu, voimakkaasti muotoiltu betoninen tynnyriholvi, jota kannattavat kapeiden sivulaivojen käytäväaukkojen lävistämät tukipilarit. Kuorin taustaseinää peittää suuri Kristusta ristillä esittävä monumentaalimaalaus, jonka ovat tehneet taiteilijat Einari Vehmas ja Karl Ingelius. Kirkolle kuljetaan kahdelta suunnalta, puuistutusten reunustamaa kivettyä tietä ja Aurajoen puolelta nousevia kiviportaita. Kirkon viereinen Martin seurakuntatalo on arkkitehti Albert Richardtsonin suunnittelema. Temppelinkadun toisella puolella on arkkitehti Aulis Blomstedtin Invaliditalo vuodelta 1951 kirkolle avautuvine parvekejulkisivuineen.
Martin seurakunta perustettiin 1921 toteutetussa Turun tuomiokirkkoseurakunnan jaossa. Turun kaupunki lahjoitti tontin kirkon rakentamista varten Sotalaistenmäeltä 1931 ja kirkkorakennuksen suunnittelusta järjestettiin kutsukilpailu. Arkkitehtien Gunnar Wahlroosin ja Totti Soran piirtämä kirkko vihittiin käyttöön Martti Lutherin 450-vuotisjuhlavuonna 1933. Samana vuonna valmistui arkkitehti Albert Richardtsonin suunnittelema seurakuntatalo. Tornikello kirkkoon hankittiin olympiavuonna 1952. Kirkkoa korjattiin 1980-1981, jolloin mm. urut uusittiin.
Martinkirkko
"Tapaan sinut Kauppatorilla,/ siinä mistä Suomenlinnan/ lautat lähtevät./ Esplanadilla kysyn hätäisesti/ ja saan rukkaset." (s. 113)
Kirstinkuja 4
Työväenasuntomuseo, Helsingin kaupunginmuseo
Koska naistenklinikalla tapahtui ensimmäinen synnytys? Aivan sataprosenttista varmuutta päivämäärästä ei löytynyt. HUS:n arkistojen mukaan on kuitenkin todennäköistä, että ensimmäiset ilonkyyneleet talossa vuodatettiin 16.10.1934. Tällöin syntyi I-klinikan ensimmäinen tyttövauva. Rakennus valmistui samana vuonna.
Komisario Palmun erehdys on Mika Waltarin Komisario Palmu-romaani vuodelta 1940. Siitä on tehty myös Matti Kassilan ohjaama, vuonna 1960 julkaistu elokuva. Elokuva on ensimmäinen neljästä Palmu-filmatisoinnista, ja sitä pidetään yleisesti sarjan parhaimpana. Se luokitellaan myös yhdeksi parhaista suomalaisista elokuvista.
"Töölöä ryhdyttiin suunnittelemaan jo vuosisadan vaihteessa ottaen huomioon uudet kaupunkirakentamisen ideat, joihin suuresti vaikutti wieniläisen Camillo Sitten taiteellinen näkemys orgaanisesta kaavoituksesta." (s.117)
Kuuva, Kari
Lönnrot, Elias
Suuri Rantatie (Rungon kestikievari)
Huomenna aloitan työni Hietalahden hallin vahtimestarina. Tämän asian on isäni järjestänyt... Käyskentelen roskaisilla käytävillä ajatuksiini vaipuneena. Päätäni koristaa kaupungin vaakunalla varustettu juhlallinen koppalakki. Tarkastelen kauppiaita. Kauppiaat tarkatelevat minua. Tuossa on tukeva lihakauppias, pälyilevät silmät ja viirusuu tekevät hänet kieron näköiseksi: keinottelija. Palvatut kinkut riippuvat katosta hänen kojussaan, joka tekee kolkon vaikutuksen. Pienikasvoinen, sinisilmäinen vihanneskauppias hymyilee rohkaisevasti nuorelle vahtimestarille. Banaaneja, appelsiineja, retiisejä, nauriita... vihannekset tuoksuvat suloisesti, värikkäät hedelmät kertovat Etelän kesästä... Silmieni eteen nousee kuva Caprilta: kiipeän niitä kuuluisia portaita, jotka vievät San Micheleen, ympärilläni on pieniä sitruunalehtoja, aurinko häikäisee silmäni, elämä on pelkkää iloa... Tuossa punnitsee kaunis tyttö perunoita typerälle rouvalle, joka hansikoidulla kulttuurikädellään nostelee laatikosta omenia tutkiakseen niiden laatua. ... Kalat poukkoilevat laatikossaan, herrat lihanleikkaajat terottelevat pieniä sahojaan; unisia huomautuksia, keski-ikäisten ihmisparkojen väsynyttä aamulempeä, sankoja kanniskelevia eukkoja ja äijänkäppyröitä, huudahtelua ja leppoisaa vitsailua, take it easy, moron, moron...Kauppahallin aamu. (Kesä 1955)
Pekan salongin menot olivat jossain määrin rituaalinomaiset. Ensin syötiin kevyt ja maukas lounas valoisalla kuistilla hyvän viinin saattelemana. Sen jälkeen siirryttiin neuvotteluhuoneen sohvaan ja nojatuoleihin. Kantaporukalla oli vakiopaikkansa, Pekka istui sohvan vasemmassa nurkassa, puhelimen ja soittokellon vieressä...
Kone Oy:n pääkonttori vuodesta 1967. Siellä Herlin tapaili eri alojen ihmisiä tilaisuuksissa, jotka toivat mieleen Ranskan 1700-luvun salongit.
Jarkko Sinisalo: Vierailuja Katajanokan kasarmissa 1819-20
Korkeavuorenkatu 30
Teoksessa kuvataan Helsingin Kulttuuritalon värikkäitä vaiheita puolen vuosisadan ajalta. Historiallisen katsauksen lisäksi oman Kultsa-tarinansa pääsevät kirjasssa kertomaan mm. M.A Numminen ja Jussi Chydenius.
Ossi Malisen orkesteri
Paxton, Tom
Ekelund, Arvid
'Kesken lauseen Mujunen näki kirkkaan välähdyksen, kuin salama olisi lyönyt kuudennen kerroksen ikkunasta keskellä aurinkoista aamupäivää. Ja sitten jyrähti, paljon ukkosta lujempaa. Korkealta kivitalon seinästä lensi kadulle rappausta ja tiilenpalasia, puunsäleitä ja pinkopahvinriekaleita ja lasinsirpaleita, huonekaluja ja astioita ja ties mitä.' (s. 132)
Mujunen saa oudon vihjeen Ville Tanskalta osoitteesta Helsinginkatu 2 a 18.
lagerutrymmen
warehouses
varastotilat
Thomé, Valter
Utsjoen kirkko, pappila ja kirkkotuvat muodostavat maisemallisesti vaikuttavassa kehyksessä 1700-luvulta 1850-luvulle rakentuneen kirkollisen ympäristön. Utsjoen kirkko ja pappila pihapiireineen ovat osa valtiollisen rakennustavan pohjoisinta sillanpääasemaa Lapissa ja eri-ikäiset kunnostetut kirkkotuvat tekevät alueesta Suomessa ainutlaatuisen historiallisen kirkkomiljöön. Utsjoki virtaa kapeassa, syväuurteisessa laaksossa taustanaan Pohjois-Lapin tunturiseudulle tyypilliset ylätasangon suurpiirteiset maisemat. Mantojärveksi levenevän jokiuoman kohdalla maisemaa hallitsee järvestä jyrkästi nousevan rinteen tasanteelle rakennettu kirkko, pappilan pihapiiri sekä kirkkotupien ryhmä. Intendentti Lohrmannin piirustusten mukaan valtion toimesta 1850-53 rakennetun tornillisen pitkäkirkon harmaa graniitti on louhittu läheisestä kirkkopahdasta. Kirkkoherran pappilan edustava empiretyylinen päärakennus on sekin rakennettu valtion kustannuksella, se on valmistunut intendentinkonttorin suunnittelemana 1843. Pappilan vieressä sijaitsevan vanhan hautausmaan laidalla on Utsjoen vanhan, Pyhän Ulriikan kirkon hirsinen sakasti vuodelta 1776. Pappilan pihapiirissä on punamullattuja talousrakennuksia, joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Mantojärven rantatöyräällä sijaitsevat kirkkotuvat ovat vanhoja paikallisten asukkaiden kokoontumishuoneita, joihin on majoituttu suurten kirkkopyhien ja markkinoiden aikaan. Kirkkotupa-alue on ollut Utsjoen keskeisin paikka. Nykyiset kirkkotuvat ovat peräisin eri ajoilta. Aikoinaan niitä on ollut kaikkiaan parisen kymmentä, mutta nykyään paikalla on 14 osin palautettua ja entisöityä kirkkotupaa. Lähimpänä maantietä ja pappilaa sijaitsevat - Käräjätupa eli kunnantupa, jossa on pidetty kunnan kokouksia ja käräjiä, kiertokoulua ja rippikoulua; kunnantuvan kahdessa kamarissa ovat yöpyneet mm. nimismies ja erilaiset tarkastajat - Utsjoen seurakunnan 1959 rakennuttama kahviorakennus, joka on pystytetty vanhan voudintuvan paikalle - Utsjoen kunnan vanhan tallin tarpeista 1958 rakennettu varasto- ja käymälärakennus - Voudintupa eli Hans ja Terttu Guttormin tupa on alunperin nykyisen kahvion paikalla sijainnut voudintupa, joka on siirretty 1959 Koululompolon luusuaan ja pystytetty nykyiselle paikallleen Museoviraston toimesta 1986. Voudintuvan vieressä on Helanderin suvun on turvekammi, joka on entistämistöiden ja peruskorjausten aikana rakennettu uudestaan, viimeksi 2003. Keskellä kenttää sijaitsevat Mieraslompolon Aikioiden tupa, jonka on rakennuttanut nykyisellle paikalleen 1863 syntynyt Samuli Aikio, sekä Vetsikon Aslak Lukkarin tupa ja talli. Talli on rakennettu vanhan tuvan jäännöksistä ja ollut välillä siirrettynä muualle. Mantojärven rannan puolella kirkkotupa-alueella on lähinnä pappilan talousrakennuksia Museoviraston 1970-luvulla Nils Holmbergin rakennusrykelmän pohjalta tekemä rekonstruktio, joka koostuu tuvasta, kahdesta tallista ja käymälästä. Rakennuksen eteläpuolella on pistekota ja pohjoispuolella Länsmanin suvun tupa. Holmbergin suvun entinen kauppahuone on siirretty 1940-luvulla Tcohkavaaran poroerotuspaikalle ja palautettu nykyiselle paikalleen 1970-luvulla. Rannassa on myös 1923 rakennettu katekeetta Nils Holmbergin tupa. Pohjoisimpana rannassa on saunatupa ja Museoviraston 1970-luvulla pystyttämä kalakellari. Utsjoen kirkko, pappila ja kirkkotuvat muodostavat Mantojärven rannalla kansallismaisemaksi luokitellun Utsjokilaakson valtakunnallisesti arvokkaan maisema-alueen pohjoisosan.
Ensimmäinen kappelikirkko kristikansan äärirajoille Utsjoelle rakennettiin 1700. Se kuului tällöin Härnösandin hiippakuntaan ja Kautokeinon emäseurakuntaan. Ruotsin ja Tanskan välisissä rajajärjestelyissä 1747 Kautokeino jäi Norjan puolelle. Tenojoen eteläpuolisista alueista muodostettiin Turun hiippakunnan alaisuuteen Utsjoen emäseurakunta, johon myös aiemmin Kuusamoon kuulunut Inarin kappeliseurakunta liitettiin. Utsjoen pientä 1700 rakennettua puukirkkoa laajennettiin 1740-luvun alussa, jolloin sen yhteyteen pystytettiin myös kellotorni. Uusi sakaristo kirkkoon tehtiin 1770-luvulla. 1820-luvulla kirkko oli niin huonossa kunnossa, että kirkon korjaamista pidettiin toivottomana tehtävänä. Senaatti antoi vihdoin 1839 Turun tuomiokapitulin esityksestä intendentinkonttorille tehtäväksi piirustuksen laatimisen Utsjoen uutta kirkkoa ja kellotapulia varten. Arkkitehti Carl Alexander Engelin, intendentti C.L. Engelin pojan tekemä pyörökirkkosuunnitelma valmistui huhtikuussa 1840. Suunnitelmaa ei toteutettu. Keisarin helmikuussa 1849 myöntämällä lisärahoituksella rakentaminen alkoi kesällä 1850 oululaisen läkkiseppämestari Magnus Dahlbäckin urakoimana ja nykyinen kivikirkko valmistui 1854. Tiilet pyörökaaristen ikkunoiden pielimuuraukseen, tornin yläosaan sekä sakaristoon valmistettiin paikalla. Sopivaa savea löytyi Tenojoen varresta. Mantojärven rannassa sijainnut vanha kirkko purettiin sakaristoa lukuun ottamatta 1854. Sen kirkkotarhaa käytetään edelleenkin seurakunnan hautausmaana. Kirkon läheisyyteen rakennettiin aikanaan myös kirkkotupia, joissa kirkolle suurina juhlapyhinä saapuneet seurakuntalaiset yöpyivät usein parikin viikkoa. Tällöin tavattiin tuttuja, mutta myös hoidettiin viralliset asiat, kasteet, häät, rippikoulut, käräjät, veronmaksut. Tupia oli parhaimmillaan kolmattakymmentä ja ne olivat käytössä toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan asti. Museovirasto on kunnostanut jäljellä olevat tuvat, muutama pois siirretty on tuotu takaisin, ja paikalla olleista turvekammista ja pistekodasta on tehty rekonstruktiot.
Utsjoen kirkkomaisema
Bussi 67 kuljettaa matkustajiaan Helsingin keskustaan Paloheinän, Pakilan ja Maunulan kaupunginosien halki. Kun autoon astuu vanharouva María Grez, hän väittää tietävänsä bussinkuljettaja Kaukoa paremmin, keitä linjalla kulkee. Lisäksi rouvalla on lahja: hän aavistaa etukäteen, mitä matkalla tulee tapahtumaan. Mitä tapahtuu? Opiskelija Iines astuu pysäkiltä bussiin, mutta ei ymmärrä astuuko samalla uneen vai todellisuuteen. Hän kohtaa kaksoisolentonsa, joka joutuu onnettomuuteen. Vai joutuuko? Kun kaikki on ohitse, María Grez on jo hävinnyt. Mitä tapahtui?
Villingin kartano
Marketentti Nikanor Galotshkin osti 1847 talon Isolta Mustasaarelta ja kunnosti sen kauppiaskorttelin kokonaisrakentamisen yhteydessä 1860-luvulla julkisivuiltaan silloisen muodin mukaiseksi. Siinä oli kaksi vierekkäistä päätyä kadulle päin ja päätyjen levyinen pylväskuisti kuten muissakin kauppiaskorttelin taloissa. Vuonna 1876 Galotshkin rakensi tontille suuren hirsisen tarvikevajan. Vuonna 1909 Galotskinin talo ja vaja tuhoutuivat tulipalossa. Palo sai alkunsa naapuritalosta C 18, joka ei kuitenkaan palanut kokonaan, mutta tuli levisi Galotshkinin taloon, joka tuhoutui korjauskelvottomaksi. Uuden rakennuksen arkkitehtuuri poikkesi edellisestä huonejärjestyksen suhteen ja siinä, että rakennuksen harja käännettiin tien suuntaiseksi. Pylväskuisti sitoi talon kauppiaskujan muuhun rakennuskantaan. Pihalle rakennettiin uusi vaja, jossa oli tilat elintarvikevarastolle, halkovajalle ja tallille. Tonttien rajalle muurattiin palon jälkeen tiilinen palomuuri. Vuonna 1914 marketentti Galotshkin halusi räjäyttää tontilleen jääkellarin, ja sai siihen luvankin, mutta hanke jäi jostain syystä toteuttamatta. Rakentajan poika Nikolai Galotshkin avioitui Semenovien tyttären Marian kanssa. Perhe asettui asumaan Galotshkinien uuteen taloon ja Marian kotitalo myytiin Osuusliike Elannolle. 1920-luvulla Nikolai Galotshkinin perheen lisäksi talossa oli lihakauppa, kemikalikauppa ja suutarin verstas. Samalla tontilla oli vajan lisäksi vierastalo C 20, palomuurin vierellä puuseerivi ja vierastalon takana pieni, monikulmainen huvimaja. Galotshkinit myivät talonsa vuonna 1971 Reijo Lahtiselle, joka peruskorjasi rakennuksen 1972-73. Entinen kylmä ullakko otettiin asuinkäyttöön. Vesikattoon puhkaistiin parveke, ikkunat ja ovet uusittiin ja pohjoisen puoleisen kivirakenteisen huoneen sisäänkäynti ja portaat purettiin. Talossa on kaikki mukavuudet, lämmönjakohuone on yhteinen rakennuksen C 18 kanssa. Puuseerivi purettiin 1980-luvulla ennen kuin se itse kaatui. Pieni vaja on vielä pystyssä. Kesällä 1994 pihan perälle rakennettiin maakellari. Seija Linnanmäki 1994 Aikaisemmat rakennusnumerot: Vuoden 1927 rakennusnumero C IV 128 Lähteet: HY THL Linnanmäki, Seija, 1990. Suomenlinnan venäläinen kauppiaskortteli 1868. Pro gradu -tutkielma. HY THL Tillander, Margaretha, 1971. De ryska handelshusen på Sveaborg. Proseminarie föredrag. KA VSA 15464 15875 15972. Kuva: MV SL Valokuva neg.nro 0277 purettu puuseerivi. KA VSA akti 15875, 2.7.1909.
Huttunen, Erkki
'Paitsi että minä en asu Manhattanilla, vaan pienen kadunpätkän varrella keskellä Helsinkiä, viisikerroksisen punatiilitalon kolmannessa kerroksessa.' (s. 9)
Tiilisen talon ikkunoista näkee suoraan sisälle vihreän jugendlinnan asuntoihin.
Leppävirran kivestä rakennettu kirkko edustaa Intendentinkonttorin kirkkosuunnittelua ja on tyyliltään puhdaspiirteisen uusklassinen. Seurakunnan järjestyksessään kolmas kirkko on muodoltaan länsitornillinen pitkäkirkko. Pitkiä julkisivuja jäsennöivät keskelle sijoitetut, vain vähän seinästä ulkonevat poikkipäädyt portaaleineen. Kirkko on pitkällisistä suunnittelu- ja rakentamisvaiheistaan huolimatta tyyliltään uusklassinen. Kuusi nelikulmaista pilariparia jakavat kirkon sisätilan kolmeen laivaan. Pilarit kannattavat voimakkaasti profiloitua palkistoa. Kaarevaholvisen keskilaivan päätteenä on neljällä pylväällä puolipyöreäksi rajattu kuoriapsidi. Keskilaivaa kiertää kaikilla sivuilla lehterikerros. Kirkkoa matalampi sakaristo on kirkon itäpään jatkeena. Kirkkoon liittyy vanha, kiviaidan rajaama hautausmaa.
Leppävirran seurakunta erotettiin Kuopion emäseurakunnasta 1639. Seurakunnan edellinen, 1800-luvun alussa rakennettu puinen ristikirkko paloi heinäkuussa 1834 salaman sytyttämänä. Nykyisen kirkon Intendentinkonttorissa laaditut piirustukset ovat vuodelta 1835 ja ne on vahvistettu 1838. Helsinkiläisen muurarimestari Henrik Andstenin urakoima rakennustyö aloitettiin 1841 ja jouluna 1846 uudessa kirkossa pidettiin ensimmäinen jumalanpalvelus. Rakennustyö oli kuitenkin huonosti tehty. Sen mittava korjaaminen alkoi vasta 1856 arkkitehtien C. A. Edelfelt ja H. Dalström laatiman suunnitelman mukaan ja se valmistui 1862 mennessä. Vuonna 1948 salamaniskun sytyttämä tulipalo vaurioitti kirkon kattorakenteita sekä sisäholvia. Kirkko kunnostettiin 1980-luvulla arkkitehti Heikki Elomaan suunnitelman mukaan.
Leppävirran kirkko
Minkä vuoksi HKL lopetti liikennöinnin haitaribusseilla? Kyselin asiaa Helsingin kaupungin liikennelaitokselta. Suunnitteluyksikön kalustoinsinööri vastasi näin: Liikennöitsijöillä on mahdollisuus tarjota kilpailussa myös nivelautoja, mutta saman istumapaikkamäärän omaavilla telibusseilla liikennöinti tuli halvemmaksi. Nivelbussien käyttö osoittautui myös haasteelliseksi varsinkin talvella. Tulevaisuudessa voi olla, että Helsingissä nähdään matalalattia nivelbusseja. HKL:n nivelbussien viimeinen liikennöintipäivä oli 30.6.2006. Linja oli metroa tukeva tilapäislinja nro 99. Lähteet: http://www.saunalahti.fi/sisaarim/historia_2000.htm http://jno.1g.fi/Bsuuti9.htm
Museosilta (Aunessilta)